3.

Příloha III se mění takto: a) Bod 1.3.1 se nahrazuje tímto: „1.3.1 Zkouška ESC V průběhu předepsaného sledu provozních stavů zahřátého motoru se kontinuálně analyzují emise z výfuku na vzorku surových nebo zředěných výfukových plynů. Zkušební cyklus se skládá z většího počtu režimů otáček a výkonu, které odpovídají typickému provoznímu rozsahu vznětových motorů. V průběhu každého režimu se měří koncentrace všech plynných znečišťujících látek, průtok výfukových plynů a výkon a změřené hodnoty se zváží. U měření částic se výfukové plyny zředí stabilizovaným okolním vzduchem při použití buď systému s ředěním části toku, nebo systému s ředěním plného toku. Částice se zachycují na vhodném filtru v poměru k váhovým faktorům každého režimu. Pro každou znečišťující látku se vypočtou emitované gramy na kilowatthodinu, jak je popsáno v dodatku 1 k této příloze. Kromě toho se změří NOx ve třech zkušebních bodech v oblasti kontroly, které vybere technická zkušebna, a změřené hodnoty se porovnají s hodnotami vypočtenými z režimů zkušebního cyklu, které zahrnují vybrané zkušební body. Kontrolou NOx se zajišťuje účinnost zařízení motoru k omezení emisí v typickém provozním rozsahu motoru.“ b) Bod 1.3.3 se nahrazuje tímto: „1.3.3 Zkouška ETC S motorem zahřátým na provozní teplotu se v průběhu předepsaného neustáleného cyklu, který vystihuje s velmi dobrou přibližností silniční jízdní režimy specifické pro motory velkého výkonu instalované v nákladních automobilech a autobusech, analyzují výše uvedené znečišťující látky po zředění celkového množství výfukových plynů stabilizovaným okolním vzduchem (systém CVS s dvojitým ředěním u částic) nebo určením plynných složek v surových výfukových plynech a částic při použití systému s ředěním části toku. S použitím signálů zpětné vazby pro točivý moment a otáčky motoru přicházejících z dynamometru se integruje výkon v čase trvání cyklu a výsledkem je práce vykonaná motorem za cyklus. U systému CVS se koncentrace NOx a HC za cyklus určí integrací signálu analyzátoru, zatímco koncentrace CO, CO2 a NMHC se může určit integrací signálu analyzátoru nebo odběrem vzorku do vaku. Provádí-li se měření v surových výfukových plynech, určí se všechny plynné složky za cyklus integrací signálu analyzátoru. Pokud jde o částice, zachytí se proporcionální vzorek na vhodných filtrech. K výpočtu hodnot hmotnosti emisí znečišťujících látek se určí průtok surových nebo zředěných výfukových plynů za cyklus. Z hodnot hmotnosti emisí ve vztahu k práci motoru se určí gramy každé znečišťující látky emitované na kilowatthodinu, jak je popsáno v dodatku 2 k této příloze.“ c) Bod 2.1 se nahrazuje tímto: „2.1 Podmínky zkoušky motoru 2.1.1 Změří se absolutní teplota T a v sání vzduchu pro motor vyjádřená v kelvinech a suchý atmosférický tlak ps vyjádřený v kPa a podle následujících ustanovení se určí parametr f a. Ve víceválcových motorech s rozvětveným sacím potrubím, např. při uspořádání motoru do V, se bere průměrná teplota oddělených větví. a) pro vznětové motory: Motory s atmosférickým sáním a motory mechanicky přeplňované: Motory přeplňované turbokompresorem s chlazením nasávaného vzduchu nebo bez tohoto chlazení: b) pro zážehové motory: 2.1.2 Platnost zkoušky Aby byla zkouška uznána za platnou, musí být parametr fa takový, aby: 0,96 ≤ f a ≤ 1,06“ d) Bod 2.8 se nahrazuje tímto: Jestliže je motor vybaven systémem k následnému zpracování výfukových plynů, musí být emise změřené za zkušební cyklus reprezentativní pro emise ve skutečném provozu. Jestliže je motor vybaven systémem k následnému zpracování výfukových plynů, které vyžaduje spotřebovávání činidla, musí činidlo použité při všech zkouškách odpovídat bodu 2.2.1.13 dodatku 1 přílohy II. 2.8.1 U systému k následnému zpracování výfukových plynů, který je založen na procesu permanentní regenerace, se emise měří na stabilizovaném systému k následnému zpracování výfukových plynů. K procesu regenerace musí dojít během zkoušky ETC nejméně jednou a výrobce určí běžné podmínky, za nichž k regeneraci dochází (výfukové saze, teplota, protitlak výfukových plynů atd.). K ověření procesu regenerace je nutno provést nejméně 5 zkoušek ETC. Během zkoušek se zaznamenává teplota a tlak výfukových plynů (teplota před systémem k následnému zpracování výfukových plynů a za ním, protitlak výfukových plynů atd.). Systém k následnému zpracování výfukových plynů se považuje za vyhovující, nastanou-li během zkoušky po dostatečně dlouhou dobu podmínky deklarované výrobcem. Konečným výsledkem zkoušky je aritmetický průměr různých výsledků zkoušek ETC. Má-li systém k následnému zpracování výfukových plynů bezpečnostní režim, který se přepíná na režim periodické regenerace, zkouška se provádí podle bodu 2.8.2. V tomto specifickém případě je možno překročit mezní hodnoty emisí v tabulce 2 přílohy I a hodnoty se neváží. 2.8.2 U systému k následnému zpracování výfukových plynů, který je založen na procesu periodické regenerace, se emise měří nejméně dvěma zkouškami ETC, jedné během regenerace a druhé mimo proces regenerace, na stabilizovaném systému k následnému zpracování výfukových plynů a výsledky se zváží. K procesu regenerace musí dojít během zkoušky ETC nejméně jednou. Motor může být vybaven přepínačem, který umožňuje zamezit procesu regenerace nebo ho umožnit za předpokladu, že toto nemá žádný vliv na původní kalibrování motoru. Výrobce určí běžné podmínky, za nichž k regeneraci dochází (výfukové saze, teplota, protitlak výfukových plynů atd.) a jejich dobu trvání (n2). Výrobce poskytne rovněž veškeré údaje k určení doby mezi dvěma regeneracemi (n1). Přesný postup vycházející ze správného technického zhodnocení se dohodne mezi výrobcem motoru a technickou zkušebnou na základě osvědčeného technického úsudku. Výrobce poskytne systém k následnému zpracování výfukových plynů, který byl zatížen, aby bylo během zkoušky ETC dosaženo regenerace. K regeneraci nesmí dojít během stabilizační fáze motoru. Průměrné emise mezi fázemi regenerace se určí z aritmetického průměru několika rovnoměrně rozloženými zkouškami ETC. Doporučuje se provést nejméně jednu zkoušku ETC pokud možno co nejblíže před zkouškou regenerace a jednu zkoušku ETC bezprostředně po zkoušce regenerace. Alternativně může výrobce poskytnout údaje, kterými prokáže, že emise jsou mezi fázemi regenerace konstantní (± 15 %). V tomto případě je možno použít emise pouze jedné zkoušky ETC. Během zkoušky regenerace se zaznamenávají všechny údaje, které jsou potřebné ke zjištění regenerace (emise CO nebo NOx, teplota před systémem k následnému zpracování výfukových plynů a za ním, protitlak výfukových plynů atd.). Během procesu regenerace mohou být překročeny mezní hodnoty emisí v tabulce 2 přílohy I. Naměřené emise se zváží podle bodu 5.5 a 6.3 dodatku 2 této přílohy a konečný výsledek nesmí překročit mezní hodnoty v tabulce 2 přílohy I.“ e) Dodatek 1 se mění takto: i) Bod 2.1 se nahrazuje tímto: „2.1 Příprava odběrných filtrů Nejméně jednu hodinu před zkouškou se vloží každý filtr do částečně uzavřené Petriho misky, která je chráněna před znečištěním prachem, a umístí se do vážicí komory ke stabilizaci. Na konci periody stabilizace se každý filtr zváží a zaznamená se vlastní hmotnost filtru. Filtr se pak uloží do uzavřené Petriho misky nebo do utěsněného držáku filtru až do doby, kdy bude potřebný ke zkoušce. Filtr se musí použít do osmi hodin po vyjmutí z vážicí komory. Zaznamená se vlastní hmotnost filtru.“ ii) Bod 2.7.4. se nahrazuje tímto: „2.7.4 Odběr vzorku částic Během celého postupu zkoušky se použije jeden filtr. Váhové faktory pro jednotlivé režimy vymezené v postupu zkušebního cyklu se musí uvažovat tak, že se v každém jednotlivém režimu cyklu odebere vzorek proporcionální hmotnostnímu průtoku výfukových plynů. To lze dosáhnout tím, že se seřídí průtok vzorku, doba odběru nebo ředicí poměr tak, aby bylo splněno kritérium efektivních váhových faktorů podle bodu 5.6. Doba odběru na jeden režim musí být nejméně 4 sekundy na váhový faktor 0,01. Odběr se musí provést v každém režimu co nejpozději. Odběr vzorku částic musí skončit nejdříve 5 sekund před koncem každého režimu.“ iii) Vkládá se nový bod 4, který zní: „4 VÝPOČET PRŮTOKU VÝFUKOVÝCH PLYNŮ 4.1 Určení hmotnostního průtoku výfukových plynů K výpočtu emisí v surovém výfukovém plynu je nutno znát průtok výfukových plynů. Hmotnostní průtok výfukových plynů se určí podle bodu 4.1.1 nebo 4.1.2. Přesnost určení průtoku výfukových plynů musí být ± 2,5 % udávaných hodnot nebo ± 1,5 % maximální hodnoty motoru podle toho, která hodnota je vyšší. Je možno použít rovnocenné metody (např. metody popsané v bodu 4.2 dodatku 2 k této příloze). 4.1.1 Metoda přímého měření Přímé měření průtoku výfukových plynů je možno provádět systémy jako: — přístroje k měření rozdílu tlaků, např. průtoková clona, — ultrazvukový průtokoměr, — vířivý průtokoměr. Je třeba učinit bezpečnostní opatření, aby se zabránilo chybám měření, které mají vliv na chyby hodnot emisí. K těmto bezpečnostním opatřením patří opatrná instalace přístroje do výfukového zařízení motoru podle doporučení výrobce přístroje a v souladu s osvědčenou technickou praxí. Instalací přístroje nesmí být dotčen zejména výkon motoru a emise. 4.1.2 Metoda měření vzduchu a paliva Ta zahrnuje měření průtoku vzduchu a průtoku paliva. Používají se měřiče průtoku vzduchu a paliva, které splňují požadavek na přesnost podle bodu 4.1. Výpočet průtoku výfukových plynů se provádí takto: q mew = q maw + q mf 4.2 Určení hmotnostního průtoku zředěných výfukových plynů K výpočtu emisí ve zředěných výfukových plynech při použití systému s ředěním plného toku je nutné znát průtok zředěných výfukových plynů. Průtok zředěných výfukových plynů (q mdew) se měří za každý režim při použití PDP-CVS, CFV-CVS nebo SSV-CVS podle obecného vzorce uvedeného v bodu 4.1 dodatku 2 k této příloze. Přesnost musí být nejméně ± 2 % udávaných hodnot a určí se podle ustanovení bodu 2.4 dodatku 5 této přílohy.“ iv) Původní body 4 a 5 se nahrazují tímto: „5 VÝPOČET PLYNNÝCH EMISÍ 5.1 Vyhodnocení změřených hodnot K vyhodnocení plynných emisí se pro každý režim určí střední hodnota ze záznamu údajů posledních 30 sekund režimu a střední koncentrace HC, CO a NOx v průběhu každého režimu se určí ze středních hodnot záznamů údajů a odpovídajících kalibračních údajů. Může se použít jiný způsob záznamu, jestliže zajistí rovnocenný sběr dat. Při ověřování NOx v kontrolní oblasti platí výše uvedené požadavky jen pro NOx. Průtok výfukového plynu q mew, nebo pokud se volí průtok zředěného výfukového plynu q mdew, se určí podle bodu 2.3 dodatku 4 k této příloze. 5.2 Korekce suchého/vlhkého stavu Jestliže se již neměří na vlhkém základě, převede se změřená koncentrace na vlhký základ podle následujících vzorců. Konverze se provede pro každý jednotlivý režim. cwet = kw × cdry Pro surový výfukový plyn: nebo kde: pr = tlak vodních par po chladicí lázni, kPa pb = celkový atmosférický tlak, kPa Ha = vlhkost nasávaného vzduchu, g vody v 1 kg suchého vzduchu kf = 0,055584 × wALF – 0,0001083 × wBET – 0,0001562 × wGAM + 0,0079936 × wDEL + 0,0069978 × wEPS Pro ředěný výfukový plyn: nebo Pro ředicí vzduch: KWd = 1 – KW1 Pro nasávaný vzduch: KWa = 1 – KW2 kde: H a = vlhkost nasávaného vzduchu, g vody v 1 kg suchého vzduchu H d = vlhkost ředicího vzduchu, g vody v 1 kg suchého vzduchu a je možno ji odvodit z měření relativní vlhkosti, měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření suchým/vlhkým teploměrem s použitím obecně uznávaných vzorců. 5.3 Korekce na vlhkost a teplotu u NOx Protože emise NOx jsou závislé na vlastnostech okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat z hlediska okolní teploty a vlhkosti faktory podle následujícího vzorce. Faktory jsou platné v rozmezí 0 až 25 g/kg suchého vzduchu. a) Pro vznětové motory: kde: T a = teplota nasávaného vzduchu, K H a = vlhkost nasávaného vzduchu, g vody v 1 kg suchého vzduchu kdy H a je možno odvodit z měření relativní vlhkosti, měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření suchým/vlhkým teploměrem s použitím obecně uznávaných vzorců. b) Pro zážehové motory k h.G = 0,6272 + 44,030 x 10-3 x H a - 0,862 x 10-3 x H a 2 kdy H a je možno odvodit z měření relativní vlhkosti, měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření suchým/vlhkým teploměrem s použitím obecně uznávaných vzorců. 5.4 Výpočet hmotnostních průtoků emisí Hmotnostní průtoky emisí (g/h) pro každý režim se vypočtou následujícím způsobem. Pro výpočet NOx se použije korekční faktor vlhkosti k h,D, případně k h,G, určený podle bodu 5.3. Jestliže se již neměří na vlhkém základě, převede se změřená koncentrace na vlhký základ podle bodu 5.2. Hodnoty pro u gas jsou uvedeny v tabulce 6 pro vybrané složky na základě ideálních vlastností plynů a paliv relevantních pro tuto směrnici. a) Pro surové výfukové plyny m gas = u gas × c gas × q mew kde: u gas = poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou výfukového plynu c gas = koncentrace dané složky v surových výfukových plynech, ppm q mew = hmotnostní průtok výfukových plynů, kg/h b) Pro zředěné výfukové plyny m gas = u gas × c gas,c × q mdew kde: u gas = poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou vzduchu c gas,c = koncentrace dané složky ve zředěném výfukovém plynu korigované pozadím, ppm q mdew = hmotnostní průtok zředěných výfukových plynů, kg/h kdy: Ředicí faktor D se vypočte podle bodu 5.4.1 dodatku 2 k této příloze. 5.5 Výpočet specifických emisí Emise (g/kWh) se vypočtou pro všechny jednotlivé složky následujícím způsobem: kde: m gas je hmotnost jednotlivého plynu P n je netto výkon motoru určený podle bodu 8.2 v příloze II. Při výše uvedeném výpočtu se použily váhové faktory podle bodu 2.7.1. Tabulka 6 Hodnoty u gas v surových a zředěných výfukových plynech pro různé složky výfukového plynu Palivo NOx CO THC/NMHC CO2 CH4 Motorová nafta Surový výfuk. plyn 0,001587 0,000966 0,000479 0,001518 0,000553 Zředěný výfuk. plyn 0,001588 0,000967 0,000480 0,001519 0,000553 Ethanol Surový výfuk. plyn 0,001609 0,000980 0,000805 0,001539 0,000561 Zředěný výfuk. plyn 0,001588 0,000967 0,000795 0,001519 0,000553 CNG Surový výfuk. plyn 0,001622 0,000987 0,000523 0,001552 0,000565 Zředěný výfuk. plyn 0,001588 0,000967 0,000584 0,001519 0,000553 Propan Surový výfuk. plyn 0,001603 0,000976 0,000511 0,001533 0,000559 Zředěný výfuk. plyn 0,001588 0,000967 0,000507 0,001519 0,000553 Butan Surový výfuk. plyn 0,001600 0,000974 0,000505 0,001530 0,000558 Zředěný výfuk. plyn 0,001588 0,000967 0,000501 0,001519 0,000553 — hodnoty u surového výfukového plynu na základě ideálních vlastností plynu při λ = 2, suchý vzduch, 273 K, 101,3 kPa — hodnoty u zředěného výfukového plynu na základě ideálních vlastností plynu a hustoty vzduchu — hodnoty u CNG s přesností v rozmezí 0,2 % pro složení: C = 66 – 76 %; H = 22 – 25 %; N = 0 – 12 % — hodnota u CNG pro HC odpovídá CH2,93 (pro THC použijte hodnotu u pro CH4) 5.6 Výpočet hodnot kontrolní oblasti Pro tři kontrolní body vybrané podle bodu 2.7.6 se emise NOx změří a vypočtou podle bodu 5.6.1 a také se určí interpolací z režimů zkušebního cyklu, které jsou nejblíže k odpovídajícímu kontrolnímu bodu podle bodu 5.6.2. Měřené hodnoty se pak porovnají s interpolovanými hodnotami podle bodu 5.6.3. 5.6.1 Výpočet specifických emisí Emise NOx pro každý z kontrolních bodů Z se vypočtou takto: m NOx,Z = 0,001587 × c NOx,Z × k h,D × q mew 5.6.2 Určení hodnoty emisí ze zkušebního cyklu Emise NOx pro každý z kontrolních bodů se interpoluje ze čtyř nejbližších režimů zkušebního cyklu, které obklopují vybraný kontrolní bod Z, jak je znázorněno na obrázku 4. Pro tyto režimy (R, S, T, U) platí následující definice: otáčky (R) = otáčky (T) = nRT otáčky (S) = otáčky (U) = nSU procento zatížení (R) = procento zatížení (S) procento zatížení (T) = procento zatížení (U). Emise NOx vybraného kontrolního bodu Z se vypočte takto: a: kde: ER, ES, ET, EU = specifická emise NOx obklopujících režimů vypočtených podle bodu 5.6.1. MR, MS, MT, MU = točivý moment motoru obklopujících režimů 5.6.3 Porovnání hodnot emisí NOx Změřené specifické emise NOx kontrolního bodu Z (NOx,Z) se porovnají s interpolovanou hodnotou (EZ) takto: 6 VÝPOČET EMISÍ ČÁSTIC 6.1 Vyhodnocení změřených hodnot K vyhodnocení částic se zaznamená celková hmotnost (m sep) vzorku zachyceného filtry pro každý režim. Filtr se vloží zpět do vážicí komory a stabilizuje se po dobu nejméně jedné hodiny, avšak nejvýše po dobu 80 hodin, a pak se zváží. Zaznamená se brutto hmotnost filtrů a odečte se jejich vlastní hmotnost (viz bod 2.1), výsledkem je hmotnost vzorku částic m f. Jestliže se musí použít korekce pozadím, musí se zaznamenat hmotnost ředicího vzduchu (m d), který prošel filtry, a hmotnost částic (m f,d). Jestliže se vykonalo více než jedno měření, musí se pro každé jednotlivé měření vypočítat poměr m f,d/m d a určit střední hodnota. 6.2 Systém s ředěním části toku Konečné výsledky zkoušky emisí částic, které se uvedou ve zkušebním protokolu, se určí následujícími kroky. Protože druhy řízení ředicího poměru mohou být různé, použijí se k určení q medf různé metody výpočtu. Všechny výpočty musí vycházet ze středních hodnot jednotlivých režimů v průběhu periody odběru vzorku. 6.2.1 Izokinetické systémy q medf = q mew × rd kde r a odpovídá poměru ploch příčných řezů izokinetickou sondou a výfukovým potrubím: 6.2.2 Systémy s měřením koncentrace CO2 nebo NOx qmedf = qmew × rd kde: c wE = koncentrace vlhkého sledovacího plynu v surovém výfukovém plynu c wD = koncentrace vlhkého sledovacího plynu ve zředěném výfukovém plynu c wA = koncentrace vlhkého sledovacího plynu v ředicím vzduchu Koncentrace měřené pro suchý stav se převádějí na vlhký stav podle bodu 5.2 tohoto dodatku. 6.2.3 Systémy s měřením CO2 a metoda bilance uhlíku (14) kde: c (CO2)D = koncentrace CO2 ve zředěném výfukovém plynu c (CO2)A = koncentrace CO2 v ředicím vzduchu (koncentrace v objemových % ve vlhkém stavu) Tato rovnice je založena na předpokladu bilance uhlíku (atomy uhlíku dodané motoru jsou emitovány jako CO2) a je odvozena následujícími kroky: qmedf = qmew × r d a 6.2.4 Systémy s měřením průtoku qmedf = qmew × rd 6.3 Systém s ředěním plného toku Všechny výpočty musí vycházet ze středních hodnot jednotlivých režimů v průběhu doby odběru vzorku. Průtok zředěného výfukového plynu q mdew se určí podle bodu 4.1 dodatku 2 k této příloze. Celková hmotnost m sep vzorku se vypočte podle bodu 6.2.1 dodatku 2 k této příloze. 6.4 Výpočet hmotnostního průtoku částic Hmotnostní průtok částic se vypočte takto. Použije-li se systém s ředěním plného toku, q medf určený podle bodu 6.2 se nahradí q mdew podle bodu 6.3. i = 1, … n Hmotnostní průtok částic může být korigován pozadím takto: kde D se vypočte podle bodu 5.4.1 dodatku 2 k této příloze. v) Původní bod 6 se přečísluje na bod 7. f) Dodatek 2 se mění takto: i) Bod 3 se nahrazuje tímto: „3 ZKOUŠKY EMISÍ Na žádost výrobce se může provést předběžná zkouška ke stabilizování motoru a výfukového systému před měřicím cyklem. Motory na zemní plyn a na LPG se musí zaběhnout zkouškou ETC. Motor musí proběhnout nejméně dvěma cykly ETC, dokud emise CO měřené v jednom cyklu ETC nepřesáhnou o více než 10 % emise CO změřené v předcházejícím cyklu ETC. 3.1 Příprava filtrů k odběru vzorků (v případě potřeby) Nejméně jednu hodinu před zkouškou se umístí každý filtr do částečně uzavřené Petriho misky, která je chráněná před znečištěním prachem, a uloží se do vážicí komory za účelem stabilizace. Na konci stabilizační periody se každý filtr zváží a zaznamená se jeho vlastní hmotnost. Filtr se pak uloží do uzavřené Petriho misky nebo do utěsněného nosiče filtru do doby, kdy bude potřebný ke zkoušce. Filtr se musí použít do osmi hodin po vyjmutí z vážicí komory. Zaznamená se vlastní hmotnost filtru. 3.2 Instalace měřicího zařízení Přístroje a odběrné sondy se instalují požadovaným způsobem. Výfuková trubka se napojí na systém s ředěním plného toku výfukového plynu, pokud se používá. 3.3 Startování ředicího systému a motoru Ředicí systém a motor se nastartují a nechají se zahřát až do doby, kdy se všechny teploty a tlaky při maximálním výkonu stabilizují podle doporučení výrobce a osvědčené technické praxe. 3.4 Startování systému odběru vzorků částic (jen u vznětových motorů) Systém odběru vzorků částic se nastartuje a nechá se běžet s obtokem. Hladina pozadí částic v ředicím vzduchu se může určit vedením ředicího vzduchu přes filtry částic. Jestliže se použije filtrovaný ředicí vzduch, může se provést jedno měření před zkouškou nebo po ní. Jestliže ředicí vzduch není filtrován, mohou se provést měření na začátku a na konci cyklu a pak se z nich určí střední hodnoty. Ředicí systém a motor se nastartují a nechají se zahřát až do doby, kdy se všechny teploty a tlaky při maximálním výkonu stabilizují podle doporučení výrobce a osvědčené technické praxe. V případě periodické regenerace nesmí k regeneraci dojít při zahřívání motoru. 3.5 Seřízení ředicího systému Průtok ředicím systémem (s ředěním plného toku nebo části toku) se nastaví tak, aby v systému nedošlo k žádné kondenzaci vody a aby maximální teplota ve vstupní části filtru byla nejvýše 325 K (52 °C) (viz bod 2.3.1 přílohy V, DT). 3.6 Přezkoušení analyzátorů Analyzátory emisí se vynulují a kalibrují. Jestliže se použijí vaky k odběru vzorků, musí se vyprázdnit. 3.7 Postup startování motoru Stabilizovaný motor se nastartuje podle postupu startování doporučeného výrobcem v příručce uživatele s použitím buď sériově vyrobeného spouštěče, nebo dynamometru. Volitelně se může motor nastartovat přímo ze stabilizační fáze, přičemž se motor při dosažení otáček volnoběhu nevypne. 3.8 Zkušební cyklus 3.8.1 Postup zkoušky Když motor dosáhl otáček volnoběhu, zahájí se postup zkoušky. Zkouška se musí vykonat podle referenčního cyklu stanoveného v bodu 2 tohoto dodatku. Body seřízení, které určují otáčky a točivý moment motoru, musí být udávány s frekvencí 5 Hz (doporučená frekvence je 10 Hz) nebo s frekvencí vyšší. Otáčky a točivý moment, kterými reaguje motor, se registrují nejméně jednou každou sekundu v průběhu zkušebního cyklu a signály se mohou elektronicky filtrovat. 3.8.2 Měření plynných emisí 3.8.2.1 Systém s ředěním plného toku Při startování motoru nebo postupu zkoušky, jestliže je motor nastartován přímo ze stabilizační fáze, se nastartují současně následující měřicí zařízení: — začátek odběru nebo analýzy ředicího vzduchu — začátek odběru nebo analýzy zředěného výfukového plynu, — začátek měření množství zředěného výfukového plynu (CVS) a požadovaných teplot a tlaků, — začátek registrace zpětnovazebních hodnot otáček a točivého momentu dynamometru. HC a NOx se musí kontinuálně měřit v ředicím tunelu s frekvencí 2 Hz. Střední koncentrace se určí integrováním signálů analyzátoru po dobu trvání zkušebního cyklu. Doba odezvy systému nesmí být delší než 20 s a popřípadě musí být koordinována s kolísáním toku CVS a s odchylkami doby trvání odběru vzorků/zkušebního cyklu. CO, CO2, NMHC a CH4 se určí integrováním nebo analýzou koncentrací plynů shromážděných v průběhu cyklu ve vacích k odběru vzorků. Koncentrace plynných znečišťujících látek v ředicím vzduchu se určí integrováním nebo shromážděním ve vaku k odběru ředicího vzduchu. Všechny ostatní hodnoty se registrují s nejméně jedním měřením za sekundu (1 Hz). 3.8.2.2 Měření surového výfukového plynu Při startování motoru nebo postupu zkoušky, jestliže je motor nastartován přímo ze stabilizační fáze, se nastartují současně následující měřicí zařízení: — začátek analýzy koncentrací surového výfukového plynu, — začátek měření průtoku výfukového plynu nebo nasávaného vzduchu a paliva, — začátek registrace zpětnovazebních hodnot otáček a točivého momentu dynamometru. K vyhodnocení plynných emisí se musí koncentrace emisí (HC, CO a NOx) a hmotnostní průtok výfukového plynu zaznamenávat a ukládat do počítačového systému s frekvencí alespoň 2 Hz. Doba odezvy systému nesmí být delší než 10 s. Všechny ostatní údaje se mohou zaznamenávat s četností nejméně 1 Hz. U analogových analyzátorů se musí zaznamenávat odezva a kalibrační údaje se mohou použít on-line nebo off-line během vyhodnocování změřených hodnot. K výpočtu hmotnosti emisí plynných složek je nutno časově synchronizovat křivky zaznamenaných koncentrací a křivku hmotnostního průtoku výfukového plynu pomocí doby transformace podle bodu 2 přílohy I. Proto se doba odezvy každého analyzátoru plynných emisí a systému k měření hmotnostního průtoku výfukového plynu určí podle bodu 4.2.1 a bodu 1.5 dodatku 5 k této příloze a zaznamená se. 3.8.3 Odběr vzorků částic (v případě potřeby) 3.8.3.1 Systém s ředěním plného toku Jestliže cyklus začne přímo z fáze stabilizování, přepne se systém odběru vzorků částic z obtoku na shromažďování částic při nastartování motoru nebo na začátku postupu zkoušky. Jestliže se nepoužije kompenzace průtoku, seřídí se čerpadlo (čerpadla) k odběru vzorků tak, aby se průtok odběrnou sondou částic nebo přenosovou trubkou udržoval na hodnotě nastaveného průtoku s přípustnou odchylkou ± 5 %. Jestliže se použije kompenzace průtoku (např. proporcionální řízení toku vzorků), musí se prokázat, že poměr průtoku hlavním tunelem k průtoku vzorků částic kolísá nejvýše o ± 5 % jeho nastavené hodnoty (kromě prvních 10 sekund odběru vzorků). Poznámka: Při postupu s dvojitým ředěním je průtok vzorků netto rozdílem mezi průtokem filtry k odběru vzorků a průtokem sekundárního ředicího vzduchu. Musí se zaznamenávat střední hodnoty teploty a tlaku na vstupu do plynoměru (plynoměrů) nebo do přístrojů k měření průtoku. Jestliže není možno udržet nastavený průtok v průběhu úplného cyklu (v mezích ± 5 %) vzhledem k vysokému zatížení filtru částicemi, je zkouška neplatná. Zkouška se musí opakovat s menším průtokem nebo s filtrem většího průměru. 3.8.3.2 Systém s ředěním části toku Jestliže cyklus začne přímo z fáze stabilizování, přepne se systém odběru vzorků částic z obtoku na shromažďování částic při nastartování motoru nebo na začátku postupu zkoušky. K regulaci systému s ředěním části toku je nutná rychlá odezva systému. Doba transformace systému se určí postupem podle bodu 3.3 dodatku 5 k příloze III. Je-li společná doba transformace systému k měření průtoku výfukových plynů (viz bod 4.2.1) a systému s ředěním části toku kratší než 0,3 sekundy, je možno použít on-line kontrolu. Je-li doba transformace delší než 0,3 sekundy, je nutno použít dopřednou kontrolu na základě předem zaznamenané zkoušky. V tomto případě musí být doba náběhu ≤ 1 sekund a doba zpoždění kombinace ≤ 10 sec. Celková doba odezvy musí být nastavena tak, aby byl zajištěn reprezentativní vzorek částic, qmp,i, proporcionální k hmotnostnímu průtoku výfukového plynu. K určení proporcionality se provede regresní analýza qmp,i a qmew,i s frekvencí sběru dat nejméně 1 Hz a musí být splněna tato kritéria: — korelační koeficient R2 lineární regrese mezi qmp,i a qmew,i nesmí být nižší než 0,95, — běžná chyba odhadnuté hodnoty jako qmp,i = f(qmew,i) nesmí překročit 5 % max. qmp, — úsek qmp regresní přímky nesmí překročit ± 2 % max. qmp. Volitelně se může provést předběžná zkouška a signál hmotnostního průtoku výfukových plynů z předběžné zkoušky se může použít k regulaci průtoku vzorku do systému částic (dopředná kontrola). Tento postup je nutný, pokud je doba transformace systému částic, t50,P a/nebo doba transformace signálu hmotnostního průtoku výfukových plynů, t50,F > 0,3 sec. Správné regulace systému s ředěním části toku se dosáhne, pokud se časová křivka qmew,pre z předběžné zkoušky, která reguluje qmp, posune o dopředný čas t50,P + t50,F. Ke zjištění korelace mezi qmp,i a qmew,i se použijí údaje shromážděné během skutečné zkoušky, přičemž qmew,i se časově upraví o t50,F vztaženo k qmp,i (t50,P nemá vliv na časovou synchronizaci). Tzn. časový posun mezi qmew a qmp je rozdílem jejich dob transformace, které byly určeny podle bodu 3.3 dodatku 5 přílohy III. 3.8.4 Zastavení motoru Jestliže se motor zastaví v kterémkoli okamžiku zkušebního cyklu, musí se stabilizovat a znovu nastartovat a zkouška se musí opakovat. Jestliže dojde v průběhu zkušebního cyklu k chybné funkci některého z požadovaných zkušebních zařízení, je zkouška neplatná. 3.8.5 Úkony po zkoušce Při ukončení zkoušky se zastaví měření objemu zředěného výfukového plynu nebo průtok surového výfukového plynu, průtok plynu do odběrných vaků a čerpadlo k odběru vzorků částic. U integrovaného systému analyzátoru musí odběr vzorků pokračovat, dokud neuplynou doby odezvy systému. Jestliže se použily odběrné vaky, musí se koncentrace v jejich obsahu analyzovat co nejdříve a v každém případě nejpozději do 20 minut od ukončení zkušebního cyklu. Po zkoušce emisí se použije nulovací plyn a tentýž kalibrovací plyn pro plný rozsah k překontrolování analyzátorů. Zkouška se pokládá za platnou, jestliže rozdíl mezi výsledky před zkouškou a po zkoušce je menší než 2 % hodnoty kalibrovacího plynu rozpětí. 3.9 Ověření provedení zkoušky 3.9.1 Posun údajů Pro minimalizaci zkreslujícího účinku časové prodlevy mezi zpětnovazebními hodnotami a hodnotami referenčního cyklu se může celý sled zpětnovazebních signálů otáček a točivého momentu časově posunout před sled referenčních otáček a točivého momentu nebo za tento sled. Jestliže se zpětnovazební signály posunou, musí se jak otáčky, tak točivý moment posunout o stejnou hodnotu ve stejném směru. 3.9.2 Výpočet práce cyklu Skutečná práce cyklu Wact (kWh) se vždy vypočte z páru zaznamenaných zpětnovazebních otáček motoru a hodnot točivého momentu. Jestliže došlo k této volbě, musí se tento výpočet provést po každém posunutí zpětnovazebních údajů. Skutečná práce cyklu Wact se použije k porovnání s prací referenčního cyklu Wref a k výpočtu emisí specifických pro brzdu (viz body 4.4 a 5.2). Stejná metoda se může použít k integrování jak referenčního, tak skutečného výkonu motoru. Jestliže se mají určit hodnoty mezi sousedními referenčními hodnotami nebo sousedními změřenými hodnotami, provede se lineární interpolace. Při integrování práce referenčního cyklu a skutečného cyklu se všechny negativní hodnoty točivého momentu položí rovny nule a započítají se. Jestliže se integrování provede při frekvenci menší než 5 Hz a jestliže během daného časového úseku se hodnota točivého momentu mění z pozitivní na negativní nebo z negativní na pozitivní, vypočte se negativní podíl a položí se rovný nule. Pozitivní podíl se započítá do integrované hodnoty. Wact musí být mezi – 15 % a + 5 % hodnoty Wref. 3.9.3 Statistické ověření platnosti zkušebního cyklu Pro otáčky, točivý moment a výkon se provedou lineární regrese zpětnovazebních hodnot na referenční hodnoty. Jestliže došlo k této volbě, musí se tento výpočet provést po každém posunutí zpětnovazebních údajů. Musí se použít metoda nejmenších čtverců, přičemž rovnice k nejlepšímu přizpůsobení má tento tvar: y = mx + b kde: y = zpětnovazební (skutečná) hodnota otáček (min-1), točivého momentu (Nm) nebo výkonu (kW) m = sklon regresní přímky x = referenční hodnota otáček (min-1), točivého momentu (Nm) nebo výkonu (kW) b = pořadnice průsečíku regresní přímky s osou y Pro každou regresní přímku se vypočte běžná chyba odhadnuté hodnoty (SE) jako y = f(x), a koeficient určení r2 . Doporučuje se provést tuto analýzu při 1 Hz. Všechny negativní referenční hodnoty točivého momentu a přiřazené zpětnovazební hodnoty se musí vypustit z výpočtu statistické kontroly platnosti točivého momentu a výkonu pro cyklus. Aby se zkouška pokládala za platnou, musí splňovat kritéria tabulky 7. Tabulka 7 Mezní odchylky regresní přímky Otáčky Točivý moment Výkon Běžná chyba odhadnuté hodnoty (SE) jako y = f(x) max. 100 min-1 max. 13 % (15 %) (15) největšího točivého momentu motoru podle mapy výkonu max. 8 % (15 %) (15) největšího výkonu motoru podle mapy výkonu Sklon regresní přímky, m 0,95 až 1,03 0,83 až 1,03 0,89 až 1,03 (0,83 až 1,03) (15) Koeficient určení, r2 min. 0,9700 (min. 0,9500) (15) min. 0,8800 (min. 0,7500) (15) min. 0,9100 (min. 0,7500) (15) Pořadnice průsečíku regresní přímky s osou y, b ± 50 min–1 ± 20 Nm nebo ± 2 % (± 20 Nm nebo ± 3 %) (15) max. točivého momentu podle toho, která hodnota je větší ± 4 kW nebo ± 2 % (± 4 kW nebo ± 3 %) (15) max.výkonu podle toho, která hodnota je větší Je přípustné vypustit z regresních analýz body, jak je uvedeno v tabulce 8. Tabulka 8 Přípustná vypuštění bodů z regresní analýzy Podmínky Body, které se vypustí Plné zatížení a zpětnovazební hodnota točivého momentu < 95 % referenční hodnota točivého momentu Točivý moment nebo výkon Plné zatížení a zpětnovazební hodnota otáček < 95 % referenční hodnoty otáček Otáčky nebo výkon Bez zatížení, žádný bod volnoběhu a zpětnovazební hodnota točivého momentu > referenční hodnota točivého momentu Točivý moment nebo výkon Bez zatížení, zpětnovazební hodnota otáček ≤ otáčky volnoběhu + 50 min–1 a zpětnovazební hodnota točivého momentu = výrobcem určený/naměřený točivý moment volnoběhu ± 2 % max. točivého momentu Otáčky nebo výkon Bez zatížení, zpětnovazební hodnota otáček > otáčky volnoběhu + 50 min–1 a zpětnovazební hodnota točivého momentu > 105 % referenční hodnoty točivého momentu Točivý moment nebo výkon Bez zatížení a zpětnovazební hodnota otáček > 105 % referenční hodnoty otáček Otáčky nebo výkon“ ii) Vkládá se nový bod 4, který zní: „4 VÝPOČET PRŮTOKU VÝFUKOVÝCH PLYNŮ 4.1 Určení průtoku zředěných výfukových plynů Celkový průtok zředěných výfukových plynů za celý cyklus (kg/zkouška) se vypočte ze změřených hodnot v průběhu celého cyklu a z odpovídajících kalibračních údajů zařízení k měření průtoku (V 0 pro PDP, K V pro CFV, C d pro SSV podle bodu 2 dodatku 5 k příloze III). Použijí se následující vzorce, jestliže se teplota zředěného výfukového plynu udržuje konstantní v průběhu celého cyklu s použitím výměníku tepla (± 6 K pro PDP-CVS, ± 11 K pro CFV-CVS nebo ± 11 K pro SSV-CVS, viz bod 2.3 přílohy V). Pro systém PDP-CVS: m ed = 1,293 × V 0 × N P × (p b - p 1) × 273 / (101,3 × T) kde: V 0 = objem plynu načerpaného za otáčku při podmínkách zkoušky, m3/ot N P = celkový počet otáček čerpadla za zkoušku p b = atmosférický tlak ve zkušební buňce, kPa p 1 = podtlak ve vstupu čerpadla, kPa T = střední teplota zředěného výfukového plynu na vstupu čerpadla za celý cyklus, K Pro systém CFV-CVS: m ed = 1,293 × t × K v × p p / T 0,5 kde: t = doba trvání cyklu, s K V = kalibrační koeficient Venturiho trubice s kritickým prouděním pro běžné podmínky, p p = absolutní tlak na vstupu do Venturiho trubice, kPa T = absolutní teplota na vstupu do Venturiho trubice, K Pro systém SSV-CVS m ed = 1,293 × QSSV kdy: kde: A 0 = soubor konstant a převodů jednotek = 0,006111 v jednotkách SI d = průměr hrdla SSV, m C d = koeficient průtoku SSV p p = absolutní tlak na vstupu do Venturiho trubice, kPa T = teplota na vstupu do Venturiho trubice, K r p = poměr absolutního tlaku na hrdle SSV a na vstupu, statický tlak = rD = poměr průměru hrdla SSV, d, k vnitřnímu průměru přívodní trubky = Jestliže je použit systém s kompenzací průtoku (tj. bez výměníku tepla), musí se vypočítat okamžité hmotnostní emise a integrovat pro celý cyklus. V tomto případě se okamžitá hmotnost zředěného výfukového plynu vypočte takto. Pro systém PDP-CVS: m ed,i = 1,293 × V 0 × N P,i × (p b - p 1) × 273 / (101,3. T) kde: N P,i = celkový počet otáček čerpadla za časový interval Pro systém CFV-CVS: m ed,i = 1,293 × Δt i × K V × p p / T 0,5 kde: Δt i = časový interval, s Pro systém SSV-CVS: med = 1,293 × QSSV × Δti kde: Δt i = časový interval, s Výpočet v reálném čase je spuštěn přiměřenou hodnotou C d, např. 0,98, nebo přiměřenou hodnotou Q ssv. Je-li výpočet spuštěn hodnotou Q ssv, použije se k vyhodnocení Re počáteční hodnota Q ssv. Během všech emisních zkoušek musí být Reynoldsovo číslo na hrdle SSV v rozsahu Reynoldsových čísel použitých k odvození kalibrační křivky podle bodu 2.4 dodatku 5 k této příloze. 4.2 Určení hmotnostního průtoku surových výfukových plynů K výpočtu emisí v surových výfukových plynech a k regulaci systému s ředěním části toku je nutné znát hmotnostní průtok výfukových plynů. K určení hmotnostního průtoku výfukových plynů lze použít některou z metod popsaných v bodech 4.2.2 až 4.2.5. 4.2.1 Doba odezvy K výpočtu emisí musí být doba odezvy u kterékoli níže popsané metody rovna nebo kratší, než je požadavek na dobu odezvy analyzátoru podle bodu 1.5 dodatku 5 k této příloze. K regulaci systému s ředěním části toku je nutná rychlejší odezva. U systému s ředěním části toku s on-line kontrolou se požaduje doba odezvy ≤ 0,3 sekundy. U systému s ředěním části toku s dopřednou kontrolou na základě předem zaznamenané zkoušky se požaduje doba odezvy systému měření průtoku výfukových plynů ≤ 5 sekund s dobou náběhu ≤ 1 sekunda. Dobu odezvy systému stanoví výrobce přístroje. Kombinované požadavky na dobu odezvy systému měření průtoku výfukových plynů a systému s ředěním části toku jsou uvedeny v bodu 3.8.3.2. 4.2.2 Metoda přímého měření Přímé měření průtoku výfukových plynů je možno provádět systémy jako: — přístroje k měření rozdílu tlaků, např. průtoková clona, — ultrazvukový průtokoměr, — vířivý průtokoměr. Je třeba učinit bezpečnostní opatření, aby se zabránilo chybám měření, které mají vliv na chyby hodnot emisí. K těmto bezpečnostním opatřením patří opatrná instalace přístroje do výfukového zařízení motoru podle doporučení výrobce přístroje a v souladu s osvědčenou technickou praxí. Instalací přístroje nesmí být dotčen zejména výkon motoru a emise. Přesnost určení průtoku výfukových plynů musí být nejméně ± 2,5 % udávaných hodnot nebo ± 1,5 % maximální hodnoty motoru podle toho, která hodnota je větší. 4.2.3 Metoda měření vzduchu a paliva Ta zahrnuje měření průtoku vzduchu a průtoku paliva. Používají se snímače množství vzduchu a průtoku paliva, které splňují požadavek na přesnost průtoku výfukových plynů podle bodu 4.2.2. Výpočet průtoku výfukových plynů se provádí takto: qmew = qmaw + qmf 4.2.4 Metoda měření sledovacího plynu Ta zahrnuje měření koncentrace sledovacího plynu ve výfukových plynech. Známé množství inertního plynu (např. helia) se vstříkne do průtoku výfukového plynu jako sledovací plyn. Plyn se smíchá s výfukovým plynem a tím se zředí, nesmí však reagovat ve výfukovém potrubí. Pak se měří koncentrace plynu ve vzorku výfukového plynu. Aby se zajistilo úplné smíchání sledovacího plynu, umístí se odběrná sonda výfukového plynu nejméně 1 m nebo 30 násobek průměru výfukové trubky (zvolí se větší z obou hodnot) ve směru toku plynů od místa vstřiku. Odběrnou sondu je možno umístit blíže k místu vstřiku, je-li úplné smíchání ověřeno srovnáním koncentrace sledovacího plynu s referenční koncentrací při vstřiku sledovacího plynu proti směru toku od motoru. Průtok sledovacího plynu se nastaví tak, aby koncentrace sledovacího plynu při volnoběhu motoru po smíchání byla nižší než plný rozsah stupnice analyzátoru sledovacího plynu. Výpočet průtoku výfukového plynu se provede takto: kde: q mew,i = okamžitý hmotnostní průtok výfukového plynu, kg/s q vt = průtok sledovacího plynu, cm3/min c mix.i = okamžitá koncentrace sledovacího plynu po smíchání, ppm ρ e = hustota výfukového plynu, kg/m3 (srov. tabulka 3) c a = koncentrace pozadí sledovacího plynu v nasávaném vzduchu, ppm Je-li koncentrace pozadí menší než 1 % koncentrace sledovacího plynu po smíchání (c mix.i) při nejvyšším průtoku výfukového plynu, je možno koncentraci pozadí nebrat v úvahu. Celý systém musí splňovat požadavky na přesnost měření průtoku výfukového plynu a musí být kalibrován podle bodu 1.7 dodatku 5 k této příloze. 4.2.5 Metoda měření průtoku vzduchu a poměru vzduchu a paliva Ta zahrnuje výpočet hmotnosti emisí z průtoku vzduchu a poměru vzduchu k palivu. Výpočet okamžitého hmotnostního průtoku výfukového plynu se provádí takto: kdy: kde: A/F st = stechiometrický poměr vzduchu a paliva, kg/kg λ = poměr přebytečného vzduchu c CO2 = koncentrace CO2 v suchém stavu, % c CO = koncentrace CO v suchém stavu, ppm c HC = koncentrace HC, ppm Poznámka: β může být 1 pro paliva obsahující uhlík a 0 pro palivo obsahující vodík. Snímač množství vzduchu musí splňovat požadavky na přesnost podle bodu 2.2 dodatku 4 k této příloze, použitý analyzátor CO2 musí splňovat požadavky bodu 3.3.2 dodatku 4 k této příloze a celý systém musí splňovat požadavky na přesnost měření průtoku výfukového plynu. Volitelně je možno k měření poměru nadbytečného vzduchu použít zařízení k měření poměru vzduchu a paliva, např. snímač typu zirkonium, které splňuje požadavky bodu 3.3.6 dodatku 4 k této příloze.“ iii) Původní bod 4 a bod 5 se nahrazují tímto: „5 VÝPOČET PLYNNÝCH EMISÍ 5.1 Vyhodnocení změřených hodnot K vyhodnocení plynných emisí ve zředěném výfukovém plynu se zaznamenají koncentrace emisí (HC, CO a NOx) a hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu podle bodu 3.8.2.1 a uloží se do počítače. U analogových analyzátorů se zaznamená doba odezvy a kalibrační údaje je možno použít on-line nebo off-line při vyhodnocování změřených hodnot. K vyhodnocení plynných emisí v surovém výfukovém plynu se zaznamenají koncentrace emisí (HC, CO a NOx) a hmotnostní průtok výfukového plynu podle bodu 3.8.2.2 a uloží se do počítače. U analogových analyzátorů se zaznamená doba odezvy a kalibrační údaje je možno použít on-line nebo off-line při vyhodnocování změřených hodnot. 5.2 Korekce suchého/vlhkého stavu Je-li koncentrace měřena na suchém základě, převede se na vlhký základ podle následujícího vzorce. U kontinuálního měření se konverze použije na každé okamžité měření před dalším výpočtem. cwet = kW × cdry Použijí se přepočítávací rovnice podle bodu 5.2 dodatku 1 k této příloze. 5.3 Korekce na vlhkost a teplotu u NOx Protože emise NOx jsou závislé na vlastnostech okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat z hlediska okolní teploty a vlhkosti faktory uvedenými v bodu 5.3 dodatku 1 k této příloze. Faktory jsou platné v rozsahu 0 až 25 g/kg suchého vzduchu. 5.4 Výpočet hmotnostního průtoku emisí Hmotnost emisí za cyklus (g/zkouška) se vypočte následujícím způsobem v závislosti na použité metodě měření. Naměřená koncentrace se převede na vlhký základ podle bodu 5.2 dodatku 1 k této příloze, jestliže se již neměří na vlhkém základě. Použijí se příslušné hodnoty pro u gas, které jsou uvedeny v tabulce 6 dodatku 1 k této příloze pro zvolené složky na základě ideálních vlastností plynů a paliv relevantních pro tuto směrnici. a) pro surový výfukový plyn: kde: u gas = poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou výfukového plynu podle tabulky 6 c gas,i = okamžitá koncentrace dané složky v surovém výfukovém plynu, ppm q mew,i = okamžitý hmotnostní průtok výfukového plynu, kg/s f = frekvence sběru dat, Hz n = počet měření b) pro zředěný výfukový plyn bez kompenzace průtoku: mgas = ugas × cgas × med kde: u gas = poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou vzduchu podle tabulky 6 c gas = střední koncentrace dané složky korigovaná pozadím, ppm m ed = celková hmotnost zředěného výfukového plynu za cyklus, kg c) pro zředěný výfukový plyn s kompenzací průtoku: kde: c e,i = okamžitá koncentrace dané složky změřená ve zředěném výfukovém plynu, ppm c d = koncentrace dané složky změřená v ředicím vzduchu, ppm q mdew,i = okamžitý hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu, kg/s m ed = celková hmotnost zředěného výfukového plynu za celý cyklus, kg u gas = poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou vzduchu z tabulky 6 D = faktor ředění (viz bod 5.4.1) V případě potřeby se koncentrace NMHC a CH4 vypočte některou z metod uvedených v bodu 3.3.4 dodatku 4 této přílohy: a) metoda GC (pouze u systému s ředěním plného toku): cNMHC = cHC – cCH4 b) metoda NMC: kde: c HC(w/Cutter) = koncentrace HC, když vzorek plynu protéká NMC c HC(w/oCutter) = koncentrace HC, když vzorek plynu obtéká NMC 5.4.1 Určení koncentrací korigovaných pozadím (pouze u systému s ředěním celého toku) Aby se určily netto koncentrace znečišťujících látek, musí se od změřených koncentrací odečíst střední koncentrace pozadí plynných znečišťujících látek v ředicím vzduchu. Střední hodnoty koncentrací pozadí se mohou určit metodou vaku k odběru vzorků nebo kontinuálním měřením s integrací. Použije se následující vzorec: kde: c e = koncentrace dané znečišťující látky změřená v zředěném výfukovém plynu, ppm c d = koncentrace dané znečišťující látky změřená v ředicím vzduchu, ppm D = faktor ředění Faktor ředění se vypočte takto: a) pro vznětové motory a pro plynové motory na LPG b) pro plynové motory na NG kde: c CO2 = koncentrace CO2 ve zředěném výfukovém plynu, % objemových c HC = koncentrace HC ve zředěném výfukovém plynu, ppm C1 c NMHC = koncentrace NMHC ve zředěném výfukovém plynu, ppm C1 c CO = koncentrace CO ve zředěném výfukovém plynu, ppm F S = stechiometrický faktor Koncentrace změřené na suchém základě se převedou na vlhký základ podle bodu 5.2 dodatku 1 k této příloze. Stechiometrický faktor se vypočte takto: kde: α, ε jsou molární poměry vztažené na palivo CH α O ε Jestliže není složení paliva známo, mohou se alternativně použít následující stechiometrické faktory: F S (vznětové motory) = 13,4 F S (LPG) = 11,6 F S (NG) = 9,5 5.5 Výpočet specifických emisí Emise (g/kWh) se vypočtou takto: a) pro všechny složky vyjma NOx: b) NOx: kde: W act = skutečná práce vykonaná v cyklu určená podle bodu 3.9.2. 5.5.1 V případě systému k následnému zpracování výfukových plynů s periodickou regenerací se emise váží takto: kde: n1 = počet zkoušek ETC mezi dvěma regeneracemi n2 = počet zkoušek ETC během regenerace (nejméně jedna zkouška ETC) M gas,n2 = emise během regenerace M gas,n1 = emise po regeneraci. 6 VÝPOČET EMISÍ ČÁSTIC (V PŘÍPADĚ POTŘEBY) 6.1 Vyhodnocení změřených hodnot Filtr částic se vloží zpět do vážicí komory nejpozději do jedné hodiny po dokončení zkoušky. Stabilizuje se v částečně uzavřené Petriho misce, která je chráněná před znečištěním prachem, po dobu nejméně jedné hodiny a nejvýše 80 hodin a poté se zváží. Zaznamená se hrubá hmotnost filtru a odečte se jeho vlastní hmotnost, výsledkem je hmotnost vzorku částic m f. K vyhodnocení koncentrace částic se zaznamená celková hmotnost vzorku (m sep), který prošel filtry za zkušební cyklus. Jestliže se musí použít korekce pozadím, musí se zaznamenat hmotnost ředicího vzduchu (m d), který prošel filtry, a hmotnost částic (m f,d). 6.2 Výpočet hmotnostního průtoku 6.2.1 Systém s ředěním plného toku Hmotnost částic (g/zkouška) se vypočte takto: kde: m f = hmotnost částic odebraných ve vzorku za celý cyklus, mg m sep = hmotnost zředěného výfukového plynu, který prošel odběrnými filtry částic, kg m ed = hmotnost zředěného výfukového plynu za celý cyklus, kg Jestliže se použije systém dvojitého ředění, odečte se hmotnost sekundárního ředicího vzduchu od celkové hmotnosti dvojitě ředěného výfukového plynu, který prošel odběrnými filtry částic: msep = mset – mssd kde: m set = hmotnost dvojitě ředěného výfukového plynu, který prošel filtrem částic, kg m ssd = hmotnost sekundárního ředicího vzduchu, kg Jestliže se určuje hladina částic v pozadí ředicího vzduchu podle bodu 3.4, může se hmotnost částic korigovat pozadím. V tomto případě se hmotnost částic (g/zkouška) vypočte takto: kde: mPT, msep, med = viz výše md = hmotnost primárního ředicího vzduchu odebraného systémem odběru vzorků částic pozadí, kg mf,d = hmotnost částic pozadí shromážděných z primárního ředicího vzduchu, mg D = faktor ředění určený podle bodu 5.4.1 6.2.2 Systém s ředěním části toku Hmotnost částic (g/zkouška) se vypočte některou z těchto metod: a) kde: m f = hmotnost částic odebraných ve vzorku za celý cyklus, mg m sep = hmotnost zředěného výfukového plynu, který prošel odběrnými filtry částic, kg m edf = hmotnost ekvivalentního zředěného výfukového plynu za celý cyklus, kg Celková hmotnost ekvivalentního zředěného výfukového plynu za celý cyklus se určí takto: kde: q medf,i = okamžitý hmotnostní průtok ekvivalentního zředěného výfukového plynu, kg/s q mew,i = okamžitý hmotnostní průtok výfukového plynu, kg/s r d,i = okamžitý ředicí poměr q mdew,i = okamžitý hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu procházejícího ředicím tunelem, kg/s q mdw,i = okamžitý hmotnostní průtok ředicího vzduchu, kg/s f = frekvence sběru dat, Hz n = počet měření b) kde: m f = hmotnost částic odebraných ve vzorku za celý cyklus, mg r s = střední poměr odběru vzorků za celý cyklus kdy: kde: m se = hmotnost vzorku za celý cyklus, kg m ew = celkový hmotnostní průtok výfukového plynu za celý cyklus, kg m sep = hmotnost zředěného výfukového plynu, který prošel odběrnými filtry částic, kg m sed = hmotnost zředěného výfukového plynu, který prošel ředicím tunelem, kg Poznámka: V případě systému odběru celkového vzorku jsou hodnoty m sep a M sed totožné. 6.3 Výpočet specifických emisí Emise částic (g/kWh) se vypočtou takto: kde: W act = skutečná práce vykonaná v cyklu určená podle bodu 3.9.2, kWh. 6.3.1 V případě systému k následnému zpracování výfukových plynů s periodickou regenerací se emise váží takto: kde: n1 = počet zkoušek ETC mezi dvěma regeneracemi n2 = počet zkoušek ETC během regenerace (nejméně jedna zkouška ETC) = emise během regenerace = emise mimo proces regenerace.“ g) Dodatek 4 se mění takto: i) Bod 1 se nahrazuje tímto: „1 ÚVOD Plynné složky, částice a kouř emitované z motoru předaného ke zkouškám se měří metodami popsanými v příloze V. Odpovídající body přílohy V popisují doporučené systémy analýzy plynných emisí (bod 1), doporučené systémy ředění a odběru částic (bod 2) a doporučené opacimetry k měření kouře (bod 3). U zkoušky ESC se určují plynné složky v surovém výfukovém plynu. Volitelně se mohou určovat ve zředěném výfukovém plynu, jestliže se k určení částic použije systém s ředěním plného toku. Částice se určí buď systémem s ředěním části toku, nebo systémem s ředěním plného toku. U zkoušky ETC lze použít tyto systémy: — systém s ředěním plného toku CVS k určení plynných emisí a emisí částic (jsou přípustné systémy dvojího ředění), nebo — kombinace měření surového výfukového plynu pro plynné emise a systému s ředěním části toku pro emise částic, nebo — kombinace těchto dvou principů (tj. měření plynných emisí v surovém výfukovém plynu a měření částic systémem s ředěním plného toku).“ ii) Bod 2.2 se nahrazuje tímto: „2.2 Ostatní přístroje Užité přístroje k měření spotřeby paliva, spotřeby vzduchu, teploty chladiva a maziva, tlaku výfukového plynu a podtlaku v sacím potrubí, teploty výfukového plynu, teploty nasávaného vzduchu, atmosférického tlaku, vlhkosti vzduchu a teploty paliva musí odpovídat požadavkům. Tyto přístroje musí splňovat požadavky uvedené v tabulce 9: Tabulka 9 Přesnost měřicích přístrojů Měřicí přístroj Přesnost Spotřeba paliva ± 2 % maximální hodnoty motoru Spotřeba vzduchu ± 2 % udávané hodnoty nebo ± 1 % maximální hodnoty motoru podle toho, která hodnota je větší Průtok výfukového plynu ± 2,5 % udávané hodnoty nebo ± 1,5 % maximální hodnoty motoru podle toho, která hodnota je větší Teploty ≤ 600 K (327 °C) ± 2 K v absolutní hodnotě Teploty ≥ 600 K (327 °C) ± 1 % udávané hodnoty Atmosférický tlak ± 0,1 kPa v absolutní hodnotě Tlak výfukového plynu ± 0,2 kPa v absolutní hodnotě Podtlak v sání ± 0,05 kPa v absolutní hodnotě Jiné tlaky ± 0,1 kPa v absolutní hodnotě Relativní vlhkost ± 3 % v absolutní hodnotě Absolutní vlhkost ± 5 % udávané hodnoty Průtok ředicího vzduchu ± 2 % udávané hodnoty Průtok zředěného výfukového plynu ± 2 % udávané hodnoty“ iii) Body 2.3 a 2.4 se zrušují. iv) Body 3 a 4 se nahrazují tímto: „3 URČENÍ PLYNNÝCH SLOŽEK 3.1 Obecné požadavky na analyzátory Analyzátory musí mít měřicí rozsah odpovídající přesnosti požadované k měření koncentrací složek výfukového plynu (bod 3.1.1). Doporučuje se, aby analyzátory pracovaly tak, aby měřená koncentrace byla v rozmezí od 15 % do 100 % plného rozsahu stupnice. Jestliže indikační systémy (počítače, zařízení k záznamu dat) mohou zajistit dostatečnou přesnost a rozlišovací schopnost pod 15 % plného rozsahu stupnice, jsou také přijatelná měření pod 15 % plného rozsahu stupnice. V tomto případě musí být provedeny doplňkové kalibrace v nejméně čtyřech nenulových bodech, které jsou rozmístěny v přibližně stejných vzdálenostech, aby byla zajištěna přesnost kalibračních křivek podle bodu 1.6.4 dodatku 5 k této příloze. Elektromagnetická kompatibilita (EMC) zařízení musí být na takové úrovni, aby se minimalizovaly dodatečné chyby. 3.1.1 Přesnost Analyzátor se nesmí odchýlit od jmenovité hodnoty kalibračního bodu o více než ± 2 % udávané hodnoty v celém měřicím rozsahu kromě nuly nebo ± 0,3 % plného rozsahu stupnice podle toho, co je větší. Přesnost se určí podle požadavků na kalibraci stanovených v bodu 1.6 dodatku 5 k této příloze. Poznámka: Pro účely této směrnice se přesnost definuje jako odchylka udávaných hodnot analyzátoru od jmenovitých kalibračních hodnot při použití kalibračního plynu (= skutečná hodnota). 3.1.2 Preciznost Preciznost definovaná jako 2,5násobek směrodatné odchylky deseti opakovaných odezev na daný kalibrační plyn nebo kalibrační plyn pro plný rozsah nesmí být pro každý použitý měřicí rozsah nad 155 ppm (nebo ppmC) větší než ± 1 % koncentrace na plném rozsahu stupnice nebo větší než ± 2 % každého měřicího rozsahu použitého pod 155 ppm (nebo ppmC). 3.1.3 Šum Odezva špička-špička analyzátoru na nulovací plyn a na kalibrační plyn pro plný rozsah v rozpětí 10 s za kteroukoli periodu nesmí překročit 2 % plného rozsahu stupnice na všech použitých rozsazích. 3.1.4 Posun nuly Odezva na nulu je definována jako střední hodnota odezvy (včetně šumu) na nulovací plyn v časovém intervalu 30 s. Posun nuly za dobu jedné hodiny musí být na nejnižším používaném rozsahu menší než 2 % plného rozsahu stupnice. 3.1.5 Posun měřicího rozpětí Odezva na kalibrační rozpětí je definována jako střední hodnota odezvy (včetně šumu) na kalibrační plyn pro plný rozsah v časovém intervalu 30 s. Posun měřicího rozpětí za dobu jedné hodiny musí být menší než 2 % plného rozsahu stupnice na nejnižším používaném rozsahu. 3.1.6 Doba náběhu Doba náběhu analyzátoru instalovaného v měřicím systému nesmí být delší než 3,5 s. Poznámka: Pouhým vyhodnocením doby odezvy analyzátoru nelze jednoznačně určit vhodnost celého systému pro zkoušku neustálených provozních podmínek. Objemy, a zejména mrtvé objemy v systému ovlivňují nejen dobu dopravy od sondy k analyzátoru, ale rovněž dobu náběhu. Také dobu dopravy uvnitř analyzátoru je nutno definovat jako dobu odezvy analyzátoru, totéž platí pro konvertor nebo odlučovače vody v analyzátorech NOx. Určení celkové doby odezvy systému je popsáno v bodu 1.5 dodatku 5 k této příloze. 3.2 Sušení plynu Volitelné zařízení pro sušení plynu musí mít minimální vliv na koncentraci měřených plynů. Užití chemické sušičky není přijatelným postupem k odstraňování vody ze vzorku. 3.3 Analyzátory Principy měření, které je nutno používat, jsou popsány v bodech 3.3.1 až 3.3.4. Podrobný popis měřicích systémů je uveden v příloze V. Plyny, které je nutno měřit, se musí analyzovat dále uvedenými přístroji. Pro nelineární analyzátory je přípustné použít linearizační obvody. 3.3.1 Analýza oxidu uhelnatého (CO) Analyzátor oxidu uhelnatého musí být nedisperzní s absorpcí v infračerveném pásmu (NDIR). 3.3.2 Analýza oxidu uhličitého (CO2) Analyzátor oxidu uhličitého musí být nedisperzní s absorpcí v infračerveném pásmu (NDIR). 3.3.3 Analýza uhlovodíků (HC) Analyzátor uhlovodíků pro vznětové motory a plynové motory na LPG musí být druhu ‚vyhřívaný plamenoionizační detektor‘ (HFID) s detektorem, ventily, potrubím atd., vyhřívaný tak, aby se teplota plynu udržovala na hodnotě 463 K ± 10 K (190 °C ± 10 °C). V závislosti na použité metodě může být pro plynové motory na NG analyzátor uhlovodíků druhu ‚nevyhřívaný plamenoionizační detektor‘ (FID) (viz bod 1.3 přílohy V). 3.3.4 Analýza uhlovodíků jiných než methan (NMHC) (jen pro plynové motory na NG) Uhlovodíky jiné než methan se určují jednou z následujících metod: 3.3.4.1 Metoda plynové chromatografie (GC) Uhlovodíky jiné než methan se určují tak, že od uhlovodíků změřených podle bodu 3.3.3 se odečte methan analyzovaný plynovým chromatografem stabilizovaným při 423 K (150 °C). 3.3.4.2 Metoda separátoru uhlovodíků jiných než methan (NMC) Určování frakce jiné než methan se provádí vyhřívaným NMC zapojeným v řadě se zařízením FID podle bodu 3.3.3 a odečtením methanu od uhlovodíků. 3.3.5 Analýza oxidů dusíku (NOx) Analyzátor oxidů dusíku musí být druhu ‚chemoluminiscenční detektor‘ (CLD) nebo ‚vyhřívaný chemoluminiscenční detektor‘ (HCLD) s konvertorem NO2/NO, jestliže se měří na suchém základě. Jestliže se měří na vlhkém základě, musí se použít HCLD udržovaný na teplotě nad 328 K (55 °C) za předpokladu vyhovujícího výsledku zkoušky rušivých vlivů vodní páry (viz bod 1.9.2.2 dodatek 5 této přílohy). 3.3.6 Měření poměru vzduchu a paliva Zařízením k měření poměru vzduchu a paliva použitým k určení průtoku výfukových plynů podle bodu 4.2.5 dodatku 2 k této příloze musí být snímač poměru vzduchu a paliva se širokým rozsahem nebo lambda snímač typu zirkonium. Snímač se musí namontovat přímo na výfukové potrubí, kde je teplota výfukového plynu dostatečně vysoká, aby nedocházelo ke kondenzaci vody. Přesnost snímače se zabudovanou elektronikou musí být v rozmezí: ± 3 % udávané hodnoty λ < 2 ± 5 % udávané hodnoty 2 ≤ λ < 5 ± 10 % udávané hodnoty 5 ≤ λ Aby bylo dosaženo výše uvedené přesnosti, musí se snímač kalibrovat podle pokynů výrobce přístroje. 3.4 Odběr vzorků plynných emisí 3.4.1 Surový výfukový plyn Odběrné sondy plynných emisí musí být namontovány nejméně 0,5 m nebo trojnásobek průměru výfukové trubky (zvolí se větší z obou hodnot) proti směru toku plynů od místa výstupu z výfukového systému a dostatečně blízko k motoru, aby se zajistila teplota výfukových plynů v sondě nejméně 343 K (70 °C). U víceválcového motoru s rozvětveným sběrným výfukovým potrubím musí být vstup sondy umístěn dostatečně daleko po toku plynů, aby se zajistilo, že odebíraný vzorek je reprezentativní pro střední hodnotu emisí výfuku ze všech válců. U víceválcových motorů s oddělenými větvemi sběrného potrubí, jako při uspořádání motoru do V, se doporučuje kombinovat sběrné potrubí proti směru toku plynů od sběrné sondy. Není-li to praktické, je možno odebrat vzorek z větve s nejvyššími emisemi CO2. Mohou se použít jiné metody, které prokázaly korelaci s výše uvedenými metodami. Pro výpočet emisí z výfuku se musí použít celkový hmotnostní průtok výfukových plynů. Jestliže je motor vybaven systémem následného zpracování výfukového plynu, musí se vzorek výfukového plynu odebrat za tímto systémem po směru toku. 3.4.2 Zředěný výfukový plyn Výfuková trubka mezi motorem a systémem s ředěním plného toku musí splňovat požadavky bodu 2.3.1 přílohy V (EP). Sonda (sondy) k odběru vzorků plynných emisí musí být instalována v ředicím tunelu v bodu, ve kterém je ředicí vzduch dobře promíšen s výfukovým plynem a který musí být v bezprostřední blízkosti odběrné sondy částic. Vzorky se mohou obecně odebírat dvěma způsoby: — vzorky znečišťujících látek se odebírají do vaku k jímání vzorků v průběhu celého cyklu a změří se po ukončení zkoušky, — vzorky znečišťujících látek se odebírají kontinuálně a integrují se za celý cyklus; tato metoda je povinná pro HC a NOx. 4 URČENÍ ČÁSTIC Pro určení částic je nutno použít ředicí systém. Ředit je možné systémem s ředěním části toku nebo systémem s dvojitým ředěním plného toku. Průtok ředicím systémem musí být dostatečně velký, aby se zcela vyloučila kondenzace vody v ředicím i odběrném systému. Teplota zředěného výfukového plynu musí být nižší než 325 K (52 °C) (16) bezprostředně před nosiči filtrů. Vysušení ředicího vzduchu před vstupem do ředicího systému je přípustné a je zvláště užitečné, jestliže ředicí vzduch má velkou vlhkost. Ředicí vzduch musí mít teplotu vyšší než 288 K (15 °C) v bezprostřední blízkosti vstupu do ředicího tunelu. Systém s ředěním části toku musí být konstruován tak, aby odděloval proporcionální vzorek surového výfukového plynu od proudu výfukových plynů z motoru, tedy reagoval na odchylky průtoku proudu výfukových plynů, a přiváděl k tomuto vzorku ředicí vzduch, aby bylo na zkušebním filtru dosaženo teploty nižší než 325 K (52 °C). K tomuto účelu je podstatné, aby byl ředicí poměr nebo poměr odběru vzorků r dil nebo r s, určen v mezích přesnosti podle bodu 3.2.1 dodatku 5 k této příloze. Je možné použít různé metody dělení, přičemž druh použitého dělení významným způsobem určuje, jaké odběrné zařízení a postupy musí být použity (bod 2.2 přílohy V). Odběrná sonda částic musí být namontována v bezprostřední blízkosti odběrné sondy plynných emisí, avšak dostatečně daleko, aby nedošlo k vzájemnému rušení. Proto se na odběr vzorků částic vztahují rovněž ustanovení o instalaci v bodu 3.4.1. Odběrné potrubí musí splňovat požadavky bodu 2 přílohy V. U víceválcového motoru s rozvětveným sběrným výfukovým potrubím musí být vstup sondy umístěn dostatečně daleko po toku plynů, aby se zajistilo, že odebíraný vzorek je reprezentativní pro střední hodnotu emisí výfuku ze všech válců. U víceválcových motorů s oddělenými větvemi sběrného potrubí, jako při uspořádání motoru do V, se doporučuje kombinovat sběrné potrubí proti směru toku plynů od sběrné sondy. Není-li to praktické, je možno odebrat vzorek z větve s nejvyššími emisemi částic. Mohou se použít jiné metody, které prokázaly korelaci s výše uvedenými metodami. Pro výpočet emisí z výfuku se musí použít celkový hmotnostní průtok výfukových plynů. K určení hmotnosti částic jsou nutné: systém k odběru vzorků částic, filtry k odběru vzorků částic, mikrogramové váhy a vážicí komora s řízenou teplotou a vlhkostí. K odběru vzorků částic se musí použít metoda jediného filtru, která pracuje s jedním filtrem (viz bod 4.1.3) v průběhu celého zkušebního cyklu. U zkoušky ESC se musí věnovat velká pozornost dobám odběru vzorků a průtokům v průběhu fáze zkoušky, v které se odebírají vzorky. 4.1 Filtry k odběru vzorků částic Vzorek zředěného výfukového plynu se musí odebrat pomocí filtru, který splňuje požadavky bodů 4.1.1 a 4.1.2 během celého postupu zkoušky. 4.1.1 Požadavky na filtry Požadují se filtry ze skelných vláken pokrytých fluorkarbonem. Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nejméně 99 % při rychlosti, kterou plyn proudí na filtr, mezi 35 a 100 cm/s. 4.1.2 Velikost filtrů Doporučují se filtry částic o průměru 47 mm nebo 70 mm. Filtry větších průměrů jsou přípustné (bod 4.1.4), ale menší průměry filtrů povoleny nejsou. 4.1.3 Rychlost, kterou proudí plyn na filtr Musí se dosáhnout takové rychlosti, aby plyn proudil na filtr a filtrem rychlostí od 35 do 100 cm/s. Zvětšení hodnoty poklesu tlaku mezi začátkem a koncem zkoušky nesmí přesáhnout 25 kPa. 4.1.4 Zatížení filtrů Požadované minimální zatížení filtrů pro nejobvyklejší velikosti filtrů je uvedeno v tabulce 10. U filtrů větší velikosti musí být zatížení filtru na jeho činné části nejméně 0,065 mg/1 000 mm2. Tabulka 10 Minimální zatížení filtrů Průměr filtru (mm) Minimální zatížení (mg) 47 0,11 70 0,25 90 0,41 110 0,62 Pokud je na základě předchozí zkoušky nepravděpodobné, že bude dosaženo požadovaného minimálního zatížení při zkušebním cyklu po optimalizaci průtoku a ředicího poměru, může být po dohodě dotčených stran přípustné menší zatížení filtru, lze-li prokázat splnění požadavků na přesnost podle bodu 4.2, např. 0,1 μg. 4.1.5 Držák filtru Pro zkoušku emisí se filtry umístí do držáku filtru, který splňuje požadavky bodu 2.2 přílohy V. Držák filtru musí být navržen tak, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení průtoku na celou činnou část filtru. Rychlouzavírací ventily se umístí buď před nebo za držák filtru. Bezprostředně před držák filtru je možno instalovat inerční předtřídič s 50 % pravděpodobností zachycení částic o velikosti mezi 2,5 μm a 10 μm. Použití předtřídiče se doporučuje, pokud se používá sběrná sonda s otevřenou trubkou nasměrovanou proti toku výfukových plynů. 4.2 Požadavky na vážicí komory a analytické váhy 4.2.1 Podmínky pro vážicí komoru Teplota v komoře (nebo místnosti), ve které se filtry částic stabilizují a váží, se musí v celé době stabilizování a vážení udržovat na teplotě 295 K ± 3 K (22 °C ± 3 °C). Vlhkost se musí udržovat na rosném bodu 282,5 K ± 3 K (9,5 °C ± 3 °C) a na relativní vlhkosti 45 % ± 8 %. 4.2.2 Vážení referenčního filtru Prostředí komory (nebo místnosti) musí být prosté jakéhokoli okolního znečištění (jako je prach), které by se mohlo usazovat na filtrech částic v průběhu jejich stabilizace. Odchylky od požadavků na vážicí komory uvedených v bodu 4.2.1 jsou přípustné, jestliže doba trvání odchylek nepřesáhne 30 minut. Vážicí místnost musí splňovat požadavky před vstupem obsluhy. Nejméně dva nepoužité referenční filtry musí být zváženy pokud možno současně s vážením filtrů pro odběr vzorků, avšak nejpozději čtyři hodiny po vážení těchto filtrů. Filtry musí mít stejnou velikost a být z téhož materiálu jako filtry pro odběr vzorků. Jestliže se střední hmotnost referenčních filtrů mezi váženími filtrů pro odběr vzorků změní o více než 10 μg, musí se všechny filtry pro odběr vzorků vyřadit a zkouška emisí se musí opakovat. Jestliže nejsou splněna kritéria stability vážicí komory uvedená v bodu 4.2.1, avšak vážení referenčních filtrů splňují výše uvedená kritéria, má výrobce motoru možnost volby buďto souhlasit se zjištěnými hmotnostmi filtrů se vzorky, nebo požadovat prohlášení zkoušek za neplatné; v tomto druhém případě je nutné seřízení řídicího systému vážicí místnosti a opakování zkoušky. 4.2.3 Analytické váhy Analytické váhy k určení hmotností filtrů musí mít přesnost (směrodatnou odchylku) nejméně 2 μg a rozlišovací schopnost nejméně 1 μg (jednotka stupnice = 1 μg) určenou výrobcem vah. 4.2.4 Vyloučení účinku statické elektřiny Aby se vyloučil účinek statické elektřiny, musí se filtry před vážením neutralizovat, např. poloniovým neutralizátorem, Faradayovou klecí nebo jiným přístrojem s podobným účinkem. 4.2.5 Specifickace pro měření průtoku 4.2.5.1 Obecné požadavky Absolutní přesnost průtokoměru nebo přístrojů k měření průtoku musí odpovídat požadavkům v bodu 2.2. 4.2.5.2 Zvláštní ustanovení pro systémy s ředěním části toku U systémů s ředěním části toku má zvláštní význam přesnost toku vzorku q mp, pokud se neměří přímo, ale určuje se diferenciálním měřením toku: q mp = qmdew – qmdw V tomto případě není přesnost ± 2 % pro q mdew a q mdw dostačující, aby byla zaručena přijatelná přesnost q mp. Určuje-li se průtok plynu diferenciálním měřením toku, může být maximální chyba rozdílu taková, aby přesnost q mp byla v rozmezí ± 5 %, je-li ředicí poměr menší než 15. Tuto chybu je možné vypočítat metodou střední kvadratické odchylky chyb každého přístroje. Přijatelnou přesnost q mp lze získat některou z těchto metod: absolutní přesnost q mdew a q mdw je ± 0,2 %, čímž je zaručena přesnost q mp ≤ 5 % při ředicím poměru 15. Při vyšších ředicích poměrech však dochází k větším chybám; kalibrace q mdw vztažena k q mdew se provádí tak, že je dosaženo stejné přesnosti q pm jako podle podle písmena a). Podrobné údaje o této kalibraci viz bod 3.2.1 dodatku 5 k příloze III; přesnost q mp se určuje nepřímo z přesnosti ředicího poměru určeného sledovacím plynem, např. CO2. Zde je opět nutná přesnost rovnocenná metodě a) pro q mp; absolutní přesnost q mdew a q mdw je v rozmezí ± 2 % plného rozsahu stupnice, maximální chyba rozdílu mezi q mdew a q mdw je v rozmezí 0,2 % a chyba linearity je v rozmezí ± 0,2 % nejvyšší hodnoty q mdew pozorované během zkoušky. h) Dodatek 5 se mění takto: i) Vkládá se nový bod 1.2.3, který zní: „1.2.3 Použití přesných směšovacích zařízení Plyny použité ke kalibraci a ke kalibraci plného rozsahu se mohou také získat přesnými směšovacími zařízeními (oddělovači plynů) a ředěním čištěným N2 nebo čištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby koncentrace smíchaných kalibračních plynů mohly být určeny s přesností ± 2 %. Tato přesnost znamená, že primární plyny použité ke smísení musí být známy s přesností nejméně ± 1 % s vazbou na vnitrostátní nebo mezinárodní normy pro plyny. Ověření se vykoná při rozsahu od 15 % do 50 % plného rozsahu stupnice pro každou kalibraci provedenou s použitím směšovacího zařízení. Volitelně je možno ověřit směšovací zařízení přístrojem, který je ze své podstaty lineární, např. použitím plynu NO s detektorem CLD. Hodnota pro plný rozsah přístroje se nastaví kalibračním plynem pro plný rozsah přímo připojeným k přístroji. Směšovací zařízení se ověří při použitých nastaveních a jmenovitá hodnota se porovná s koncentrací změřenou přístrojem. Zjištěný rozdíl musí být v každém bodu v rozmezí ± 1 % jmenovité hodnoty.“ ii) Bod 1.4 se nahrazuje tímto: „1.4 Zkouška těsnosti Musí se přezkoušet těsnost systému. Sonda se odpojí od výfukového systému a uzavře se její konec. Pak se uvede do chodu čerpadlo analyzátoru. Po počáteční periodě stabilizace musí všechny průtokoměry ukazovat nulu. V opačném případě je třeba zkontrolovat odběrná potrubí a odstranit závadu. Maximální přípustná netěsnost na straně podtlaku musí být 0,5 % skutečného průtoku v provozu v části systému, který je zkoušen. Ke stanovení skutečných průtoků v provozu je možné použít průtoky analyzátorem a průtoky obtokem. Jako alternativa může být systém vyprázdněn na podtlak nejméně 20 kPa (80 kPa absolutních). Po počáteční periodě stabilizace nesmí přírůstek tlaku Δp (kPa/min) v systému přesáhnout: Δp = p / V s × 0,005 × q vs kde: V s = objem systému, l q vs = průtok v systému, l/min Jinou metodou je zavedení skokové změny koncentrace na začátku odběrného potrubí přepnutím z nulovacího plynu na kalibrační plyn rozpětí. Jestliže po přiměřené době indikace udává koncentraci o přibližně 1 % nižší, než je zavedená koncentrace, svědčí to o problémech s kalibrací nebo s těsností.“ iii) Vkládá se nový bod 1.5, který zní: „1.5 Kontrola doby odezvy systému analýzy K vyhodnocení doby odezvy musí být nastavení systému naprosto stejná jako během měření zkušebního chodu (tj. tlak, průtoky, nastavení filtrů na analyzátorech a všechny ostatní vlivy na dobu odezvy). Určení doby odezvy se provádí změnou plynu přímo na vstupu odběrné sondy. Ke změně plynu musí dojít v době kratší než 0,1 sekundy. Plyny použité ke zkoušce musí vyvolat změnu koncentrace nejméně 60 % plného rozsahu stupnice. Zaznamená se křivka koncentrace každé jednotlivé složky plynu. Doba odezvy se definuje jako nárůst doby mezi změnou plynu a odpovídající změnou zaznamenané koncentrace. Doba odezvy systému (t 90) se skládá z doby zpoždění k měřicímu detektoru a dobou náběhu detektoru. Doba zpoždění se definuje jako doba od změny (t 0) k odezvě u 10 % konečné udávané hodnoty (t 10). Doba náběhu se definuje jako doba odezvy mezi 10 % a 90 % konečné udávané hodnoty (t 90 – t 10). Pro časovou synchronizaci signálů analyzátoru a průtoku výfukového plynu v případě měření surového výfukového plynu se doba transformace definuje jako doba od změny (t 0) k odezvě u 50 % konečné udávané hodnoty (t 50). Doba odezvy systému musí být ≤ 10 sekund při době náběhu ≤ 3,5 sekund pro všechny regulované složky (CO, NOx, HC nebo NMHC) a pro všechny rozsahy.“ iv) Původní bod 1.5 se nahrazuje tímto: „1.6 Kalibrace 1.6.1 Sestava přístrojů Sestava přístrojů se musí kalibrovat a kalibrační křivky se musí ověřit ve vztahu ke kalibračním plynům. Musí se použít tytéž průtoky plynu, jako když se odebírají vzorky výfukových plynů. 1.6.2 Doba ohřívání Doba ohřívání by měla odpovídat doporučení výrobce. Pokud tato doba není uvedena, doporučuje se k ohřívání analyzátorů doba nejméně dvou hodin. 1.6.3 Analyzátory NDIR a HFID Je-li to třeba, musí se analyzátor NDIR seřídit a u analyzátoru HFID se musí optimalizovat plamen (bod 1.8.1). 1.6.4 Stanovení kalibrační křivky — Kalibruje se každý normálně používaný pracovní rozsah. — Analyzátory CO, CO2, NOx a HC se nastaví na nulu s použitím čištěného syntetického vzduchu (nebo dusíku). — Do analyzátorů se zavedou odpovídající kalibrační plyny, zaznamenají se hodnoty a sestrojí se kalibrační křivka. — Kalibrační křivka se stanoví nejméně v šesti bodech kalibrace (kromě nuly), jejichž rozložení v pracovním rozsahu musí být co nejrovnoměrnější. Nejvyšší jmenovitá koncentrace musí být rovna nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. — Kalibrační křivka se vypočte metodou nejmenších čtverců. Může se použít lineární nebo nelineární rovnice, která nejvíce vyhovuje. — Kalibrační křivka se smí odchylovat od křivky, která nejvíce vyhovuje podle metody nejmenších čtverců, nejvýše o ± 2 % udané hodnoty nebo o ± 0,3 % hodnoty plného rozsahu stupnice, podle toho, která je větší. — Znovu se ověří nastavení nuly, a pokud je to potřebné, postup kalibrace se opakuje. 1.6.5 Alternativní metody Jestliže se prokáže, že rovnocennou přesnost může zajistit alternativní metoda (např. počítač, elektronicky ovládaný přepínač rozsahů atd.), mohou se tyto alternativní metody použít. 1.6.6 Kalibrace analyzátoru sledovacího plynu pro měření průtoku výfukového plynu Kalibrační křivka se stanoví nejméně v šesti bodech kalibrace (kromě nuly), jejichž rozložení v pracovním rozsahu musí být co nejrovnoměrnější. Nejvyšší jmenovitá koncentrace musí být rovna nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Kalibrační křivka se vypočte metodou nejmenších čtverců. Kalibrační křivka se smí odchylovat od křivky, která nejvíce vyhovuje podle metody nejmenších čtverců, nejvýše o ± 2 % udané hodnoty nebo o ± 0,3 % hodnoty plného rozsahu stupnice, podle toho, která je větší. Analyzátor se nastaví na nulu a na konečnou hodnotu stupnice před zkouškou, ke které se použije nulovací plyn a kalibrační plyn rozpětí, jehož jmenovitá hodnota je větší než 80 % plného rozsahu stupnice analyzátoru.“ v) Původní bod 1.6 se přečísluje na bod 1.6.7. vi) Vkládá se nový bod 2.4, který zní: „2.4 Kalibrace Venturiho trubice s podzvukovým prouděním (SSV) Kalibrace SSV vychází z rovnice průtoku pro Venturiho trubici s podzvukovým prouděním. Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty, poklesu tlaku mezi vstupem a hrdlem SVV. 2.4.1 Analýza údajů Průtok vzduchu (Q SSV) při každém nastavení škrcení (nejméně 16 nastavení) se vypočte v m3/min z údajů průtokoměru s použitím metody předepsané výrobcem. Koeficient průtoku se vypočte z kalibračních údajů pro každé nastavení takto: kde: Q SSV = průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s T = teplota na vstupu Venturiho trubice, K d = průměr hrdla SSV, m r p = poměr absolutního tlaku na hrdle a vstupu SVV, statický tlak = r D = poměr průměru hrdla SSV, d, k vnitřnímu průměru přívodní trubky = K určení rozsahu podzvukového proudění se sestrojí křivka C d jako funkce Reynoldsova čísla na hrdle SSC. Re na hrdle SSV se vypočte podle tohoto vzorce: kde: A 1 = soubor konstant a převodů jednotek Q SSV = průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s d = průměr hrdla SSV, m μ = absolutní nebo dynamická viskozita plynu vypočtená podle tohoto vzorce: b = empirická konstanta S = empirická konstanta = 110,4 K Protože Q SSV je údajem potřebným pro vzorec k výpočtu Re, musí výpočty začít s počátečním odhadem hodnoty pro Q SSV nebo C d Venturiho trubice a musí se opakovat tak dlouho, dokud Q SSV nekonverguje. Konvergenční metoda musí mít přesnost nejméně 0,1 %. Pro minimálně šestnáct bodů v oblasti podzvukového proudění musí být hodnoty C d vypočtené na základě výsledné rovnice pro přizpůsobení kalibrační křivky v rozmezí ± 0,5 % naměřené hodnoty C d pro každý kalibrační bod.“ vii) Původní bod 2.4 se přečísluje na bod 2.5. viii) Bod 3 se nahrazuje tímto: „3 KALIBRACE SYSTÉMU PRO MĚŘENÍ ČÁSTIC 3.1 Úvod Kalibrace systému pro měření částic se omezuje na průtokoměry používané k určení průtoku vzorku a ředicího poměru. Každý průtokoměr musí být kalibrován tak často, jak je nutné, aby splňoval požadavky na přesnost podle této směrnice. Metoda kalibrace, kterou je nutno použít, je popsána v bodu 3.2. 3.2 Měření průtoku 3.2.1 Periodická kalibrace — Aby byl splněn požadavek na absolutní přesnost měření průtoku podle bodu 2.2 dodatku 4 k této příloze, průtokoměr nebo přístroje k měření průtoku musí být kalibrovány přesným průtokoměrem, který odpovídá mezinárodním nebo vnitrostátním normám. — Jestliže se průtok vzorku plynu určuje diferenciálním měřením toku, musí být průtokoměr nebo přístroje k měření průtoku kalibrovány jedním z následujících postupů, tak aby průtok sondou q mp do tunelu splňoval požadavky na přesnost podle bodu 4.2.5.2 dodatku 4 k této příloze: a) Průtokoměr pro q mdw se zapojí v sérii s průtokoměrem pro q mdew, rozdíl mezi dvěma průtokoměry se kalibruje pro nejméně 5 nastavených hodnot, přičemž hodnoty průtoku jsou rovnoměrně rozloženy mezi nejnižší hodnotou q mdw použitou při zkoušce a hodnotou q mdew použitou při zkoušce. Ředicí tunel může být obtečen. b) Kalibrovaný přístroj k měření hmotnostního průtoku se zapojí v sérii s průtokoměrem pro q mdew a zkontroluje se přesnost hodnoty použité pro zkoušku. Poté se kalibrovaný přístroj k měření hmotnostního průtoku zapojí v sérii s průtokoměrem pro q mdw a zkontroluje se přesnost pro nejméně 5 nastavení odpovídajících ředicímu poměru mezi 3 a 50 (vztaženo na q mdew použitý při zkoušce). c) Přenosová trubka TT se odpojí od výfuku a připojí se k ní kalibrovaný přístroj k měření průtoku s vhodným rozsahem pro měření q mp. Poté se q mdew nastaví na hodnotu použitou při zkoušce a q mdw se následně nastaví na nejméně 5 hodnot odpovídajících ředicím poměrům q mezi 3 a 50. Alternativně je možno poskytnout speciální kalibrační proudovou dráhu, v níž je tunel obtečen, ale celkový a ředicí vzduch proudí příslušnými průtokoměry jako při skutečné zkoušce. d) Do přenosové trubky TT se přivede sledovací plyn. Sledovacím plynem může být složka výfukového plynu, např. CO2 nebo NOx. Po ředění v tunelu se měří složka sledovacího plynu. Měření se provádí pro 5 ředicích poměrů mezi 3 a 50. Přesnost proudění vzorku se určí z ředicího poměru r d: — Přesnost analyzátorů plynu je nutno vzít v úvahu při záruce přesnosti q mp. 3.2.2 Kontrola průtoku uhlíku — K odhalení problémů při měření a ověření správné funkce systému s ředěním části toku se doporučuje kontrola průtoku uhlíku s využitím skutečných výfukových plynů. Kontrolu průtoku uhlíku je nutno provést nejméně pokaždé, když je namontován nový motor, nebo došlo k významné změně konfigurace zkušební buňky. — Motor musí běžet na točivý moment a otáčky při plném zatížení nebo v jiném ustáleném režimu, při němž vzniká 5 % nebo více emisí CO2. Systém odběru vzorků s ředěním části toku musí fungovat s faktorem ředění přibližně 15: 1. — Provádí-li se kontrola průtoku uhlíku, použije se postup uvedený v dodatku 6 k této příloze. Průtoky uhlíku se vypočítají podle bodů 2.1 až 2.3 dodatku 6 k této příloze. Všechny průtoky uhlíku se smějí lišit nejvíce o 6 %. 3.2.3 Kontrola před zkouškou — Kontrola před zkouškou se provádí v rozmezí dvou hodin před zkouškou takto: — Přesnost průtokoměrů se zkontroluje stejným způsobem, jaký se používá pro kalibraci (viz bod 3.2.1) u nejméně dvou bodů, včetně hodnot průtoku q mdw, které odpovídají ředicím poměrům mezi 5 a 15 pro hodnotu q mdew použitou při zkoušce. — Pokud lze na základě záznamů postupu kalibrace podle bodu 3.2.1 prokázat, že kalibrace průtokoměru je stabilní po delší dobu, je možno kontrolu před zkouškou vynechat. 3.3 Určení doby transformace (pro systémy s ředěním části toku pouze u ETC) — Nastavení systému pro určení doby transformace musí být naprosto stejné jako při měření zkušebního chodu. Doba transformace se určí některou z těchto metod: — Nezávislý referenční průtokoměr s měřicím rozsahem vhodným pro průtok sondou se zapojí v sérii se sondou a spojí se s ní. Tento průtokoměr musí mít dobu transformace kratší než 100 ms pro velikosti průtoku použité při měření doby odezvy a dostatečně malé škrcení toku, aby neovlivňovalo dynamický výkon systému s ředěním části toku, a musí být v souladu s osvědčenou technickou praxí. — Do průtoku výfukových plynů (nebo průtoku vzduchu, pokud se vypočítává průtok výfukových plynů) systémem s částečným ředěním toku se zavede skoková změna, z nízkého průtoku na nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Spouštěč skokové změny musí být stejný, jako spouštěč použitý ke spuštění dopředné kontroly při skutečné zkoušce. Signál ke skokové změně průtoku a odezva průtokoměru se zaznamenávají s frekvencí registrace nejméně 10 Hz. — Na základě těchto údajů se určí doba transformace pro systém s ředěním části toku, což je doba od počátku signálu ke skokové změně průtoku do bodu 50 % odezvy průtokoměru. Stejným způsobem se určí doby transformace signálu q mp systému s ředěním části toku a signálu q mew,i průtokoměru výfukových plynů. Tyto signály se používají při regresních analýzách prováděných po každé zkoušce (viz bod 3.8.3.2 dodatku 2 k této příloze). — Výpočet se opakuje pro nejméně pět signálů ke zvýšení a poklesu průtoku a z výsledků se vypočte střední hodnota. Od této hodnoty se odečte interní doba transformace (< 100 msec) referenčního průtokoměru. Výsledkem je ‚dopředná‘ hodnota systému s ředěním části toku, která se použije v souladu s bodem 3.8.3.2 dodatku 2 k této příloze. 3.4 Kontrola podmínek systému s ředěním části toku Zkontrolují se rozsah rychlosti výfukového plynu a kolísání tlaku a v případě potřeby se seřídí podle požadavků uvedených v bodu 2.2.1 přílohy V (EP). 3.5 Intervaly kalibrace Přístroje k měření průtoku se musí kalibrovat nejméně každé tři měsíce nebo vždy, když se na systému provedly opravy nebo změny, které by mohly ovlivnit kalibraci.“ i) Vkládá se nový dodatek 6, který zní: „Dodatek 6 KONTROLA PRŮTOKU UHLÍKU 1 ÚVOD Nepatrná část uhlíku ve výfukových plynech pochází z paliva a pouze minimální část se projeví ve výfukovém plynu jako CO2. To je základem kontroly k ověření systému na základě měření CO2. Průtok uhlíku do systémů k měření výfukových plynů je určen z průtoku paliva. Průtok uhlíku v různých bodech odběru vzorků v systémech k odběru vzorků emisí a částic je určen z koncentrací CO2 a průtoků plynů v těchto bodech. V tomto smyslu poskytuje známý zdroj průtoku uhlíku motor a pozorováním stejného průtoku uhlíku ve výfukové trubce a na výstupu systému k odběru vzorků částic s ředěním části toku se ověřuje těsnost a přesnost měření průtoku. Tato kontrola má tu výhodu, že složky fungují za skutečných podmínek zkoušky motoru, co se týče teploty a průtoku. Na níže uvedeném schématu jsou znázorněny body odběru vzorku, v nichž se kontrolují průtoky uhlíku. Dále jsou uvedeny specifické rovnice pro průtoky uhlíku v každém bodu odběru vzorku. 2 VÝPOČTY 2.1 Průtok uhlíku do motoru (místo 1) Hmotnostní průtok uhlíku do motoru pro palivo CH α O ε je dán rovnicí: kde: q mf = hmotnostní průtok paliva, kg/s 2.2 Průtok uhlíku do surového výfukového plynu (místo 2) Hmotnostní průtok uhlíku ve výfukové trubce motoru se určí z koncentrace CO2 v surovém výfukovém plynu a hmotnostního průtoku výfukového plynu: kde: c CO2,r = koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v surovém výfukovém plynu, % c CO2,a = koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v okolním vzduchu, % (přibližně 0,04 %) q mew = hmotnostní průtok výfukového plynu ve vlhkém stavu, kg/s M re = molekulová hmotnost výfukového plynu Měří-li se CO2 na suchém základě, převede se na vlhký základ podle bodu 5.2 dodatku 1 k této příloze. 2.3 Průtok uhlíku v ředicím systému (místo 3) Průtok uhlíku se určí z koncentrace CO2 po zředění, hmotnostního průtoku výfukového plynu a průtoku vzorku: kde: c CO2,d = koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v zředěném výfukovém plynu na výstupu ředicího tunelu, % c CO2,a = koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v okolním vzduchu, % (přibližně 0,04 %) q mdew = hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu na vlhkém základě, kg/s q mew = hmotnostní průtok výfukového plynu na vlhkém základě, kg/s (pouze systém s ředěním části toku) q mp = průtok vzorku výfukového plynu do systému s ředěním části toku, kg/s (pouze systém s ředěním části toku) M re = molekulová hmotnost výfukového plynu Měří-li se CO2 na suchém základě, převede se na vlhký základ podle bodu 5.2 dodatku 1 k této příloze. 2.4 Molekulová hmotnost (Mre) výfukového plynu se vypočte takto: kde: q mf = hmotnostní průtok paliva, kg/s q maw = hmotnostní průtok nasávaného vzduchu na vlhkém základě, kg/s H a = vlhkost nasávaného vzduchu, g vody v 1 kg suchého vzduchu M ra = molekulová hmotnost suchého nasávaného vzduchu (= 28,9 g/mol) α, δ, ε, γ = molární poměry vztažené na palivo CH α O δ N ε S γ Alternativně je možno použít tyto molekulové hmotnosti: M re (vznětové motory) = 28,9 g/mol M re (LPG) = 28,6 g/mol M re (NG) = 28,3 g/mol“