DOPORUČENÍ KOMISE

ze dne 18. června 2007

týkající se pokynů pro umístění zvířat používaných pro pokusné a jiné vědecké účely a péči o ně

(oznámeno pod číslem K(2007) 2525)

(Text s významem pro EHP)

(2007/526/ES)

KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ,

s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na článek 211 druhou odrážku této smlouvy,

vzhledem k těmto důvodům:

DOPORUČUJE:

Do 15. června 2008 by měly členské státy informovat Komisi o opatřeních přijatých v rámci provádění tohoto doporučení.

(1) Úř. věst. L 358, 18.12.1986, s. 1. Směrnice ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/65/ES (Úř. věst. L 230, 16.9.2003, s. 32).

(2) Úř. věst. L 222, 24.8.1999, s. 29.

(3) Úř. věst. L 221, 8.8.1998, s. 23. Směrnice ve znění nařízení (ES) č. 806/2003 (Úř. věst. L 122, 16.5.2003, s. 1).

(4) Úř. věst. L 3, 5.1.2005, s. 1.

PŘÍLOHA

Pokyny pro umístění zvířat používaných pro pokusné a jiné vědecké účely a péči o ně

OBSAH

Úvod

Definice

OBECNÝ ODDÍL

1. Prostory zařízení

1.1 Funkce a obecné řešení

1.2 Zvěřince

1.3 Laboratoře a speciální prostory pro pokusy

1.4 Skladovací a pomocné prostory

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

2.2 Teplota

2.3 Vlhkost vzduchu

2.4 Osvětlení

2.5 Hluk

2.6 Poplašné systémy

3. Vzdělání a školení

4. Péče

4.1 Zdravotní stav

4.2 Odchyt ve volné přírodě

4.3 Přeprava zvířat

4.4 Karanténa, přivykání a izolace

4.5 Ustájení a obohacení prostředí

4.6 Krmení

4.7 Napájení

4.8 Podlaha, substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

4.9 Čištění

4.10 Pohyb a manipulace

4.11 Humánní usmrcování

4.12 Evidence

4.13 Označování

ODDÍL POKYNŮ PRO JEDNOTLIVÉ ZVÍŘECÍ DRUHY

A. Doplňkové pokyny pro umístění hlodavců a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

B. Doplňkové pokyny pro umístění králíků a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

C. Doplňkové pokyny pro umístění koček a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

D. Doplňkové pokyny pro umístění psů a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

E. Doplňkové pokyny pro umístění fretek a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

F. Doplňkové pokyny pro umístění subhumánních primátů a péči o ně

a) Obecné poznámky

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Školení personálu

6. Přeprava

b) Doplňkové pokyny pro umístění kosmanů a tamarínů a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Školení personálu

6. Přeprava

c) Doplňkové pokyny pro umístění kotulů veverovitých a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Školení personálu

6. Přeprava

d) Doplňkové pokyny pro umístění makaků a kočkodanů a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Školení personálu

6. Přeprava

e) Doplňkové pokyny pro umístění paviánů a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Školení personálu

6. Přeprava

G. Doplňkové pokyny pro umístění hospodářských zvířat a péči o ně

a) Obecné poznámky

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

b) Doplňkové pokyny pro umístění skotu a péči o něj

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

c) Doplňkové pokyny pro umístění ovcí a koz a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

d) Doplňkové pokyny pro umístění prasat a miniprasat a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

e) Doplňkové pokyny pro umístění koňovitých, včetně koní, pony a oslů a mul a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

H. Doplňkové pokyny pro umístění ptáků a péči o ně

a) Obecné poznámky

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

b) Doplňkové pokyny pro umístění kura domácího v zásobě nebo během pokusů a péči o něj

c) Doplňkové pokyny pro umístění krůty domácí v zásobě nebo během pokusů a péči o ni

d) Doplňkové pokyny pro umístění křepelek v zásobě nebo během pokusů a péči o ně

e) Doplňkové pokyny pro umístění kachen a hus v zásobě nebo během pokusů a péči o ně

f) Doplňkové pokyny pro umístění holubů v zásobě nebo během pokusů a péči o ně

g) Doplňkové pokyny pro umístění zebřiček pestrých v zásobě nebo během pokusů a péči o ně

I. Doplňkové pokyny pro umístění obojživelníků a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Přeprava

J. Doplňkové pokyny pro umístění plazů a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Přeprava

K. Doplňkové pokyny pro umístění ryb a péči o ně

1. Úvod

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

3. Zdravotní stav

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

5. Přeprava

ÚVOD

1. Jedním z cílů směrnice 86/609/EHS je ochrana zvířat používaných pro pokusné a jiné vědecké účely, aby bylo zajištěno, že tato zvířata budou co možná nejvíce ušetřena zbytečných bolestí, útrap, strachu a trvalých poškození způsobených v důsledku pokusů.

2. Některé pokusy se sice provádějí na toulavých, na člověku nezávislých volně žijících zvířatech, avšak takových pokusů je relativně málo. Naprostá většina zvířat používaných při pokusech je umístěna v zařízeních, jejichž typy mohou být velmi různé, od ohrad pod širým nebem až po klece pro malá zvířata v laboratořích. V této situaci často dochází ke střetu nanejvýš protichůdných zájmů, a to mezi vědeckými požadavky a potřebami zvířat. Při tomto střetu by měly být fyziologické a etologické potřeby zvířat (volnost pohybu, sociální vztahy a jiné přirozené projevy zvířat, výživa, napájení) omezeny pouze na nezbytně nutnou dobu a míru. Tato omezení by měli přezkoumat vědci, technici a ošetřovatelé zvířat a další kvalifikované osoby působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat ještě před zahájením pokusů, aby bylo zajištěno, že míra ohrožení dobrých životních podmínek zvířat je omezena na úroveň odpovídající vědeckým cílům daného výzkumu.

3. V této příloze jsou uvedeny pokyny pro umístění zvířat a péči o ně, které se zakládají na současných znalostech a osvědčených postupech. Jsou zde vysvětleny a doplněny základní principy uvedené v článku 5 směrnice. Účelem této přílohy je pomoci úřadům, institucím a jednotlivým osobám při plnění cílů směrnice 86/609/EHS v této oblasti.

4. Obecný oddíl uvádí příslušné pokyny pro umístění a péči pro všechna zvířata používaná pro pokusné a jiné vědecké účely. Doplňkové pokyny týkající se běžně používaných druhů jsou uvedeny ve zvláštních oddílech. Tam, kde nejsou v těchto zvláštních oddílech uvedeny žádné informace, jsou pokyny obsaženy v obecném oddílu. Zvláštní oddíly pro jednotlivé druhy vycházejí z návrhů předložených odbornými skupinami pro hlodavce, králíky, psy, kočky, fretky, subhumánní primáty, hospodářská zvířata, miniprasata, ptáky, obojživelníky, plazy a ryby. Kromě těchto návrhů předložily příslušné odborné skupiny základní informace na podporu svých návrhů založené na vědeckých důkazech a praktických zkušenostech. Za tyto základní informace nesou výhradní odpovědnost příslušné odborné skupiny a jsou k dispozici samostatně. U některých skupin druhů, a to u obojživelníků, plazů a ryb, poskytují tyto vysvětlující dokumenty také další informace o druzích, které se používají méně běžně a nejsou uvedeny ve zvláštních oddílech pro jednotlivé druhy. V případě, že se vyskytnou problémy v chování zvířat nebo chovatelské problémy nebo jsou potřeba další informace o specifických požadavcích pro další druhy, je třeba se obrátit na odborníky specializované na dotyčný druh a ošetřovatele, aby bylo zajištěno, že jsou náležitě uspokojeny potřeby všech jednotlivých druhů zvířat.

5. Péče je pojem, který v souvislosti se zvířaty určenými k pokusům nebo v pokusech používanými nebo v souvislosti s chovnými laboratorními zvířaty zahrnuje veškeré aspekty vztahů mezi zvířaty a člověkem. Jeho podstatou je souhrn materiálních a nemateriálních zdrojů, které člověk používá, aby získal a udržel určité zvíře v takovém tělesném a duševním stavu, v němž by co nejméně trpělo a který poskytuje nejlepší předpoklady pro pokusy. Péče začíná v okamžiku, kdy je zvíře určeno k použití v pokusu, včetně odchovu nebo jeho použití pro chovné účely, a pokračuje až do chvíle, kdy je zvíře bezbolestně usmrceno nebo kdy s ním dotyčné zařízení ve shodě s článkem 9 směrnice 86/609/EHS po ukončení pokusu naloží jinak.

6. Tato příloha obsahuje rady týkající se uspořádání příslušných zařízení pro zvířata a doporučení a návod, jak plnit pokyny týkající se dobrých životních podmínek zvířat obsažené ve směrnici 86/609/EHS. Doporučené normy pro prostor představují minimální podmínky a za určitých okolností musí být zvýšeny, neboť se požadavky na životní prostředí pro jednotlivá zvířata mohou lišit, například podle druhu, věku, fyziologických podmínek, hustotě obsazení a podle toho, zda jsou zvířata držena dlouhodobě či krátkodobě do zásoby, pro chov nebo pokusy. Důležitým faktorem dobrých životních podmínek zvířat je také obohacení prostředí.

7. Stávající zařízení nebo vybavení by měla být na základě těchto pokynů upravena nebo nahrazena s ohledem na priority dobrých životních podmínek zvířat a finanční a praktické důvody. V rámci těchto změn a úprav by měl být též přizpůsoben počet a velikost zvířat ve stávajících prostorách tak, aby byly co nejpřesněji dodrženy tyto pokyny.

DEFINICE

Pro účely těchto pokynů se rozumí:

1) „prostory pro zvířata“ základní prostory, v nichž jsou zvířata umístěna, jako například: a) „klec“ označuje pevnou nebo přemístitelnou prostoru, která je vymezena pevnými stěnami a nejméně na jedné straně tyčemi nebo drátěným pletivem nebo v případě potřeby sítěmi a v níž je umístěno nebo přepravováno jedno nebo více zvířat. Počtem zvířat a velikostí prostoru je volnost pohybu zvířat relativně omezena; b) „box/kotec“ označuje plochu vymezenou např. stěnami, tyčemi nebo drátěným pletivem, na níž je umístěno jedno nebo více zvířat; podle velikosti oplocené plochy a počtu zvířat je jejich volnost pohybu méně omezena než v kleci; c) „výběh“ označuje plochu omezenou např. ploty, stěnami, tyčemi nebo drátěným pletivem, která je často založena pod širým nebem a na níž se zvířata držená v klecích nebo boxech po určitou dobu, podle svých etologických a fyziologických potřeb, jako je potřeba pohybu, mohou volně pohybovat; d) „stání“ označuje malou na třech stranách ohraničenou prostoru, obvykle se žlabem na krmivo a po stranách s bočními příčkami, kde lze držet uvázané jedno zvíře nebo dvě zvířata.

2) Další prostory, v nichž mohou být zvířata umístěna, jsou označeny jako „zvěřince“. „Zvěřince“ jsou například: a) prostory, v nichž jsou zvířata běžně umísťována pro chov nebo držena do zásoby nebo během provádění pokusů; b) „uzavřené systémy“, například prostory pro izolaci zvířat, oddělené prostory s laminárním prouděním a systémy samostatně odvětratelných klecí.

OBECNÝ ODDÍL

1. PROSTORY ZAŘÍZENÍ

1.1 Funkce a obecné řešení

1.1.1 Každé zařízení by mělo být konstruováno tak, aby umístěnému zvířecímu druhu poskytovalo přiměřený životní prostor s ohledem na jeho fyziologické a etologické potřeby. Kromě toho by mělo být projektováno a řízeno tak, aby bylo zabezpečeno před vstupem nepovolaných osob a před vniknutím jiných zvířat či únikem zvířat zde umístěných. Zařízení, která jsou součástí většího komplexu budov, by kromě toho měla být chráněna vhodnými bezpečnostními a stavebními opatřeními a úpravami omezujícími počet vchodů.

1.1.2 V zařízeních by měl být zaveden aktivní program údržby zajišťující prevenci a nápravu všech škod na budovách a zařízení.

1.2 Zvěřince

1.2.1 Měla by být učiněna všechna potřebná opatření k zajištění pravidelného a účinného čištění prostor a k udržování uspokojivých hygienických norem. Stropy a stěny by měly být odolné proti poškození a opatřené hladkým, nepropustným a snadno omyvatelným povrchem. Zvláštní pozornost by měla být věnována styčným plochám s dveřmi, kanály, potrubím a kabely. V případě potřeby může být do dveří zabudováno kontrolní okénko. Podlahy by měly být hladké, nepropustné a s protiskluzovou úpravou, snadno omyvatelným povrchem, který snese váhu podstavce nebo jiných těžkých předmětů, aniž by se poškodil. Eventuální odtoky by měly být vhodným způsobem zakryty a opatřeny zábranami, aby tudy nemohl dovnitř vnikat hmyz a jiní škůdci a unikat zde umístěná zvířata.

1.2.2 Stěny a podlahy v prostorách, kde se mohou zvířata volně pohybovat, by měly být opatřeny obzvlášť odolným povrchem, který nepodléhá silnému opotřebování zvířaty ani opotřebování čisticími pracemi. Materiál by měl být pro zvířata zdravotně neškodný a neměl by je zraňovat. Nástroje a vybavení by měly být obzvláště chráněny, aby je zvířata nemohla poškodit nebo se sama o ně poranit.

1.2.3 Druhy, které se vzájemně nesnášejí, například dravec a jeho případná kořist nebo zvířata vyžadující odlišné podmínky životního prostředí, by neměly být umístěny ve stejné místnosti a v případě dravce a zvěře, kterou loví, by zvířata měla být v takové vzdálenosti, aby se neviděla, neslyšela a necítila.

1.2.4 Prostory pro zvířata mohou být případně vybaveny zařízením k provádění menších pokusů a zákroků.

1.3 Laboratoře a speciální prostory pro pokusy

1.3.1 U chovných a dodavatelských zařízení by mělo existovat náležité vybavení pro sestavení zásilek a přepravu zvířat.

1.3.2 Všechna zařízení by měla disponovat přinejmenším laboratoří s vybavením pro provádění jednoduchých diagnostických testů, pitev nebo pro odběr vzorků, které budou jinde podrobeny důkladnějším laboratorním vyšetřením.

1.3.3 Měla by zde být k dispozici zařízení umožňující umístit nově získaná zvířata do izolace, dokud nebude zjištěn jejich zdravotní status a zhodnoceno a minimalizováno případné riziko pro zde žijící zvířata.

1.3.4 V případě, kdy je nežádoucí provádět pokusy nebo pozorování ve zvěřincích, měly by být k dispozici laboratoře a speciální prostory pro pokusy.

1.3.5 Případně by měly být k dispozici jedna nebo více operačních místností vybavených příslušnými potřebami k provádění chirurgických výkonů v aseptických podmínkách. V případě potřeby by měly být k dispozici prostory, v nichž se zvířata po operativních zákrocích mohou zotavovat.

1.3.6 Pro nemocná nebo poraněná zvířata by měly být k dispozici odpovídající prostory, aby mohla být umístěna odděleně.

1.4 Skladovací a pomocné prostory

1.4.1 Skladovací prostory by měly být řešeny, používány a udržovány tak, aby byla zajištěna kvalita krmiva a steliva. Tyto místnosti by měly být chráněné proti hmyzu a jiným škůdcům. Ostatní materiály, které by mohly být znečištěny nebo představovat nebezpečí pro zvířata či personál, by měly být skladovány odděleně.

1.4.2 Měly by být k dispozici samostatné místnosti ke skladování čistých klecí, nástrojů a jiného vybavení.

1.4.3 Prostory pro čištění a mytí by měly být tak velké, aby se v nich dala umístit zařízení pro čištění a dezinfekci použitého nářadí. Proces čištění by měl být organizován tak, aby čisté nářadí bylo dopravováno odděleně od znečištěného, aby se zabránilo kontaminaci čerstvě vyčištěného nářadí. Stěny a podlahy by měly být opatřeny povrchem z náležitě odolného materiálu a větrací systém by měl být proveden tak, aby odváděl přebytečné teplo a vlhko.

1.4.4 Měla by být učiněna potřebná opatření pro hygienické ukládání a odstraňování mrtvých zvířat a odpadu živočišného původu. Není-li spalování na místě možné nebo žádoucí, musí být učiněna odpovídající opatření pro bezpečnou likvidaci takového materiálu se zřetelem k celostátním a místním ustanovením a obecním nařízením. Zvláštní bezpečnostní opatření by měla být zavedena u vysoce toxických, radioaktivních nebo infekčních odpadů.

1.4.5 Spojovací cesty by měly být projektovány a provedeny tak, aby to odpovídalo normám pro zvěřince. Chodby by měly být tak široké, aby umožňovaly snadný přesun pohyblivého příslušenství.

2. PROSTŘEDÍ VE ZVĚŘINCÍCH A JEHO KONTROLA

2.1 Větrání

2.1.1 Zvěřince a prostory pro zvířata by měly být vybaveny přiměřeným větracím systémem, který odpovídá nárokům zvířat zde umístěných. Větrací systém by měl zajišťovat dostatečný přívod čerstvého vzduchu náležité kvality a odvádění pachů, škodlivých plynů, prachu a choroboplodných zárodků všeho druhu. Systém zároveň slouží k odvádění nadbytečného tepla a vlhkosti.

2.1.2 Vzduch v místnostech by měl být často vyměňován. Přiměřená je obvykle míra 15 až 20 výměn vzduchu za hodinu. Za určitých podmínek, kdy je hustota obsazení nízká, může však stačit 8 až 10 výměn vzduchu za hodinu. Někdy stačí přirozené větrání a nucené větrání není nutné. Mělo by být zabráněno recirkulaci nevyčištěného vzduchu. Je však třeba zdůraznit, že ani nejúčinnější větrací systém nemůže nahradit špatný postup při čištění nebo nedbalost.

2.1.3 Větrací systém by měl být konstruován tak, aby nedocházelo ke škodlivému průvanu a aby nebyl nadměrně hlučný.

2.1.4 V místnostech, kde jsou umístěna zvířata, by mělo být zakázáno kouření.

2.2 Teplota

2.2.1 V následujících oddílech s pokyny pro jednotlivé zvířecí druhy je uveden doporučený rozsah teplot, který by měl být dodržován. Kromě toho je třeba zdůraznit, že tyto hodnoty platí pouze pro dospělá, normální zvířata. Novorozená zvířata, mláďata, bezsrstá zvířata, zvířata po operaci, nemocná nebo zraněná zvířata často potřebují mnohem vyšší teploty. Teplota v místnostech by měla být regulována v souladu s možnými změnami v termoregulaci zvířat, které vyplývají z určitých fyziologických podmínek nebo z účinků pokusů. Teplota ve zvěřincích by měla být denně měřena a zaznamenávána.

2.2.2 V některých případech může být nutný větrací systém, který je zařízen tak, že přiváděný vzduch může být jak ohříván, tak chlazen.

2.2.3 V uživatelských zařízeních může být potřebná přesná regulace teploty ve zvěřincích, protože teplota okolí je fyzikální faktor, který silně ovlivňuje látkovou výměnu a chování zvířat, a má tedy dopad na validitu některých vědeckých výsledků.

2.2.4 Ve výbězích pod širým nebem zajišťujících uspokojení potřeby pohybu a sociální kontakty zvířat nelze teplotu striktně regulovat. Zvířata by neměla být držena v těchto výbězích v klimatických podmínkách, které by jim mohly působit problémy.

2.3 Vlhkost vzduchu

Některé druhy, jako například potkani a pískomilové, mohou vyžadovat regulaci relativní vlhkosti vzduchu v dosti omezeném rozsahu, aby byla minimalizována možnost vzniku zdravotních problémů nebo ohrožení jejich dobrých životních podmínek, zatímco jiné druhy, jako například psi, snášejí dobře i větší výkyvy vlhkosti vzduchu.

2.4 Osvětlení

V prostorách bez přirozeného osvětlení se zabezpečuje rytmus dne a noci umělým osvětlením jak pro uspokojení biologických potřeb zvířat, tak k zajištění dostatečných pracovních podmínek. Některé druhy by neměly být vystavovány ostrému světlu a měly by jim být v daných prostorách zajištěny tmavější prostory, kam by se mohly uchýlit. Přiměřené osvětlení by mělo být zajištěno také pro práci personálu a kontrolu zvířat. Průběžně a pokud možno bez výpadků by měly být zajištěny pravidelné fotoperiody a intenzita osvětlení vhodná pro daný druh. Při chovu albinotických zvířat by měl být brán zřetel na citlivost těchto zvířat vůči světlu. Mělo by se zvážit opatření zvěřinců okny, neboť jsou zdrojem přirozeného světla a mohou zajistit obohacení prostředí pro některé druhy, zejména subhumánní primáty, psy, kočky, některá hospodářská zvířata a další velké savce.

2.5 Hluk

Hluk může být pro zvířata rušivým faktorem. Vysoké hladiny hluku a náhlé zvuky mohou vyvolávat u zvířat stres, který může mít dopad na jejich dobré životní podmínky i na údaje získané při pokusech. Hladiny hluku slyšitelného pro zvířata, v některých případech včetně ultrazvuku, tj. zvukových vln, které nejsou slyšitelné lidským uchem, za něž se běžně považují zvukové vlny překračující 20 kHz, by měly být minimalizovány, zejména ve fázi odpočinku zvířat. Poplašné systémy by měly být nastaveny na frekvence mimo pásmo, na které jsou zvířata citlivá, ale zároveň musí být slyšitelné lidským uchem. Uspořádání místností a chodeb může být významným faktorem ovlivňujícím akustiku prostředí, který je třeba zohlednit při jejich navrhování. Zvěřince by měly být vybaveny přiměřenou hlukovou izolací a akustickými absorpčními materiály.

2.6 Poplašné systémy

Technologicky vybavené zařízení pro zvířata má své slabiny. Proto se důrazně doporučuje náležitě chránit takové zařízení instalací vhodného systému, který hlásí požár, vniknutí nepovolaných osob a výpadek základního vybavení, jako například ventilátorů, klimatizačního a zvlhčovacího zařízení.

Zařízení pro zvířata vybavená elektrickým nebo mechanickým zařízením pro kontrolu a ochranu životního prostředí by měla mít náhradní systém pro zajištění základních služeb a nouzového osvětlení i provozu samotných poplašných systémů.

Systémy vytápění a větrání by měly být vybaveny monitorovacím zařízením a poplašnými zařízeními pro rychlou identifikaci poruch a jejich promptní odstranění.

Jednoznačné pokyny pro případy havárií by měly být viditelně a zřetelně umístěny. Pro nádrže, v nichž jsou umístěny ryby a jiní vodní živočichové, se doporučují poplašné systémy, které hlásí poruchy a selhání přívodu vzduchu nebo vody. Mělo by se pečlivě dbát na to, aby provoz poplašných systémů pokud možno nejméně rušil zvířata.

3. VZDĚLÁNÍ A ŠKOLENÍ

Všechny osoby zapojené do péče o zvířata chovaná, držená nebo používaná pro pokusné a jiné vědecké účely nebo osoby jinak činné v této oblasti by měly být náležitě vzdělány a vyškoleny na úrovni doporučované v usnesení o vzdělávání a školení osob pracujících s laboratorními zvířaty přijatém na mnohostranných konzultacích smluvních stran Evropské dohody (Řada evropských smluv č. 123) dne 3. prosince 1993.

4. PÉČE O ZVÍŘATA

4.1 Zdravotní stav

4.1.1 Zvířata umístěná v příslušném zařízení jsou z hlediska zdravotního stavu a dobrých životních podmínek zcela závislá na lidech. Fyzický i psychický stav zvířat ovlivňuje místní prostředí, potrava, voda a péče a pozornost, kterou jim věnují ošetřovatelé. Ve všech zařízeních by měla být zavedena strategie pro udržování vhodného zdravotního statusu zvířat, který zajišťuje jejich dobré životní podmínky a odpovídá vědeckým požadavkům. Tato strategie by měla zahrnovat program mikrobiologické kontroly, plány řešení zdravotních problémů zvířat a měla by definovat zdravotní parametry a postupy pro umístění nových zvířat.

4.1.2 Pracovník odpovědný za zařízení by měl zajistit pravidelné kontroly zvířat, dohled nad jejich umístěním a péči o ně prostřednictvím veterinárního lékaře nebo jiné kvalifikované osoby. Kontrolu zvířat by měl provádět nejméně jednou denně školený pracovník podle odstavce 3 obecného oddílu, aby bylo zajištěno, že byla zjištěna všechna nemocná nebo zraněná zvířata a byla přijata náležitá opatření. Měla by být prováděna pravidelná kontrola zdravotního stavu zvířat.

4.1.3 Vzhledem k možnému riziku nákazy zvířat a personálu při zacházení se zvířaty by měla být zvláštní pozornost věnována zavedení příslušných hygienických postupů a zdravotním kontrolám jednotlivých pracovníků.

4.2 Odchyt ve volné přírodě

4.2.1 Zvířata by měli odchytávat pouze odborníci za použití šetrných metod. Dopad odchytu na ostatní volně žijící zvěř a jejich stanoviště by měl být minimální.

4.2.2 Každé zvíře, které je při odchytu zraněno nebo u něhož je po odchytu zjištěno, že je zraněné nebo ve špatném zdravotním stavu, by měla co možná nejdříve vyšetřit kvalifikovaná osoba a mělo by být přijato příslušné opatření. To může vyžadovat ošetření veterinářem nebo v případě závažného poranění okamžité humánní usmrcení v souladu se zásadami stanovenými v doporučeních Evropské komise týkajících se eutanázie u pokusných zvířat (část 1 a část 2). Na místě odchytu by měly být k dispozici vhodné a dostatečné přepravní kontejnery pro případný převoz zvířat na vyšetření nebo ošetření.

4.2.3 Zvláštní pozornost by měla být věnována době přivykání, karanténě, umístění a chovu odchycených volně žijících zvířat a péči o ně. Před zahájením práce je také třeba náležitě zvážit osud těchto zvířat po ukončení vědeckých pokusů, aby bylo zajištěno, že budou praktické problémy a otázky spojené s jejich následným vypuštěním do volné přírody náležitě řešeny.

4.3 Přeprava zvířat

4.3.1 Přeprava představuje pro zvířata velkou zátěž, která by měla být co možná nejvíce zmírněna. Následující zásady by měly být dodržovány pro všechny přesuny zvířat, od krátkých přesunů ve vozidle v rámci vědeckých zařízení po mezinárodní přepravu. Při uplatňování nařízení Rady (ES) č. 1/2000 (1) by mělo být přihlédnuto k usnesení o získávání a přepravě laboratorních zvířat přijatém na mnohostranných konzultacích smluvních stran Evropské dohody (Řada evropských smluv č. 123) v květnu 1997.

4.3.2 Odesílatel a příjemce by se měli dohodnout na podmínkách přepravy, době odjezdu a příjezdu, aby bylo možno udělat všechny přípravy pro příjezd zvířat. Odesílatel by měl zajistit, aby byla zvířata před naložením do přepravního kontejneru podrobena prohlídce a aby byla potvrzena jejich způsobilost k přepravě.

4.3.3 Zvířata, která jsou nemocná nebo zraněná, by neměla být považována za způsobilá pro přepravu, kromě zvířat s lehkým poraněním nebo chorobou, jimž by přeprava nezpůsobila další utrpení nebo jejichž přeprava probíhá za přítomnosti veterináře před či po veterinárním ošetření. Nemocná nebo zraněná zvířata mohou být také přepravována pro pokusné a jiné vědecké účely na základě schválení příslušného kompetentního orgánu, pokud je choroba nebo zranění součástí určitého výzkumného programu. Přeprava by neměla působit těmto zvířatům zvýšené utrpení a zvláštní pozornost by měla být věnována případné další péči, kterou mohou zvířata případně vyžadovat. Způsobilost těchto zvířat pro plánovanou přepravu by měla být potvrzena kvalifikovanou osobou.

4.3.4 Osoba odpovědná za přepravu zvířat řídí celou organizaci, provedení a dokončení přepravy bez ohledu na to, zda byly některé úkoly v průběhu přepravy smluvně sjednány s dalšími stranami.

4.3.5 Osoba odpovědná za dobré životní podmínky zvířat nese také přímou odpovědnost za péči o zvířata v průběhu přepravy. Touto osobou může být asistent nebo řidič vozidla, pokud plní stejnou úlohu. Pracovník odpovědný za dobré životní podmínky přepravovaných zvířat by měl být obeznámen s potřebami laboratorních zvířat, která má ve své péči.

4.3.6 Trasa by měla být naplánována tak, aby přeprava probíhala efektivně v co nejkratším čase od naložení po vyložení zvířat bez zbytečných prodlev a aby zátěž a utrpení zvířat byly sníženy na minimum. Je třeba věnovat péči zajištění vhodného prostředí pro jednotlivé druhy zvířat a učinit opatření, aby se při přepravě předcházelo náhlým otřesům, nadměrnému hluku nebo vibracím.

4.3.7 V případě potřeby by měl být kontejner navržen tak, aby se zabránilo vstupu mikroorganismů nebo se tento vstup omezil. Kontejner by měl umožňovat vizuální kontrolu zvířat, aniž by to ohrozilo jejich mikrobiologický status.

4.3.8 Po příjezdu do místa určení by měla být zvířata co nejdříve vyložena z přepravního kontejneru a podrobena prohlídce kvalifikovanou osobou. Zvířata, která jsou nemocná, zraněná nebo ve špatném tělesném stavu, by měla být pod přísnou kontrolou a umístěna odděleně od ostatních zvířat. Tato zvířata by měla být v případě potřeby ošetřena veterinářem nebo, pokud je to nezbytné, ihned bezbolestně usmrcena.

4.4 Karanténa, přivykání a izolace

Účelem karantény a izolace je:

a) chránit ostatní zvířata v zařízení;

b) chránit člověka před antropozoonózami a

c) spolu s dobou přivykání, podporovat správné vědecké postupy.

Délka karantény a izolace se může lišit a stanoví ji buď vnitrostátní předpisy daného členského státu nebo kvalifikovaná osoba, zpravidla veterinární lékař, určená dotyčným zařízením.

Karanténa

Karanténou se rozumí doba umístění nově získaných nebo navrácených zvířat odděleně od ostatních zvířat v příslušném zařízení pro stanovení zdravotního stavu těchto zvířat a vyloučení přenosu chorob. Tato karanténní doba se doporučuje, není-li znám zdravotní status dotyčného zvířete.

Přivykání

Doba přivykání je nezbytná pro to, aby se zvířata zotavila ze zátěže, kterou pro ně představuje přeprava, a aby přivykla novému prostředí a postupům používaným při chovu zvířat a péči o ně. I když jsou zvířata zjevně zcela zdráva, je třeba jim byl poskytnout čas na přivyknutí, dříve než budou použita pro pokusné účely. Doba potřebná pro přivyknutí závisí na různých faktorech, např. na zátěži, které byla zvířata vystavena, a ta je opět ovlivněna různými faktory, jako je délka přepravy nebo stáří zvířat a změna sociálního prostředí. Je třeba také vzít v úvahu skutečnost, že mezinárodní přeprava může vyžadovat delší čas na přivyknutí vzhledem k narušení denního režimu zvířat.

Izolace

Účelem izolace je snížit riziko nákazy pro ostatní zvířata nebo personál. Každé zvíře, u něhož je podezření na toto riziko, by mělo být umístěno v odděleném zařízení.

4.5 Ustájení a obohacení prostředí

4.5.1 Úvod

Všem zvířatům by měl být zajištěn dostatečný prostor, aby mohla uspokojovat své etologické potřeby. Zvířata by měla být ustájena pokud možno v sociálně harmonických skupinách v přiměřeně obohaceném prostředí umožňujícím jim normálně se projevovat. Omezený prostor může vyvolávat poruchy chování a fyziologické abnormality, což může mít dopad na validitu vědeckých údajů.

Měl by být zvážen potenciální dopad typu umístění a programů sociálního obohacení a obohacení prostředí na výsledky vědeckých výzkumů, aby nedocházelo k plýtvání zvířaty v důsledku neplatných vědeckých výsledků.

Strategie umístění zvířat a obohacení prostředí používané v chovných, dodavatelských nebo uživatelských zařízeních by měly být vyvinuty tak, aby splňovaly potřeby jednotlivých zvířecích druhů a zajišťovaly, že zvířata využití co nejlépe prostor, který mají k dispozici. Při jejich vývoji by se mělo také přihlížet k potřebě pozorování zvířat, aniž by byla zvířata rušena, a usnadnění pohybu zvířat a manipulace s nimi. Navrhované minimální rozměry prostor jsou uvedeny v oddílech věnovaných jednotlivým zvířecím druhům.

Není-li stanoveno jinak, lze zvětšit podlahovou plochu minimálního doporučeného prostoru například policemi.

4.5.2 Ustájení

Kromě od přírody samotářských zvířat by měla být zvířata ustájena v sociálně stabilních skupinách jedinců, kteří jsou vůči sobě snášenliví. Individuální ustájení by mělo být použito pouze z veterinárních důvodů nebo z důvodu dobrých životních podmínek zvířat. O individuálním ustájení pro účely pokusů by mělo být rozhodnuto po poradě s ošetřovatelem zvířat a s kvalifikovanou osobou působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat. Za těchto okolností by měly být přiděleny doplňkové zdroje na zajištění dobrých životních podmínek těchto zvířat a péče o ně. Toto ustájení by mělo být omezené na nejkratší nezbytnou dobu a v jejím průběhu by měl udržován zrakový, sluchový, čichový a dotykový kontakt se zvířetem. Umístění nebo navrácení zvířat do zavedených skupin by měl pečlivě kontrolovat náležitě vyškolený personál, aby nevznikly problémy způsobené nesnášenlivostí a nedošlo k narušení sociálních vztahů. Při získávání stádových druhů zvířat by měla být možnost jejich ustájení v sociálně stabilních skupinách podporována nákupem zvířat, která jsou vůči sobě snášenlivá.

4.5.3 Obohacení prostředí

Všem zvířatům by měl být zajištěn dostatečný prostor a rozmanité prostředí umožňující jim projevovat se normálně. Měla by jim být poskytnuta určitá míry kontroly a výběru v rámci daného prostředí pro omezení projevů chování vyvolaných stresem. Toho lze dosáhnout vhodnými postupy obohacování prostředí, které rozšiřují okruh možných činností zvířat a umožňují jim zvládat danou situaci. Kromě sociálních aktivit lze prostředí podle příslušného druhu obohatit umožněním a podporou tělesného pohybu, potravního chování, zajištěním materiálu pro hraní a rozvoj kognitivních aktivit. Doporučuje se využít každou příležitost k tomu, aby byl zvířatům umožněn pohyb. Obohacení prostředí v prostorách pro zvířata by mělo být přizpůsobeno danému zvířecímu druhu a individuálním potřebám dotyčných zvířat. Prostředí by mělo být obohaceno tak, aby bylo možno toto obohacení přizpůsobit z hlediska inovací vycházejících z nových poznatků. Program obohacování prostředí by měl být pravidelně přezkoumáván a aktualizován. Pracovníci odpovědní za péči o zvířata by měli být obeznámeni s přirozenými etologickými potřebami a biologií jednotlivých zvířecích druhů tak, aby byli schopni při obohacování prostředí vybrat náležité vybavení. Měli by si uvědomovat, že iniciativy obohacení prostředí nemusí být vždy pro zvířata prospěšné, a proto by měli sledovat jejich dopad a případně program upravit.

4.5.4 Klece a boxy

Klece a boxy by neměly být vyráběny z materiálů, které jsou pro zdraví zvířat škodlivé. Měly by být navrženy a konstruovány tak, aby se zvířata nemohla poranit a, nejsou-li určeny k jednomu použití, měly by být vyrobeny z odolného materiálu, kterému neškodí čisticí a dezinfekční procesy. Zvláštní pozornost by měla být věnována podlahám klecí a boxů, které by měly odpovídat danému druhu a stáří zvířat a měly by usnadňovat odstraňování výkalů.

4.6 Krmení

4.6.1 Forma, obsah a podávání potravy by měly odpovídat správné výživě a etologickým potřebám dotyčného zvířete. Některým druhům zvířat je třeba zajistit možnost shánění potravy. Důležitou součástí i prostředkem uspokojování určitých etologických potřeb některých druhů zvířat je objemné krmivo.

4.6.2 Strava zvířat by měla být chutná a nekontaminovaná. Při výběru surovin, výrobě, přípravě krmiva a krmení by měla být učiněna opatření ke snížení rizika chemické, fyzikální a mikrobiální kontaminace na minimum. Krmivo by mělo být baleno v pytlích se zřetelným označením identity a datem výroby. Výrobce by měl na balení zřetelně vyznačit datum spotřeby. Krmivo by mělo být baleno, dopravováno a skladováno tak, aby bylo zabráněno kontaminaci, snížení kvality nebo zkáze. Skladovací prostory by měly být chladné, tmavé, suché a chráněné proti hmyzu a jiným škůdcům. Krmivo lehce podléhající zkáze jako zelená píce, zelenina, ovoce, maso a ryby by mělo být skladováno v chladírnách, lednicích nebo mrazících boxech. Veškeré násypky, koryta a jiné nářadí používané ke krmení by měly být pravidelně čištěny a v případě potřeby sterilizovány. Používá-li se vlhké krmivo, nebo jestliže je krmivo snadno znečišťováno vodou, močí apod., je nezbytné každodenní čištění.

4.6.3 Každému zvířeti by měl být zajištěn přístup k potravě s dostatečným prostorem, aby se omezilo soupeření. Za určitých okolností může být potřeba příjem potravy z důvodu případné obezity regulovat.

4.7 Napájení

4.7.1 Čistá pitná voda by měla být všem zvířatům stále k dispozici. Voda je však nositelem mikroorganismů, a proto by měla být podávána tak, aby bylo možné riziko kontaminace omezeno na nejmenší míru.

4.7.2 Napájecí systémy by měly být konstruovány a používány tak, aby zajišťovaly dostatečné množství vody vhodné kvality. K dispozici by měl být dostatečný počet napáječek. Používají-li se automatické napájecí systémy, měly by být pravidelně zkoušeny, udržovány a proplachovány, aby se předcházelo nehodám, například ucpání nebo unikání vody a šíření infekcí. Používají-li se klece s pevným dnem, je nutné dbát zejména na to, aby bylo co nejmenší nebezpečí zatopení.

4.7.3 U ryb, obojživelníků a plazů je tolerance vůči kyselině, chlóru a mnoha jiným chemickým látkám velice rozdílná v závislosti na druhu. Proto je důležité, aby voda přiváděná do akvárií a nádrží byla přizpůsobena potřebám a hranicím tolerance jednotlivých druhů.

4.8 Podlaha, substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro stavění hnízd

4.8.1 Zvířatům by měly být stále k dispozici vhodné materiály jako podestýlka nebo různé vybavení pro spaní a také vhodné materiály pro stavění hnízda nebo konstrukce pro zvířata při odchovu mláďat. Prostory pro zvířata jsou obvykle vybaveny různými materiály sloužícími různým funkcím, například materiál k absorpci moči a výkalů usnadňující čištění, materiál umožňující uspokojovat etologické potřeby jednotlivých druhů zvířat, například shánění potravy, rytí nebo hloubení nor, materiál zajišťující pohodlný povrch nebo bezpečnou plochu pro spaní, materiál umožňující zvířatům stavět si hnízda pro účely chovu. Některé materiály nejsou pro všechny tyto účely vhodné, a proto je důležité zajistit dostatečné množství různých materiálů. Všechny tyto materiály by měly být suché, savé, bezprašné, nejedovaté a prosté původců chorob, škůdců nebo jakéhokoli jiného druhu kontaminace. Neměly by se používat materiály ze dřeva, které bylo chemicky zpracováno, nebo materiály, které obsahují přírodní toxické látky, ani produkty, které nelze přesně definovat a standardizovat.

4.8.2 Podlaha v prostorách pro zvířata by měla poskytovat pevnou a pohodlnou plochu pro odpočinek všech zvířat. Všechny plochy na spaní by měly být udržovány čisté a suché.

4.9 Čištění

4.9.1 Úroveň zařízení, včetně dobrých chovatelských postupů, závisí ve značné míře na hygienických poměrech. Prostory pro zvířata, umývárny a skladiště by měly být udržovány v maximální čistotě a pořádku. Měl by být zaveden rutinní program čištění, mytí, dezinfekce a v případě potřeby sterilizace prostor a příslušenství, láhví a jiného nářadí.

4.9.2 Čištění a dezinfekce by neměly být škodlivé pro zdraví zvířat a neměly by ohrožovat jejich dobré životní podmínky. Pro výměnu podestýlky u zvířat by měl být zaveden přesný režim, včetně vedení příslušných záznamů.

4.9.3 Prostory pro zvířata by měly být pravidelně čištěny a jejich podlahová krytina podle potřeby obnovována, aby zde nevznikl zdroj infekcí a zamoření parazity.

4.9.4 Důležitým přirozeným projevem některých druhů je značkování jejich území a čištění může v tomto ohledu způsobit určité sociální narušení. Režim čištění by měl k těmto potřebám přihlížet. Rozhodnutí o režimu čištění by proto měla vycházet z typu vyhrazeného prostoru, typu zvířete, hustoty obsazení a schopnosti systémů větrání udržet vhodnou kvalitu vzduchu.

4.10 Pohyb a manipulace

Kvalita péče poskytované zvířatům v laboratoři může ovlivnit nejen úspěch chovu, růst zvířat a jejich dobré životní podmínky, ale též kvalitu a výsledek pokusů. Přivykání zvířat k profesionálnímu zacházení a důvěrnému kontaktu v rámci chovatelských postupů snižuje stres pro zvířata i personál. U některých druhů, například psů a subhumánních primátů, je přínosný pro zvířata, ošetřovatele i vědecký program výcvik zvířat ke spolupráci při jednotlivých postupech. U některých druhů by měl být sociální kontakt s lidmi prioritou.

V některých případech by měly být pohyb a manipulace vyloučeny. To může být zejména případ volně žijících zvířat, což je jedním z důvodů, proč mohou být tato zvířata pro pokusy méně vhodná. Předpokládá se, že personál pečující o zvířata bude mít za všech okolností starostlivý a ohleduplný přístup ke zvířatům, která má v péči, a že bude postupovat profesionálně při manipulaci se zvířaty i při jejich znehybňování.

V případě potřeby by si měl personál vyhradit čas na mluvení se zvířaty, manipulaci s nimi, výcvik zvířat a péči o ně.

4.11 Humánní usmrcování zvířat

4.11.1 Každá metoda, jak bezbolestně usmrtit zvíře, vyžaduje odbornost, kterou lze získat jen v rámci odpovídajícího školení. Zvířata by měla být usmrcována způsobem odpovídajícím zásadám stanoveným v doporučeních Evropské komise týkajících se eutanázie u pokusných zvířat (část 1 a část 2).

4.11.2 Zvíře v hlubokém bezvědomí lze nechat vykrvácet, ale látky, které způsobují ochrnutí svalů před nástupem bezvědomí, látky, jež mají účinek podobný kurare, a usmrcování elektrickým proudem, při kterém proud neprochází mozkem, by neměly být používány bez předchozí anestézie. Odstranění mrtvého zvířete by nemělo být dovoleno dříve, než je smrt potvrzena.

4.12 Evidence

Záznamy o zdroji, použití a způsobech naložení se zvířaty po pokusech u všech chovaných zvířat, zvířat držených pro chov nebo pro jejich následné použití při pokusech by měly být používány nejen pro statistické účely, ale spolu se záznamy o zdravotním stavu zvířat a o chovu také jako ukazatele dobrých životních podmínek zvířat a pro účely chovatelství a plánování.

4.13 Označování

V některých případech je třeba pro účely přesné evidence opatřit zvířata individuální značkou, například tehdy, jsou-li používána pro chovné účely nebo vědecké pokusy. Zvolená metoda by měla být spolehlivá a působit minimální bolest a problémy zvířatům při aplikaci značky i jejím dlouhodobém používání. V případě potřeby by měla být použita sedativa nebo lokální anestetika a analgetika. Personál by měl být vyškolen pro provádění označování a značkování.

ODDÍL POKYNŮ PRO JEDNOTLIVÉ ZVÍŘECÍ DRUHY

A. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ HLODAVCŮ A PÉČI O NĚ

1. Úvod

Myši

Laboratorní myš byla vyšlechtěna z myši domácí žijící ve volných koloniích (Mus musculus). Myš je převážně noční zvíře, vyhrabává si podzemní díry a staví si hnízda pro regulaci mikroprostředí, jako úkryt a pro účely rozmnožování. Myši jsou obratní šplhavci. Většinou nepřebíhají přes volné prostranství a drží se spíše u stěn nebo jiných objektů. Myši zakládají různá rodinná společenstva v závislosti na velikosti populace a jeden samec, který je vždy nadřazen několika samicím, přísně chrání teritorium daného společenství před přemnožením. Březí a kojící samičky mohou být agresivní při obraně hnízda. Vzhledem k tomu, že myši, a zejména albinotické kmeny, mají špatný zrak, spoléhají se převážně na svůj čich a močí značkují své území. Myši mají také velmi dobrý sluch a jsou citlivé na ultrazvuk. Existují značné rozdíly v etologických projevech jednotlivých kmenů a jejich intenzitě.

Potkani

Laboratorní potkan byl vyšlechtěn z potkana Rattus norvegicus. Má vysoce vyvinuté sociální cítění. Potkani se vyhýbají volnému prostoru a používají moč pro značkování svého území. Mají vysoce vyvinutý čich a sluch a jsou zvláště citliví na ultrazvuk. Potkani vidí špatně za denního světla. U některých pigmentovaných kmenů je však velice dobře vyvinuto vidění za šera. Albinotičtí potkani se vyhýbají místům s intenzitou světla vyšší než 25 luxů. Potkani jsou zvířata s převážně noční aktivitou. Mláďata jsou velmi explorativní a často si spolu hrají.

Pískomilové

Pískomil neboli pískomil mongolský (Meriones sp.) je společenský, převážně noční tvor, ačkoliv v laboratorních podmínkách je aktivní i za dne. Ve volné přírodě si pískomilové vyhrabávají nory a systém chodeb na ochranu proti dravcům a v laboratorních podmínkách, pokud nejsou umístěni v přiměřeném zařízení, se u nich často vyvíjí stereotypie hrabání.

Křečci

Divocí předci (Mesocricetus sp.) laboratorního křečka jsou převážně samotářská zvířata. Samička křečka je větší a agresivnější než sameček a může mu způsobit závažné poranění. Křečci si často v prostoru, který je jim vyhrazen, vyčleňují místo pro vyměšování. Své teritorium si křeček značkuje výměšky pachové žlázy umístěné ve slabinách a samičky často selektivně snižují velikost vlastního vrhu požíráním mláďat.

Morčata

Divoká morčata (Cavia porcellus) jsou společenská zvířata, běhaví hlodavci, kteří si nevyhrabávají doupě, ale žijí v úkrytu a občas využívají doupata vyhrabaná jinými zvířaty. Dospělí jedinci jsou někdy vůči sobě agresivní, ale agresivita se většinou projevuje jen zřídka. Při nečekaném zvuku mají morčata tendenci strnout a při nečekaném pohybu se mohou dát skupinově na úprk. Morčata jsou mimořádně citlivá na manipulování a při manipulaci mohou znehybnět na třicet minut i déle.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

Teplota v prostorách pro hlodavce by měla být udržována v rozmezí 20 oC až 24 oC. Lokální teplota u skupinově ustájených hlodavců v prostorách s pevnou podlahou bude často vyšší než pokojová teplota. I při přiměřeném větrání může být teplota v místnosti až o 6 oC vyšší než pokojová teplota. Materiál pro vytváření hnízda, případně hnízdící boxy umožňují zvířatům regulovat si vlastní mikroklima. Zvláštní pozornost by měla být věnována teplotě v uzavřených systémech a teplotě bezsrstých zvířat.

2.3 Vlhkost vzduchu

Relativní vlhkost v zařízeních pro hlodavce by měla být udržována v rozmezí 45 až 65 %. Výjimkou jsou pískomilové, u nichž by měla být relativní vlhkost udržována v rozmezí 35 až 55 %.

2.4 Osvětlení

Intenzita osvětlení v prostoru pro zvířata by měla být nízká. Všechny klece by měly mít horní části zastíněné, aby bylo sníženo riziko degenerace sítnice. To je důležité zejména u albinotických zvířat.

Za tmy může být užitečné červené světlo při frekvenci, kterou hlodavci nevnímají, aby mohl personál sledovat hlodavce v jejich aktivní fázi.

2.5 Hluk

Vzhledem k tomu, že jsou hlodavci vysoce citliví na ultrazvuk a používají ho ke komunikaci, je důležitě snížit tento zvuk z vnějších zdrojů na minimum. Ultrazvuk (přes 20 kHz), který může vydávat běžné vybavení laboratoře, včetně kapajících kohoutků, koleček vozíků a obrazovek počítačů, může mít za následek poruchy chování a chovných cyklů. Doporučuje se kontrolovat akustické prostředí v širokém pásmu frekvencí a po delší časové intervaly.

2.6 Poplašné systémy

(Viz odstavec 2.6 obecného oddílu)

3. Zdravotní stav

(Viz odstavec 4.1 a 4.4 obecného oddílu)

4. Ustájení zvířat, obohacení prostředí a péče

4.1 Ustájení

Stádové druhy by měly být ustájeny skupinově, pokud je skupina stálá a harmonická, což je obtížně dosažitelné u samců myší, dospělých křečků nebo pískomilů, neboť může docházet k závažným projevům agresivity mezi jedinci stejného druhu.

V případě rizika nepříznivých dopadů skupinového ustájení by měla být zvířata ustájena jednotlivě. Zavedené harmonické skupiny by měly být co nejméně narušovány, neboť to může být pro zvířata velmi stresující.

4.2 Obohacení prostředí

Prostory pro zvířata a jejich obohacení by měly umožnit zvířatům normální projevy chování a přiměřeně snížit soupeření mezi jedinci stejného druhu.

Podestýlka a materiál pro vytváření hnízda a úkrytů jsou pro hlodavce držené pro odchov, v zásobě i během pokusu velmi důležité a měly by být zajištěny, pokud nejsou z veterinárních důvodů nebo z důvodu dobrých životních podmínek zvířat nežádoucí. Odstranění těchto materiálů z důvodů pokusu by mělo být dohodnuto s ošetřovatelem a další kvalifikovanou osoby působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat. Materiály pro vytváření hnízda by měly umožnit hlodavcům s materiálem manipulovat a stavět hnízda. Pokud není k dispozici dostatečný materiál pro vytvoření hnízda, měly by být zvířatům zajištěny hnízdící boxy, aby si mohla postavit úplné, zakryté hnízdo. Materiály používané k podestýlce by měly absorbovat moč a hlodavci je mohou používat pro značkování močí. Materiál pro stavění hnízda je důležitý pro potkany, myši, křečky a pískomily, neboť si z něj mohou vytvářet vhodné mikroprostředí pro odpočinek a odchov mláďat. Hnízdící boxy nebo jiná útočiště jsou důležitá pro morčata, křečky a potkany.

Morčata by měla mít stálý přístup k manipulovatelným materiálům pro ohryz i pro stavění úkrytů.

Dřevo na žvýkání a hlodání by mělo být součástí obohacení prostředí u všech druhů hlodavců.

Mnohé druhy hlodavců si rozdělují svůj prostor na část pro přijímání potravy, pro odpočinek, vyměšování a pro zásoby potravin. Hlodavci si označují jednotlivé části pachovými značkami spíše než fyzickými přepážkami, ale umístění částečných přepážek může pomoci zvířatům navázat kontakty s ostatními členy ve skupině nebo se jim vyhnout. Pro větší rozmanitost prostředí se důrazně doporučuje některá z forem obohacení prostoru pro zvířata. Trubky, boxy a konstrukce pro šplhání jsou příkladem vybavení, které se úspěšně používá v prostorách pro hlodavce a které zároveň přispívá ke zvětšení využitelné podlahové plochy.

Pískomilové potřebují srovnatelně větší prostor než ostatní druhy hlodavců, aby mohli stavět nebo používat nory dostatečné velikosti. Pískomilové vyžadují silnou vrstvu podestýlky pro hrabání a stavění hnízda nebo náhražku nory, která musí být alespoň 20 cm dlouhá.

Zvážit by se mělo také použití průhledných a nebo zabarvených materiálů pro klece/boxy a přepážek umožňujících náležité pozorování zvířat, aniž by byla rušena.

Stejné zásady týkající se kvality a velikosti prostoru, obohacení prostředí a další faktory uvedené v tomto dokumentu by měly být uplatňovány v uzavřených systémech, jako jsou například samostatně odvětrávané klece (IVC), ačkoliv vzhledem ke konstrukci tohoto systému může být vyžadován odlišný přístup.

4.3 Prostory pro zvířata – rozměry a podlahová plocha

Klece/boxy by měly být vyrobeny ze snadno čistitelného materiálu a jejich konstrukce by měla umožňovat náležitou kontrolu zvířat, aniž by zvířata byla zbytečně rušena.

Poté, co začnou být mláďata aktivní, vyžadují poměrně více prostoru než dospělí jedinci.

4.3.1 Rozměry

V následujících tabulkách doporučených parametrů pro všechny hlodavce znamená „výška prostoru“ vertikální vzdálenost mezi podlahou a stropem klece/boxu a tuto výšku by měla klec/box mít na více než 50 % své minimální podlahové plochy před obohacením prostředí.

Při plánování pokusů by měl být brán v úvahu možný růst zvířat, aby byl pro ně zajištěn dostatečný prostor (jak uvedeno podrobně v tabulkách A.1 až A.5) po celou dobu pokusu.

Tabulka A.1

Myši: minimální prostory a prostorové podmínky

Tělesná hmotnost (g) Minimální velikost prostoru (cm2) Podlahová plocha na 1 zvíře (cm2) Minimální výška klece (cm) V zásobě nebo během pokusů do 20 330 60 12 nad 20 až 25 330 70 12 nad 25 až 30 330 80 12 nad 30 330 100 12 Pro odchov 330 Pro monogamní pár (outbrední/inbrední) nebo trojici (inbrední). Na každou další matku a vrh by se mělo přidat 180 cm2. 12 Chovná zvířata (2) Velikost prostoru 950 cm2 méně než 20 950 40 12 Velikost prostoru 1 500 cm2 méně než 20 1 500 30 12





Tabulka A.2

Potkani: minimální prostory a prostorové podmínky

Hmotnost (g) Minimální velikost prostoru (cm2) Plocha podlahy na 1 zvíře (cm2) Minimální výška prostoru (cm) V zásobě nebo během pokusů (3) do 200 800 200 18 nad 200 až 300 800 250 18 nad 300 až 400 800 350 18 nad 400 až 600 800 450 18 nad 600 1 500 600 18 Pro odchov 800 Matka a vrh. Pro každé další dospělé zvíře umístěné do klece nastálo se přidá 400 cm2 18 Chovná zvířata (4) do 50 1 500 100 18 nad 50 až 100 1 500 125 18 Velikost prostoru 1 500 cm2 nad 100 až 150 1 500 150 18 nad 150 až 200 1 500 175 18 Chovná zvířata (4) do 100 2 500 100 18 nad 100 až 150 2 500 125 18 Velikost prostoru 2 500 cm2 nad 150 až 200 2 500 150 18





Tabulka A.3

Pískomilové: minimální prostory a prostorové podmínky

Hmotnost (g) Minimální velikost prostoru (cm2) Podlahová plocha podlahy na 1 zvíře (cm2) Minimální výška prostoru (cm) V zásobě nebo během pokusů do 40 1 200 150 18 nad 40 1 200 250 18 Pro odchov 1 200 18 Monogamní pár nebo tříčlenná skupina s potomkem





Tabulka A.4

Křečci zlatí: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Hmotnost (g) Minimální velikost prostoru (cm2) Plocha podlahy na 1 zvíře (cm2) Minimální výška prostoru (cm) V zásobě nebo během pokusů do 60 800 150 14 nad 60 až 100 800 200 14 nad 100 800 250 14 Pro odchov 800 Matka nebo monogamní pár s vrhem mláďat 14 Chovná zvířata (5) méně než 60 1 500 100 14





Tabulka A.5

Morčata: minimální prostory a prostorové podmínky

Hmotnost (g) Minimální velikost prostoru (cm2) Plocha podlahy na 1 zvíře (cm2) Minimální výška prostoru (cm) V zásobě nebo během pokusů do 200 1 800 200 23 nad 200 až 300 1 800 350 23 nad 300 až 450 1 800 500 23 nad 450 až 700 2 500 700 23 nad 700 2 500 900 23 Pro odchov 2 500 Pár s vrhem mláďat. Pro každou další chovnou samici se přidá 1 000 cm2 23

4.3.2 Podlaha

Pevné podlahy s podestýlkou nebo perforované podlahy jsou vhodnější než roštové podlahy nebo podlahy z drátěného pletiva. Pokud se použijí rošty nebo drátěné pletivo, měla by mít zvířata k dispozici na ploše pro odpočinek pevnou podlahu nebo podlahu s podestýlkou nebo v případě morčat podlahu z latěk, pokud to není z hlediska specifických podmínek pokusu nežádoucí. Podestýlku lze odstranit jako součást regulace páření.

Vzhledem k tomu, že drátěné podlahy mohou způsobit závažná poranění, měly by být podlahy pečlivě udržovány a kontrolovány, zda z nich nevystupují uvolněné nebo ostré části.

Během pokročilého stadia březosti, při porodu a kojení by měly být samice umístěny pouze na pevné podlaze s podestýlkou.

4.4 Krmení

(Viz odstavec 4.6 obecného oddílu)

4.5 Napájení

(Viz odstavec 4.7 obecného oddílu)

4.6 Substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

(Viz odstavec 4.8 obecného oddílu)

4.7 Čištění

Je třeba udržovat vysoké hygienické normy, ale doporučuje se zachovat některé pachové vzorce zanechané zvířaty. Zvířata by měla být ušetřena příliš častých změn prostor, zejména v případě březích samic a samic s vrhem, neboť tato narušení mohou u samic vést k opouštění mláďat nebo kanibalismu.

Rozhodnutí o režimu čištění by proto měla vycházet z typu klece/boxu, typu zvířete, hustoty obsazení a schopnosti systémů větrání udržet vhodnou kvalitu vzduchu.

4.8 Pohyb a manipulace

Při manipulaci se zvířaty je třeba dbát na to, aby byla zvířata co nejméně rušena a zásahy do prostředí v jejich kleci/boxu byly co nejmenší. To je důležité zejména u křečků.

4.9 Humánní usmrcování

(Viz odstavec 4.11 obecného oddílu)

4.10 Evidence

(Viz odstavec 4.12 obecného oddílu)

4.11 Označování

(Viz odstavec 4.13 obecného oddílu)

B. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ KRÁLÍKŮ A PÉČI O NĚ

1. Úvod

Králík (Oryctolagus cuniculi) žije obvykle v koloniích. Králíkům by měl být přidělen dostatečný prostor a zajištěno obohacené prostředí. V opačném případě může dojít ke snížení pohyblivosti a deformacím páteře.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

Teplota v prostorách pro králíky by měla být udržována v rozsahu 15 oC až 21 oC. Lokální teplota u skupinově ustájených králíků v prostorách s pevnou podlahou bude často vyšší než pokojová teplota. I při přiměřeném větrání může být teplota v těchto prostorách až o 6 oC vyšší než pokojová teplota.

Materiál pro vytváření hnízda, případně hnízdící boxy umožňují zvířatům kontrolovat vlastní mikroklima. Zvláštní pozornost by měla být věnována teplotě v uzavřených systémech.

2.3 Vlhkost vzduchu

Relativní vlhkost vzduchu v zařízeních pro králíky by neměla být nižší než 45 %.

2.4. Osvětlení

(Viz odstavec 2.4 obecného oddílu)

2.5 Hluk

(Viz odstavec 2.5 obecného oddílu)

2.6 Poplašné systémy

(Viz odstavec 2.6 obecného oddílu)

3. Zdravotní stav

(Viz odstavec 4.1 a 4.4 obecného oddílu)

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

4.1 Ustájení

Mláďata králíků a samice králíků by měly být ustájeny v sociálně harmonických skupinách. O individuálním ustájení pro účely pokusů by mělo být rozhodnuto po poradě s ošetřovatelem zvířat a s kvalifikovanou osobou působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat. Dospělí nekastrovaní samci mohou projevovat svůj pud bránit své území a neměli by být ustájeni společně s dalšími nekastrovanými samci. Pro ustájení mláďat králíků a králičích samic se s úspěchem používají obohacené kotce s pevnou podlahou, ačkoliv je třeba skupiny pečlivě kontrolovat z hlediska agresivity. Optimální je umístit do skupinového ustájení králíky ze stejného vrhu, kteří byli drženi pohromadě od odstavení. Pokud nelze zvířata ustájit skupinově, měla by být umístěna tak, aby na sebe dobře viděla.

4.2 Obohacení prostředí

Pro obohacení prostředí je vhodné použít materiál pro ohryz, seno slisované do kostek nebo větvičky na žvýkání a zajistit plochu pro úkryt. Kotce s podlahou pro skupinové ustájení by měly být vybaveny vizuálními zábranami a konstrukcemi umožňujícími zvířatům ukrýt se a vyhlížet z nich. Pro chovné králice by měl být zajištěn také materiál pro vytváření hnízda a box pro hnízdění.

4.3 Prostory – rozměry a podlaha

Kotce/boxy pro králíky by měly být pokud možno obdélníkové. Měly by mít vyvýšenou plošinu umožňující zvířatům ležet a sedět a snadno se pod ni schovat. Tato plocha by neměla pokrývat více než 40 % podlahové plochy. Prostory by měly být tak vysoké, aby v nich králíci mohli vzpřímeně sedět, aniž by se ušima dotýkali stropu. Vyvýšená plošina tuto výšku mít nemusí. Pokud z vědeckých nebo veterinárních důvodů nelze plošinu použít, měl by být prostor pro králíky o 33 % větší pro jednoho králíka a o 60 % větší pro dva králíky. Králíci by měli být pokud možno chováni v kotcích.

4.3.1 Rozměry

Tabulka B.1

Králíci starší než 10 týdnů: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Konečná hmotnost (kg) Minimální podlahová plocha pro jedno nebo dvě sociálně harmonická zvířata (cm2) Minimální výška (cm) méně než 3 3 500 45 od 3 do 5 4 200 45 nad 5 5 400 60

Uvedená tabulka by se měla používat pro klece i boxy. Klece by měly být opatřeny vyvýšenou plošinou (viz Tabulka B.4). Prostor kotců by měl být rozdělen přepážkami, aby mohli králíci navazovat sociální kontakt nebo se mu případně vyhnout. Dodatečná plocha 3 000 cm2 se přidává pro každého třetího, čtvrtého, pátého a šestého králíka a plocha 2 500 cm2 na každého dalšího králíka.

Tabulka B.2

Králice a vrh: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Hmotnost králice (kg) Minimální podlahová plocha prostoru (cm2) Dodatečný prostor pro hnízdící boxy (cm2) Minimální výška (cm) méně než 3 3 500 1 000 45 od 3 do 5 4 200 1 200 45 nad 5 5 400 1 400 60

Nejméně tři až čtyři dny před porodem by měla být samice umístěna do zvláštního oddělení nebo hnízdícího boxu, aby si mohla vystavět hnízdo. Hnízdící boxy by měly být pokud možno mimo prostor původní klece. Měla by zde být též zajištěna sláma nebo jiný materiál pro vytváření hnízda. Prostor by měl být uspořádán tak, aby se králice mohla uchýlit do dalšího oddělení nebo na vyvýšenou plošinu poté, co mláďata opustí hnízdo. Po odstavení by měla mláďata z daného vrhu zůstat co nejdéle společně v chovném boxu. Na této minimální podlahové ploše může být chováno až osm mláďat z jednoho vrhu sedm týdnů po odstavení a pět mláďat osm až deset týdnů po odstavení.

Tabulka B.3

Králíci mladší než 10 týdnů: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Stáří Minimální podlahová plocha prostoru (cm2) Minimální podlahová plocha na 1 zvíře (cm2) Minimální výška (cm) 7 týdnů po odstavení 4 000 800 40 od 7 do 10 týdnů 4 000 1 200 40

Tabulka platí pro klece i kotce. Prostor kotce by měl být rozdělen přepážkami, aby mohli králíci navazovat sociální kontakt nebo se mu případně vyhnout. Po odstavení by měla mláďata z daného vrhu zůstat co nejdéle společně v chovném boxu.

Tabulka B.4

Králíci: optimální rozměry pro vyvýšené plošiny zabudované do kotců/boxů o rozměrech uvedených v tabulce B.1

Stáří (týdny) Konečná hmotnost (kg) Optimální velkost (cm × cm) Optimální výška od podlahy klece (cm) méně než 3 55 × 25 25 od 3 do 5 55 × 30 25 nad 10 nad 5 60 × 35 30

Pro náležité využití vyvýšené plošiny a kotce celkově jsou optimální výše uvedené rozměry pro velikost a výšku vyvýšené plošiny, kdy minimální a maximální rozměry představují odchylku 10 % od optimální velikosti. Vyvýšená plošina tuto výšku mít nemusí. Pokud z vědeckých nebo veterinárních důvodů nelze plošinu použít, měl by být prostor pro králíky o 33 % větší pro jednoho králíka a o 60 % větší pro dva králíky, aby měli králíci možnost dostatečného pohybu a mohli se skrýt před dominantnějšími zvířaty.

Tam, kde je vyvýšená plošina použita pro králíky mladší než 10 týdnů, měla by mít rozměry 55 × 25 cm a takovou výšku od podlahy, aby ji zvířata zvládla využít.

4.3.2 Podlaha

Drátěné podlahy by neměly být používány, aniž by byla zajištěna dostatečná plocha pro odpočinek, kam by se současně vešli všichni králíci. Pevné podlahy s podestýlkou nebo perforované podlahy jsou vhodnější než podlahy roštové či drátěné.

4.4 Krmení

(Viz odstavec 4.6 obecného oddílu)

4.5 Napájení

(Viz odstavec 4.7 obecného oddílu)

4.6 Substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

(Viz odstavec 4.8 obecného oddílu)

4.7 Čištění

(Viz odstavec 4.9 obecného oddílu)

4.8 Pohyb a manipulace

(Viz odstavec 4.10 obecného oddílu)

4.9 Humánní usmrcování

(Viz odstavec 4.11 obecného oddílu)

4.10 Evidence

(Viz odstavec 4.12 obecného oddílu)

4.11 Označování

(Viz odstavec 4.13 obecného oddílu)

C. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ KOČEK A PÉČI O NĚ

1. Úvod

Kočka domácí pochází ze samotářské africké divoké kočky plavé (Felis silvestris libyca), ale má silný sklon k sociálnímu chování. Při náležité socializaci v raném věku se může toto chování projevovat vůči jedincům stejného druhu i vůči člověku.

Dobrá sociální interakce s člověkem podporuje rozvoj charakterových rysů vhodných pro následné výzkumy. Avšak vzhledem k tomu, že kočky postrádají smysl pro vytváření hierarchických struktur a zřejmě také mechanizmy pro usmiřování po konfliktech, může být pro ně vytváření sociálních vztahů stresující. Viditelné příznaky stresu u koček nelze vykládat tak jednoznačně jako u psů.

Vzhledem k tomu, že kočky mají potřebu bránit své území a jsou na ně vázané, bude pro ně přemístění pravděpodobně stresující. Kočky obratně šplhají a hojně využívají vyvýšených míst (například polic) proto, aby zaujaly výhodnou pozici a aby si udržovaly odstup od ostatních koček při skupinovém ustájení.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

V prostorách pro kočky se může teplota pohybovat ve velkém rozsahu za předpokladu, že nebudou ohroženy dobré životní podmínky zvířat. V případě potřeby přesné regulace teploty místnosti u koček zapojených do pokusu by měl být udržován rozsah teploty 15 oC až 21 oC (viz odstavec 2.2.3 obecného oddílu).

Vzhledem k tomu, že koťata mají přibližně v prvních deseti dnech života omezenou termoregulaci, mělo by být v průběhu této doby zajištěno lokální přitápění.

2.3 Vlhkost vzduchu

Relativní vlhkost vzduchu není nutné regulovat, neboť kočky snášejí i velké výkyvy relativní vlhkosti prostředí bez negativních důsledků.

2.4 Osvětlení

Ustájení koček s přirozeným rytmem dne a noci je přijatelné. Tam, kde fotoperiodu zajišťuje umělé osvětlení, měla by být délka doby denního světla deset až dvanáct hodin denně.

Pokud je přirozené světlo zcela vyloučeno, mělo by být v noční době zajištěno tlumené osvětlení (5 až 10 luxů), aby kočky alespoň částečně viděly a pro zohlednění jejich úlekové reakce.

2.5 Hluk

(Viz odstavec 2.5 obecného oddílu)

2.6 Poplašné systémy

(Viz odstavec 2.6 obecného oddílu)

3. Zdravotní stav

(Viz odstavec 4.1 a 4.4 obecného oddílu)

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

4.1 Ustájení

Samice a vykastrované kočky obou pohlaví jsou zpravidla velmi společenské a obvykle jsou drženy ve skupinách až po dvanácti. Avšak vytváření skupin dvou a více koček vyžaduje pečlivou kontrolu vzájemné snášenlivosti všech zvířat ve skupině. Zvláštní péči je třeba věnovat přeskupování koček, umístění nové kočky do skupiny, ustájení nekastrovaných samců ve skupině nebo udržování koček ve větších skupinách.

Tam, kde jsou kočky běžně ustájeny skupinově, může být individuální ustájení značně stresujícím faktorem. Proto by bez opodstatněných veterinárních důvodu nebo důvodů souvisejících s jejich dobrými životními podmínkami neměly být kočky jednotlivě ustájeny po dobu delší než 24 hodin. O individuálním ustájení pro účely pokusů po dobu delší než 24 hodin by mělo být rozhodnuto po poradě s ošetřovatelem zvířat a s kvalifikovanou osobou působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat.

Kočky, které se opakovaně chovají agresivně vůči ostatním kočkám, by měly být ustájeny individuálně v případě, že se nenajde vhodný společník pro ustájení, s nímž by se snášely. Sociální stres všech jedinců ustájených ve dvojicích nebo skupinově byl měl být kontrolován nejméně jednou týdně pomocí zavedeného bodovacího systému chování nebo fyziologického stresu. To je důležité zejména u nekastrovaných kocourů.

Individuálně lze ustájit samice s koťaty do čtyř týdnů po porodu nebo v posledních dvou týdnech březosti. V průběhu tohoto období by mělo být umožněno samicím, které jsou za běžných podmínek ustájeny skupinově, aby měly přístup ke své skupině například propojením kotce s koťaty s prostorou pro skupinové ustájení zvířat.

Vývoj sociálního chování u koček je významně ovlivněn sociálními zkušenostmi získanými mezi druhým a osmým týdnem po narození. V tomto období je zvláště důležité, aby měla kočka sociální kontakt s ostatními kočkami (například s mláďaty ze stejného vrhu) a s člověkem a aby se seznámila s podmínkami prostředí, jimž bude pravděpodobně vystavena při následném použití. Denní pohyb a manipulace v průběhu tohoto citlivého stádia vývoje je předpokladem pro sociální chování dospělé kočky a ukázalo se, že krátká doba pohybu a manipulace již první den po narození má svůj význam, neboť mláďata již reagují na pachové a dotykové podněty.

Všem kočkám by měla být zajištěna denně určitá doba na hraní a sociální interakci s člověkem a další doba na pravidelnou péči o tělo. Zvláštní pozornost je třeba věnovat sociálnímu obohacení prostředí ve formě delšího kontaktu s člověkem pro individuálně ustájené kočky.

4.2 Obohacení prostředí

Prostory pro kočky by měly být opatřeny vyvýšenými, částečně uzavřenými konstrukcemi (například kotcem uzavřeným ze tří stran, s krytem, na polici umístěné přibližně metr nad podlahou), aby mohly kočky sledovat své okolí a udržovat si potřebnou vzdálenost od ostatních koček při ustájení v párech nebo skupinách. Počet těchto kotců by měl být dostatečný, aby nedocházelo k soupeření, a jednotlivé konstrukce by měly být uspořádány v daném prostoru tak, aby mohly kočky plně využít přidělený prostor.

Kočky by také měly mít možnost uchýlit se ve vyhrazeném prostoru do úkrytu nebo soukromí, zejména z dohledu koček v ostatních kotcích/boxech. Prostory pro kočky by měly být vybaveny dřevěnými svislými povrchy pro broušení drápů a pachové značkování.

Venkovní výběhy poskytují možnost obohacení prostředí pro kočky v chovných i uživatelských zařízeních a měly by být pokud možno vždy zajištěny.

U koček by měly být podporovány projevy jejich dravého a hravého chování. K tomu by jim měly být k dispozici různé hračky, které by se měly pravidelně měnit, aby neklesala jejich stimulace a aby již známé hračky nesnižovaly motivaci ke hře.

4.3 Prostory – rozměry a podlaha

Kotce/boxy včetně přepážek mezi nimi by měly poskytovat kočkám pevné, odolné a snadno čistitelné prostředí. Jejich uspořádání a konstrukce by měly zajišťovat prostorné a světlé prostředí a umožňovat kočkám celkový výhled na prostředí kolem kotce/boxu.

4.3.1 Rozměry

Tabulka C.1

Kočky: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Podlaha (6) (m2) Police (m2) Výška (m) Minimum pro jedno dospělé zvíře 1,5 0,5 2 Dodatečný prostor pro každé další zvíře 0,75 0,25 —

Minimální prostor pro držení chovné samice a vrhu je prostor určený pro jednu kočku, který by měl být postupně zvětšován tak, že jsou mláďata do čtyř měsíců po narození přemístěna do prostor odpovídajících požadavkům na prostor dospělých zvířat. Doba odstavu je sedm až devět týdnů.

Kočky by neměly být nuceny trávit celý život venku a měly by mít neustále přístup do vnitřních prostor odpovídajících všem normám, včetně minimálních rozměrů, uvedeným podrobně v těchto pokynech.

Plocha pro krmení a plocha pro nádobu na výkaly by měly být vzdáleny nejméně 0,5 m a neměly by se zaměňovat.

Omezení prostoru pod výše uvedené minimální požadavky, například v metabolické kleci nebo podobném typu ustájení pro vědecké účely, může závažně ohrozit dobré životní podmínky zvířat. Toto omezení by mělo trvat po nejkratší nezbytnou dobu a prostor by měl být co nejvíce přizpůsoben požadavkům uvedeným výše a nejméně takový, aby umožňoval zvířeti natáhnout se v celé délce vodorovně i svisle, lehnout si a otočit se.

4.3.2 Podlaha

Nejvhodnější pro kočky je pevná, souvislá podlaha s hladkým povrchem a protiskluzovou úpravou. Doplňkové vybavení prostor by mělo zajistit všem kočkám pohodlné místo pro odpočinek.

Roštové nebo drátěné podlahy by neměly být u koček používány. Tam, kde je odůvodněná potřeba tuto podlahu použít, je třeba věnovat zvýšenou péči jejímu uspořádání a konstrukci, aby nebyla chůze po ní pro zvířata bolestivá, nedocházelo ke zraněním nebo aby nevyvolávala choroby a aby umožňovala zvířatům chovat se normálně. Praktické zkušenosti ukazují, že metabolické klece nejsou vždy nezbytné, protože sběr moče a stolice koček lze provádět přímo z nádob na výkaly.

Kvalita a povrchová úprava podlahy ve venkovním výběhu nemusí splňovat normy pro podlahu ve vnitřním prostoru, ale musí být snadno čistitelná a nesmí být pro kočky nebezpečná.

4.4 Krmení

(Viz odstavec 4.6 obecného oddílu)

4.5 Napájení

(Viz odstavec 4.7 obecného oddílu)

4.6 Substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

Nejméně jedna nádoba na výkaly o rozměrech minimálně 300 × 400 mm by měla být zajištěna pro každé dvě kočky a měla by obsahovat vhodný absorpční a netoxický materiál nebo substrát, který je pro kočky přijatelný a který používají. Pokud kočky pravidelně močí a kálejí mimo tyto nádoby, je nutno zajistit další nádoby obsahující alternativní substráty. Pokud to není účinné u koček ustájených v páru nebo skupinově, naznačuje to sociální nesnášenlivost a kočky by měly být po jedné odstraňovány ze skupiny, dokud se problém nevyřeší.

Pro všechny kočky by měly být zajištěny dostatečné kotce ze snadno čistitelného materiálu. Kotce by měly být vystlány polyesterovou vlnou nebo podobnou podestýlkou.

4.7 Čištění

Obývaný prostor by měl být nejméně jednou denně čištěn. Nádoby na výkaly by měly být vyprazdňovány a stelivo vyměňováno každý den.

Při čištění prostor by se kočky neměly namočit. Při vystříkávání prostor hadicí by měly být kočky přemístěny na suché místo a navráceny, až prostora přiměřeně vyschne.

4.8 Pohyb a manipulace

Pro kočky, zejména pro ty, které jsou ustájené individuálně, je velmi důležitý kontakt s jejich ošetřovateli.

4.9 Humánní usmrcování

(Viz odstavec 4.11 obecného oddílu)

4.10 Evidence

(Viz odstavec 4.12 obecného oddílu)

4.11 Označování

(Viz odstavec 4.13 obecného oddílu)

D. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ PSŮ A PÉČI O NĚ

1. Úvod

Pes domácí (Canis familiaris) je zvídavý, velmi společenský tvor, který aktivně pátrá po informacích o svém okolí. Jeho chování odráží projevy jeho předků z rodu vlků. Ačkoliv pes tráví většinu dne odpočinkem, vyžaduje v aktivní fázi obohacené a rozmanité fyzické a sociální prostředí.

Fena se před porodem a při odchovu mláďat uchyluje na klidné místo.

Vzhledem k vysokému riziku agresivity, je třeba držet psy v sociálně harmonických skupinách. Uvedená doporučení se týkají bíglů, nejčastěji používaného plemena. Při použití jiných plemen by měly být brány v úvahu jednotlivé charakteristiky daného plemena.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

V prostorách pro psy se může teplota pohybovat ve velkém rozsahu za předpokladu, že nebudou ohroženy dobré životní podmínky zvířat. V případě potřeby přesné regulace teploty místnosti u psů zapojených do pokusu by měl být udržován rozsah teploty 15 oC až 21 oC (viz odstavec 2.2.3 obecného oddílu).

Vzhledem k tomu, že štěňata mají přibližně v prvních deseti dnech života omezenou termoregulaci, mělo by být v průběhu této doby zajištěno lokální přitápění.

2.3 Vlhkost vzduchu

Relativní vlhkost vzduchu není nutné regulovat, neboť psi snášejí i velké výkyvy relativní vlhkosti prostředí bez negativních důsledků.

2.4 Osvětlení

Ustájení psů s přirozeným rytmem dne a noci je přijatelné. Tam, kde fotoperiodu zajišťuje umělé osvětlení, měla by být délka doby denního světla deset až dvanáct hodin denně.

Pokud je přirozené světlo zcela vyloučeno, mělo by být v noční době zajištěno tlumené osvětlení (5 až 10 luxů), aby psi alespoň částečně viděli a aby se zohlednila jejich úleková reakce.

2.5 Hluk

Hluk v psích boudách může dosáhnout vysokých hladin, které jsou prokazatelně škodlivé pro lidi a které mohou mít dopad na zdravotní stav nebo fyziologické funkce psů. Z těchto důvodů je důležité v zařízeních pro psy zvážit metody snížení hluku. Z hlediska etologických potřeb psů by měla být při navrhování zařízení pro psy snížena hladina hlučnosti. Většinu hluku vydávají psi sami, ale může k němu přispívat i provoz v daném zařízení, případně může pronikat i z vnějších zdrojů. Proto by měl být omezen jakýkoliv zdroj hluku, který by mohl podnítit psy ke štěkání. Pronikání hluku z vnějšku lze snížit vhodným umístěním zařízení a jeho stavebním řešením. Hluk vznikající uvnitř zařízení lze snížit pomocí absorpčních materiálů nebo různých konstrukcí. Prostory pro psy by měly být navrhovány a případné úpravy by měly být prováděny na základě odborné porady ve věci snížení hluku.

2.6 Poplašné systémy

(Viz odstavec 2.6 obecného oddílu)

3. Zdravotní stav

(Viz odstavec 4.1 a 4.4 obecného oddílu)

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

4.1 Ustájení

Psi by měli být ustájeni v sociálně harmonických skupinách, pokud to neznemožňují pokusy nebo požadavky na dobré životní podmínky zvířat. Zvláštní péči je třeba věnovat přeskupování psů nebo umístění neznámého psa do skupiny. V každém případě by měly být skupiny průběžně sledovány z hlediska sociální snášenlivosti.

Venkovní výběhy poskytují možnost obohacení prostředí pro psy v chovných i uživatelských zařízení a měly by být pokud možno vždy zajištěny.

Individuální ustájení psů může být značně stresujícím faktorem. Proto by bez opodstatněných důvodů souvisejících s jejich pohodou nebo z veterinárních důvodů neměly být psi jednotlivě ustájeni po dobu delší než čtyři hodiny. O individuálním ustájení pro účely pokusů po dobu delší než čtyři hodiny by mělo být rozhodnuto po poradě s ošetřovatelem zvířat a s kvalifikovanou osobou působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat.

Za těchto okolností by měly být na pohodu psů a péči o ně vyčleněny dodatečné zdroje. Individuálně ustájeným zvířatům by měli ošetřovatelé věnovat více času a zvířata by měla mít každodenní vizuální a pokud možno taktilní kontakt s ostatními psy.

Pokud to neznemožňují vědecké důvody, měl by být psům ustájeným individuálně umožněn denně pohyb v samostatném prostoru pokud možno s ostatními psy, pod dozorem a za aktivní účasti personálu.

Chovní psi by měly být pokud možno ustájeni v sociálně harmonických párech nebo skupinách nebo s fenami. Feny by měly být jeden až dva týdny před očekávaným porodem přemístěny do porodních kotců. Při pobytu v porodních kotcích by měly být denně v častém kontaktu s člověkem.

Sociální chování se u psů vyvíjí mezi čtvrtým a dvacátým týdnem po narození. V tomto období je zvláště důležité, aby měl pes sociální kontakt s ostatními štěňaty ze stejného vrhu, dospělými psy (například s fenou) a s člověkem a aby se seznámil s podmínkami prostředí, jimž bude pravděpodobně vystaven při následném použití. Denní pohyb a manipulace v průběhu tohoto citlivého stádia vývoje je předpokladem pro sociální chování dospělého psa. Ukázalo se, že krátká doba pohybu a manipulace již první den po narození má svůj význam, neboť mláďata již reagují na pachové a dotykové podněty.

4.2 Obohacení prostředí

Ustájení pro psy by mělo zvířatům zaručovat určité soukromí a umožňovat jim vytvářet si sociální vztahy.

V prostorách by měly být vyčleněny plochy pro různé aktivity. To lze zajistit například použitím vyvýšených plošin nebo rozdělením kotců.

Pamlsky a hračky pro psy zvyšují dobré životní podmínky zvířat za předpokladu, že jsou používány rozumně a pod kontrolou. Vzhledem k tomu, že žvýkání patří mezi hlavní etologické potřeby psů, měly by být zajištěny předměty uspokojující tuto potřebu.

Hlavní přínos pohybu spočívá v tom, že poskytuje psům další příležitosti využít obohacené a rozmanité prostředí a být ve styku s ostatními psy a lidmi. To je důležité zejména v případě, kdy tyto potřeby nelze zcela uspokojit v rámci vyhrazeného prostoru. Proto, pokud to neznemožňují vědecké nebo veterinární důvody, by měli být psi denně přemístěni do zvláštního prostoru a měl by jim být umožněn pohyb pokud možno s ostatními psy, pod dozorem a za aktivní účasti personálu.

4.3 Prostory – rozměry a podlaha

Kotce/boxy včetně přepážek mezi nimi by měly poskytovat psům pevné, odolné a snadno čistitelné prostředí. Jejich uspořádání a konstrukce by měly zajišťovat prostorné a světlé prostředí a umožňovat psům výhled na ostatní psy a personál mimo jejich kotec/box.

4.3.1 Rozměry

Tyto pokyny jsou zaměřeny na podporu ustájení psů v sociálně stabilních skupinách a zajištění přiměřeně obohaceného prostředí. Je třeba zdůraznit, že tato koncepce a strategie ve všech ohledech podporuje držení psů ve velkých sociálně harmonických skupinách jak z důvodu zvětšení vyhrazené podlahové plochy, tak pro zajištění příležitostí k sociálním kontaktům.

Psi by neměli být nuceni trávit celý život venku a měli by mít neustále přístup do vnitřních prostor odpovídajících všem stavebním normám a normám uspořádání prostředí uvedeným podrobně v těchto pokynech. Vnitřní prostory by měly tvořit nejméně 50 % minimálního prostoru vyhrazeného pro psy, uvedeného v tabulce D.1 níže.

Parametry přiděleného prostoru uvedené níže vycházejí z požadavků bíglů, ale je třeba upozornit na to, že obří plemena, například bernardýn nebo irský vlkodav, mohou vyžadovat prostory značně větší. U jiných plemen, než jsou bíglové, by měl být přidělený prostor konzultován s veterinářem a s příslušným odpovědným orgánem.

Tabulka D.1

Psi: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Hmotnost (kg) Minimální podlahová plocha prostoru (m2) Minimální podlahová plocha prostoru pro jedno nebo dvě zvířata (m2) Pro každé další zvíře rozšíření minimálně o (m2) Minimální výška (m) do 20 4 4 2 2 nad 20 4 8 4 2

Prostor každého ze psů ustájených v páru nebo ve skupině může být v průběhu pokusu omezen na polovinu celkového přiděleného prostoru (2 m2 u psa do 20 kg, 4 m2 u psa nad 20 kg), jak stanoví směrnice 86/609/EHS, je-li toto oddělení zvířete důležité pro vědecké účely. Doba takového omezení psa musí být co nejkratší a v žádném případě nesmí přesáhnout čtyři hodiny. Cílem tohoto ustanovení je podpořit ustájení v párech (zejména při toxikologických výzkumech) a zároveň umožnit potřebnou kontrolu příjmu potravy a provést pozorování po aplikaci dávek zkoumaných látek.

Každé další sociální nebo fyzické omezení prostoru, například v metabolické kleci nebo fyzické omezení v nějakém postroji, může závažně ohrozit dobré životní podmínky zvířat. Prostor při omezení v metabolické kleci nebo v podobném typu ustájení pro vědecké účely by měl co nejvíce odpovídat požadavkům uvedeným výše a přinejmenším umožňovat zvířeti natáhnout se, lehnout si a otočit se.

4.3.2 Kojící feny a štěňata do hmotnosti 7,5 kg

Kojící fena a mláďata by měly mít přidělený stejný prostor jako jedna samotná fena stejné hmotnosti. Porodní kotec by měl být navržen tak, aby se mohla fena vzdálit od štěňat do dalšího oddělení nebo na vyvýšenou plošinu.

Běžná doba odstavu štěňat je šest až devět týdnů.

Tabulka D.2

Psi: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky pro odstávčata

Hmotnost psa (kg) Minimální podlahová plocha prostoru (m2) Minimální podlahová plocha na 1 zvíře (m2) Minimální výška (m) do 5 4 0,5 2 nad 5 až 10 4 1,0 2 nad 10 až 15 4 1,5 2 nad 15 až 20 4 2 2 nad 20 8 4 2

4.3.3 Podlaha

Pro psy je nejvhodnější pevná, souvislá podlaha s hladkým povrchem a protiskluzovou úpravou. Pro všechny psy by měla být zajištěna pohodlná pevná plocha pro odpočinek, například ve formě využití doplňkového vybavení prostor, jako jsou vyvýšené kotce nebo plochy.

Roštové nebo drátěné podlahy by neměly být u psů používány. Tam, kde je odůvodněná potřeba tento typ podlahy použít, je třeba věnovat zvýšenou péči jejímu uspořádání a konstrukci, aby nebyla chůze po ní pro zvířata bolestivá, nedocházelo ke zraněním nebo aby nevyvolávala choroby a aby umožňovala zvířatům chovat se normálně. Pokud se v souvislosti s podlahou vyskytnou problémy ohrožující dobré životní podmínky zvířat, měly by být konzultovány s veterinářem a v případě potřeby by psi měli být přemístěni na pevnou podlahu.

Štěňata před odstavem, feny při porodu a kojící feny by neměly být umístěny na roštových nebo drátěných podlahách.

Kvalita a povrchová úprava podlahy ve venkovním výběhu nemusí splňovat normy pro podlahu ve vnitřním prostoru, ale musí být snadno čistitelná a nesmí být pro psy nebezpečná.

4.4 Krmení

(Viz odstavec 4.6 obecného oddílu)

4.5 Napájení

(Viz odstavec 4.7 obecného oddílu)

4.6 Substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

Při ustájení psů na pevné podlaze je výhodné použít stelivo nebo substrát, neboť usnadňuje čištění s omezuje potřebu pravidelného mytí a vystříkávání hadicí.

Feny při porodu a kojící feny by měly být umístěny v kotci s podestýlkou pro větší pohodlí při vrhu a péči o štěňata. Podestýlka by měla být zajištěna také pro štěňata některých plemen, například plemena greyhound.

4.7 Čištění

Každý obývaný prostor by měl být nejméně jednou denně čištěn. Všechny výkaly a znečištěný materiál by se měly z prostor používaných psy odstraňovat alespoň jednou denně, v případě potřeby častěji.

Čištění prostor za mokra by mělo být prováděno podle potřeby, ale psi by se při něm neměli namočit. Při vystříkávání prostor hadicí by měli být psi přemístěni na suché místo a navráceni, až prostora přiměřeně vyschne.

4.8 Pohyb a manipulace

(Viz odstavec 4.1 výše a odstavec 4.10 obecného oddílu)

4.9 Humánní usmrcování

(Viz odstavec 4.11 obecného oddílu)

4.10 Evidence

(Viz odstavec 4.12 obecného oddílu)

4.11 Označování

(Viz odstavec 4.13 obecného oddílu)

E. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ FRETEK A PÉČI O NĚ

1. Úvod

Fretky (Mustela putorius furo) jsou masožravci živící se ve volné přírodě malými savci, ptáky, rybami a bezobratlými živočichy. Fretka je velice zdatný lovec. Ráda si dělá zásoby, ale zkaženou potravu nežere.

Ačkoliv ve volné přírodě je fretka většinou samotářsky žijícím zvířetem, v zajetí přispívá k jejím dobrým životním podmínkám, je-li umístěna v sociálně harmonických skupinách. Fretky žijí normálně v norách, a proto v zajetí ocení ve svém prostředí materiály, jako například trubky, jimiž mohou prolézat a hrát si v nich.

Fretky se páří obvykle na jaře. Samci jsou v době chovu nepřátelští a perou se s ostatními neznámými samci. Proto by měli být v této době ustájeni individuálně.

Fretka je inteligentní, zvídavé, hravé a aktivní zvíře, což by mělo být zohledněno při plánování umístění fretek a při manipulaci s nimi. Fretky vyžadují rozmanité prostředí zabezpečené proti úniku, kde mohou dostatečně uspokojovat své etologické potřeby.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

V prostorách pro fretky by měla být teplota udržována v rozsahu 15 oC až 24 oC.

Vzhledem k tomu, že fretky nemají vyvinuty potní žlázy, neměly by být vystavovány vysokým teplotám, aby nedošlo k vyčerpání z horka.

2.3 Vlhkost

Relativní vlhkost vzduchu není nutné regulovat, neboť fretky snášejí i velké výkyvy relativní vlhkosti prostředí bez negativních důsledků.

2.4 Osvětlení

Zdroj a typ světla by neměl být pro zvířata nepříjemný. Zvláštní péči je třeba v tomto ohledu věnovat fretkám umístěným v horních podlažích vícepodlažního klecového systému, zejména v případě albinotických zvířat.

Ustájení fretek s přirozeným rytmem dne a noci je přijatelné.

Tam, kde fotoperiodu zajišťuje umělé osvětlení, měla by být délka doby denního světla minimálně osm hodin a neměla by obvykle přesáhnout šestnáct hodin denně.

Je však třeba upozornit na to, že při regulaci reprodukčního cyklu je třeba rytmus světla a tmy měnit (například délka denního světla se může pohybovat od šesti do šestnácti hodin).

Pokud je přirozené světlo zcela vyloučeno, mělo by být v noční době zajištěno tlumené osvětlení, aby fretky alespoň částečně viděly a pro zohlednění jejich úlekové reakce.

2.5 Hluk

Nedostatek zvuků nebo sluchových podnětů může být škodlivý a způsobovat nervozitu fretek. Avšak bylo zjištěno, že hlasité, neznámé zvuky a vibrace působí u fretek poruchy ze stresu a měly by být vyloučeny. V zařízeních pro fretky je důležité zvážit metody omezení náhlého nebo neznámého hluku, včetně hluku způsobovaného provozem daného zařízení a hluku pronikajícího z vnějších zdrojů. Pronikání hluku z vnějšku lze snížit vhodným umístěním zařízení a jeho stavebním řešením. Hluk vznikající uvnitř zařízení lze snížit pomocí absorpčních materiálů nebo různých konstrukcí. Prostory pro fretky by měly být navrhovány a případné úpravy by měly být prováděny na základě odborné porady.

2.6 Poplašné systémy

(Viz odstavec 2.6 obecného oddílu)

3. Zdravotní stav

(Viz odstavec 4.1 a 4.4 obecného oddílu)

4. Ustájení, obohacení prostředí a péče

4.1 Ustájení

Zvířata by měla být ustájena v sociálně harmonických skupinách, pokud nevyžadují vědecké pokusy nebo požadavky na dobré životní podmínky zvířat individuální ustájení.

V období chovu může být potřeba ustájit samce individuálně, aby nedocházelo k potyčkám a zranění. V ostatních obdobích lze však samce úspěšně chovat ve skupinách.

Březí samice by měly být umístěny individuálně pouze v pozdním stádiu březosti, maximálně dva týdny před porodem.

Oddělení zvířat, která jsou běžně ustájena skupinově, může být značně stresujícím faktorem. Pokud jsou zvířata oddělena po dobu delší než 24 hodin, mělo by to být považováno za závažné zhoršení dobrých životních podmínek zvířat. Proto by bez opodstatněných veterinárních důvodu nebo důvodů souvisejících s jejich dobrými životními podmínkami neměly být fretky jednotlivě ustájeny po dobu delší než 24 hodin. O individuálním ustájení pro účely pokusů po dobu delší než 24 hodin by mělo být rozhodnuto po poradě s ošetřovatelem zvířat a s kvalifikovanou osobou působící v oblasti poradenství týkajícího se dobrých životních podmínek zvířat.

Při individuálním ustájení zvířat z veterinárních důvodu nebo důvodů souvisejících s jejich dobrými životními podmínkami, by měly být na dobré životní podmínky fretek a péči o ně vyčleněny dodatečné zdroje. Individuálně ustájeným zvířatům by měli ošetřovatelé věnovat více času a zvířata by měla mít každodenní vizuální a pokud možno taktilní kontakt s ostatními fretkami.

Mělo by se přihlížet k sociálnímu chování fretek tak, že by jim měl být zajištěn pravidelný kontakt s ostatními fretkami ve formě skupinového ustájení a pravidelná manipulace s nimi. Fretkám obecně tento pravidelný a důvěrný kontakt svědčí a měl by se podporovat, neboť přispívá k vývoji kvalitnějších a společenštějších zvířat.

Sociální chování se u fretek vyvíjí v raném věku a je důležité, aby měla mláďata sociální kontakt s ostatními fretkami (například s ostatními mláďaty ze stejného vrhu) a s lidmi (například s ošetřovateli). Denní pohyb a manipulace v průběhu tohoto citlivého stádia vývoje je předpokladem pro sociální chování dospělé fretky. Bylo prokázáno, že čím je kontakt častější, tím klidnější zvířata jsou. Tento kontakt by měl být udržován až do dospělosti.

4.2 Obohacení prostředí

Uspořádání prostoru pro fretky by mělo splňovat požadavky těchto zvířat a požadavky na chov tohoto zvířecího druhu. Zároveň by měl umožňovat zavádění inovací na základě nejnovějších poznatků.

Ustájení pro fretky by mělo zvířatům zaručovat určité soukromí a umožňovat jim vytvářet si sociální vztahy.

Kromě minimální podlahové plochy uvedené dále by měly být v prostorách vyčleněné plochy pro různé aktivity, například s použitím vyvýšených plošin nebo rozdělením kotců. Jsou-li prostory vybaveny hnízdícími boxy, měly by být navrženy tak, aby se do nich vešly mladé fretky v hnízdě.

Průzkumné chování a hravost podporují různé nádoby a trubky z lepenky nebo plastu a papírové sáčky. Fretky velmi rády využívají vodní lázně a misky s vodou.

4.3 Prostory – rozměry a podlaha

Tyto pokyny jsou zaměřeny na podporu ustájení fretek v sociálně stabilních skupinách a zajištění přiměřeně obohaceného prostředí. Je třeba zdůraznit, že tato koncepce a strategie ve všech ohledech podporuje držení fretek ve velkých sociálně harmonických skupinách jak z důvodu zvětšení vyhrazené podlahové plochy, tak pro zajištění příležitostí k sociálním kontaktům.

Kotce/boxy včetně přepážek mezi nimi by měly poskytovat fretkám pevné, odolné a snadno čistitelné prostředí. Jejich uspořádání a konstrukce by měly zajišťovat prostorné a světlé prostředí a umožňovat fretkám výhled na ostatní fretky a personál, v blízkosti jejich kotce/boxu. Ve vyhrazeném prostoru by měla být zajištěna místa, kam se mohou fretky uchýlit a kde budou mít soukromí, a zejména budou z dohledu ostatních fretek.

Vzhledem k tomu, že fretky mají pozoruhodnou schopnost utíkat, měl by být prostor zajištěn tak, aby zvířata nemohla utíkat nebo aby se při pokusu o útěk nezranila.

Doporučená minimální výška prostoru by měla být 50 cm. Fretky rády šplhají a tato výška vhodně obohacuje prostředí. Podlahová plocha by měla zajišťovat dostatečný prostor pro pohyb a poskytovat zvířatům příležitost zvolit si plochu na spaní, přijímání potravy a vyměšování. Pro zajištění dostatečně rozmanitého prostředí by neměl vyhrazený prostor mít méně než 4 500 cm2. Minimální požadavky na prostor pro jednu fretku jsou uvedeny níže:

Tabulka E.1

Fretky: minimální rozměry prostoru a prostorové podmínky

Minimální podlahová plocha klece (cm2) Minimální plocha podlahy na 1 zvíře (cm2) Minimální výška (cm) Zvířata do 600 g 4 500 1 500 50 Zvířata nad 600 g 4 500 3 000 50 Dospělí jedinci 6 000 6 000 50 Fretka s mláďaty 5 400 5 400 50

Pro uspokojení potřeby pohybu by prostory pro zvířata měly mít obdélníkový, nikoli čtvercový tvar.

Omezení prostoru pod parametry uvedené v prostorových podmínkách výše, například v metabolické kleci, může závažně ohrozit dobré životní podmínky zvířat.

4.3.1 Podlaha

Podlaha v prostorách pro fretky by měla být pevná a souvislá, s hladkým povrchem a protiskluzovou úpravou. Dodatečné vybavení prostoru například kotci nebo plošinami by mělo zajistit fretkám teplé a pohodlné místo pro odpočinek.

Roštové nebo drátěné podlahy by neměly být u fretek používány.

4.4 Krmení

(Viz odstavec 4.6 obecného oddílu)

4.5 Napájení

(Viz odstavec 4.7 obecného oddílu)

4.6 Substrát, stelivo, podestýlka a materiál pro vytváření hnízda

Podestýlku je třeba zajistit pro všechny fretky. Kromě toho by fretky měly mít k dispozici materiál pro vytváření hnízda, například seno, slámu nebo papír. K obohacení prostředí přispívá hluboká podestýlka.

Osvědčenou praxí je použít nějaké stelivo nebo substrát alespoň pro usnadnění čištění a omezení potřeby pravidelného mytí a vystříkávání hadicí.

4.7 Čištění

Při čištění prostor za mokra by se fretky neměly namočit. Při vystříkávání prostor hadicí by měly být přemístěny na suché místo a navráceny, až prostora přiměřeně vyschne.

Fretky mají sklon kálet na stěnu v jednom místě prostoru. Proto je vhodné umístit do prostoru nádobu na výkaly, čímž se snižuje potřeba čištění požadovaného pro zbytek prostoru.

Všechny výkaly a znečištěný materiál by se měly odstraňovat z nádob na výkaly nebo ostatních ploch, které zvířata používají jako záchod, nejméně jednou denně a v případě potřeby častěji.

Režim čištění zbývající plochy ve vyhrazeném prostoru by měl být stanoven podle různých faktorů, například podle hustoty obsazení, uspořádání prostoru a stádia odchovu nebo podle toho, zda v prostoru probíhá porod.

4.8 Pohyb a manipulace

(Viz odstavec 4.10 obecného oddílu)

4.9 Humánní usmrcování

(Viz odstavec 4.11 obecného oddílu)

4.10 Evidence

(Viz odstavec 4.12 obecného oddílu)

4.11 Označování

(Viz odstavec 4.13 obecného oddílu)

F. POKYNY PRO UMÍSTĚNÍ SUBHUMÁNNÍCH PRIMÁTŮ A PÉČI O NĚ

a) Obecné poznámky

1. Úvod

Držení subhumánních primátů v laboratoři vyvolává řadu problémů, které se obvykle nevyskytují v případě jiných běžně používaných laboratorních savců. Subhumánní primáti nejsou domestikovaní. Jde o volně žijící zvířata, z nichž většina žije na stromech. V důsledku toho, že jde o zvířata volně žijící, jsou ostražitější než domestikované druhy, okamžitě reagují na každý neznámý nebo znepokojivý podnět. Na rozdíl od domestikovaných druhů nebyli vybráni pro svůj přátelský vztah k člověku a nízkou agresivitu. Díky časnému přátelskému kontaktu mezi mláďaty a ošetřovateli se zvíře stává méně bojácným, neboť zjistí, že člověk pro ně nepředstavuje ohrožení, ale přitom si uchovává většinu charakteristických vlastností volně žijících zvířat stejného druhu. Na rozdíl od laboratorních savců, kteří nežijí na stromech, prchají subhumánní primáti před nebezpečím do výše, nikoli po zemi. I druhy, které nežijí převážně na stromech, hledají útočiště ve stromech nebo na strmých srázech. Tomu by měla být přizpůsobena výška vyhrazeného prostoru umožňující zvířatům usadit se na dostatečně vysokém místě, aby se cítila v bezpečí. Mimořádně důležité je uspořádání a rozčlenění prostoru přiděleného primátům. Je důležité, aby zvířata mohla využít co možná největší objem klece, neboť vzhledem k tomu, že se jedná o stromová zvířata, obývají trojrozměrný prostor. Proto by v klecích měla být vysoko umístěná sedátka a konstrukce pro šplhání.

Kromě svého divokého původu a potřeby šplhání mají subhumánní primáti vysoce vyvinuté poznávací schopnosti a potravní a sociální chování. Proto vyžadují komplexní obohacené prostředí umožňující jim uspokojovat svoje etologické potřeby. Složení skupiny by však mělo být takové, aby snižovalo na minimum běžné projevy strachu nebo bolesti nebo chování, které může mít za následek zranění.

Subhumánní primáti používaní pro vědecký výzkum by měli být odchováni v zajetí a pokud možno přímo na místě, aby byl vyloučen stres z přepravy. U zvířat odchovaných v zajetí je znám věk, původ a zdravotní status a tato zvířata jsou odchována standardními chovatelskými postupy. Pokud je třeba subhumánní primáty dovézt, měli by být pokud možno získáni potomci ze zavedených chovných kolonií s vysokou úrovní dobrých životních podmínek a péče. Neměli by mít žádné zoonotické choroby. Zvířata odchycená ve volné přírodě by měla být používána jen výjimečně, neboť představují riziko pro zdraví personálu, není o nich nic známo a více se bojí lidí. V některých případech se může vyskytnout vysoká úmrtnost zvířat v místě odchytu a při přepravě do příslušného zvěřince.

Doplňující informace jsou uvedeny pro běžně chované a používané laboratorní druhy. Další informace o požadavcích týkajících se ostatních druhů (nebo případných problémů v chování zvířat nebo chovatelských problémů) by měly být získány od zkušených primatologů a ošetřovatelů, aby bylo zajištěno, že budou všechny potřeby jednotlivých druhů náležitě ošetřeny.

2. Prostředí ve zvěřincích a jeho kontrola

2.1 Větrání

(Viz odstavec 2.1 obecného oddílu)

2.2 Teplota

Vzhledem k tomu, že v zajetí mají zvířata omezené možnosti pro přirozené vyrovnávání se s klimatickými změnami, nemusí rozsah teploty určený pro laboratorní zvířata vždy odpovídat rozsahům obvyklým ve volné přírodě. Obecně bude udržován takový rozsah teploty, který je optimální pro zvířata a příjemný pro personál. Tam, kde zvířata využívají venkovní výběh, je nezbytné zajistit pro všechny jedince chráněné místo jako útočiště při špatných povětrnostních podmínkách a neustálý přístup do vytápěných krytých prostor. To je zejména důležité v případě chovných kolonií s rozsáhlým venkovním výběhem, aby se snížilo riziko omrznutí nebo úhynu novorozených mláďat v zimních měsících.

2.3 Vlhkost vzduchu

Přestože někteří subhumánní primáti žijí v tropických deštných pralesech, kde je vlhkost vzduchu vysoká, a jiní ve velmi suchých oblastech, není třeba u zavedených kolonií tyto podmínky kopírovat v laboratorním prostředí. Obvykle je pro zvířata i personál příjemná relativní vlhkost vzduchu v rozmezí 40 až 70 %. Je třeba dbát na to, aby zvířata (viz jednotlivé druhy) nebyla vystavována příliš nízké vlhkosti vzduchu a dlouhodobější úroveň vlhkosti mimo uvedené rozmezí by měla být vyloučena, zejména u opic Nového světa náchylných k respiračním problémům.

2.4 Osvětlení

U většiny subhumánních primátů by měl být zajištěn 12hodinový rytmus střídání světla a tmy. Pro některé druhy může být vhodné simulované světlo za úsvitu a za šera. U nočních druhů, například u Aotus trivirgatus, by měl být cyklus upraven tak, aby se používalo po část aktivní doby zvířat tlumené červené světlo, aby je bylo možno pozorovat a aby mohli ošetřovatelé bezpečně vykonávat běžnou práci. Pro obohacení prostředí by měly být místnosti pro ustájení subhumánních primátů pokud možno opatřeny okny zajišťujícími přirozené světlo.

2.5 Hluk

Tlumená zvuková kulisa, například hudba nebo rádio, používaná během dne může být určitou formou obohacení prostředí a pomáhat zastírat náhlé hlasité zvuky. Neměla by však být používána neustále. Hudba může mít též uklidňující účinek na zvířata ve stresu. Pro většinu druhů bude příjemná hladina zvuku odpovídající hladině doporučované pro personál, ale některé druhy jako například kosmanovití slyší i ultrazvuk, což je třeba vzít v úvahu. Hladina hluku by měla být udržována na nízké úrovni a neměla by překračovat 65 dBA po delší dobu.

2.6 Poplašné systémy

Většina vyšších subhumánních primátů má sluch podobný člověku. V poplašných systémech by se neměly používat sirény, aby nevystrašily zvířata. Vhodným náhradním řešením je použití světelné signalizace viditelné pro personál ve všech místnostech.

3. Zdravotní stav

Ačkoliv používání zvířat odchovaných v zajetí by mělo zajišťovat, že zvířata jsou v dobrém zdravotním stavu a nepředstavují pro personál a ostatní subhumánní primáty v objektu riziko nákazy, měla by být nově příchozí zvířata vybavena kompletním zdravotním osvědčením a po příjezdu projít karanténou. V průběhu této doby by měl být jejich zdravotní stav pečlivě sledován a příslušné laboratoře by měly provést potřebné další sérologické, bakteriologické a parazitologické testy.

Všichni subhumánní primáti v kolonii by měli být pod odbornou veterinární kontrolou a měly by být u nich prováděny periodické diagnostické testy. V důsledku jejich příbuznosti s člověkem jsou vnímaví k řadě chorob a napadení parazity společnými pro zvířata i lidi a v některých případech může dojít k vzájemnému ohrožení života. Proto je mimořádně důležitá pravidelná lékařská kontrola personálu. Žádný pracovník představující možné zdravotní riziko pro zvířata by neměl být s nimi v kontaktu. Zvláštní péče by měla být věnována manipulaci se zvířaty, která mohou být nakažena patogeny přenosnými na člověka. Personál by měl být náležitě informován a měla by být učiněna opatření na minimalizaci rizika nákazy. Zdravotní záznamy každého zvířete by měly být vedeny po celý jeho život. Kvalifikovaní pracovníci v příslušných laboratořích by měli provádět důkladný výzkum nemocnosti a úmrtnosti s ohledem na zoonotické choroby.

Subhumánní primá