SEZNAM PŘÍLOH

Zařazování čelních skel do skupin ke zkouškám pro schválení typu konstrukční části

PŘÍLOHA III C:

podmínky vyplývající z postupu odlišného od postupu uvedeného v této příloze, nebo které by mohly být zdrojem chyb výsledků, je třeba zaznamenat s uvedením jejich důvodu.

přidají se další hmotnosti, které zvýší celkovou hmotnost měřicího zařízení z (26 ± 1) kg na (65 ± 1) kg. Působiště svislé síly leží 40 mm před značkou bodu indexu sedadla na vodorovné části měřicího zařízení (viz obrázek 10);

přidají se hmotnosti, které zvýší celkovou hmotnost měřicího zařízení z (6 ± 1) kg na (26 ± 1) kg. Působiště svislé síly leží 40 mm před značkou bodu indexu sedadla na vodorovné části měřicího zařízení (viz obrázek 10);

c)

osy x′ a z′ jsou definovány průsečnicemi vodorovné roviny a svislé roviny procházejících osou y′ se svislou rovinou procházející osou sedadla. Osy x′ a z′ směřují vždy dopředu a vzhůru (viz obrázky 11 a 12).

pokud je osa tohoto otvoru rovnoběžná se svislou rovinou procházející osou sedadla, považuje se tato spojnice probíhající rovnoběžně s citovanou osou otáčení a procházející průsečíkem podpěrné roviny sedadla a osy otvoru podle výše uvedeného údaje za osu y′ (viz obrázek 12);

c)

pokud je osa tohoto otvoru rovnoběžná s osou otáčení definovanou na měřicím zařízení, považuje se tato osa za osu y′ (směřuje zleva doprava vzhledem k sedícímu řidiči traktoru, viz obrázek 11).

c)

všechna nastavení – vpřed/vzad, výškové a sklon – se uvedou do jejich střední polohy. Pokud to není možné, užije se nejbližší nastavení nad střední polohou nebo pod ní;

Horké plochy, na které může obsluha dosáhnout při běžném provozu traktoru, musí být zakryty nebo izolovány. Platí to pro horké plochy nacházející se poblíž schůdků, madel, držadel a nedílných součástí traktoru, které slouží k nastupování a jichž je možné se nechtěně dotknout.

Pokud je vozidlo řízeno kloubově, musí být v oblasti dotčené vzájemným pohybem obou částí vozidla trvalé a zřetelné označení, které obrázkovými značkami nebo textem upozorňuje, že je nepřípustné vstupovat do nechráněné oblasti vzájemného pohybu obou částí vozidla. Odpovídající údaje musí být uvedeny v návodu pro obsluhu.

2.3.2.11.4 Horké konstrukční díly výfuku musí být chráněny, jestliže jsou umístěny ve vzdálenosti do 300 mm (700 mm nad vozovkou) v horní části a ve vzdálenosti do 150 mm ve spodní části před vztažnou rovinou probíhající v pravém úhlu k podélné ose vozidla a středem nezatíženého pedálu (spojky nebo provozní brzdy) (viz obrázek 8). Bočně je prostor, který je třeba ochránit, ohraničen vnějším obrysem traktoru a vnějším obrysem výfukového systému.

2.3.2.11.1 U úzkorozchodných traktorů se neuplatňují požadavky bodu 2.3.2.9 na zónu pod rovinou skloněnou 45° dozadu a umístěnou napříč ke směru pohybu, která probíhá bodem umístěným 230 mm za bodem indexu sedadla (viz obrázek 7). Pokud je v této zóně jakékoliv nebezpečné místo, je třeba na traktoru umístit odpovídající varování.

2.3.2.10.2 Podle popisu v bodu 2.3.2.9 (viz obrázek 6) musí být nebezpečná místa v zónách A a B chráněna uvnitř kulového prostoru se středem 670 mm ležícím nad středem předního okraje sedadla spolujezdce.

2.3.2.10.1 Pokud by mohly být konstrukčními částmi ohroženy nohy, je třeba zajistit ochranná zařízení v polokulové zóně o poloměru 800 mm od předního okraje sedáku směrem dolů.

2.3.2.9.1 Sedadlo řidiče se umístí ve středním bodu rozsahu podélného i výškového nastavení. Meze dosahu řidiče se rozdělují do dvou zón A a B. Střed kulového prostoru těchto zón leží 60 mm před a 580 mm nad bodem indexu sedadla (viz obrázek 5). Zóna A je tvořena koulí o poloměru 550 mm, zóna B leží mezi touto koulí a koulí o poloměru 1 000 mm.

2.3.2.8.1 V každé poloze zdvihu n zvedáku – s výjimkou úseku 0,1 n u horní a dolní polohy – musí být mezi pohyblivými částmi dodržena bezpečná vzdálenost nejméně 25 mm a u částí se střihovým pohybem vytvářejícím změnu úhlu musí zůstat úhel nejméně 30o nebo bezpečná vzdálenost 25 mm. Zdvih n′ odpovídá zdvihu n zmenšenému o 0,1 n v horní i v dolní koncové poloze a je definován dále (viz obrázek 4).

2.3.2.7.1 Za rovinou, která prochází osou zdvihacích tyčí systému tříbodového závěsu, musí být v každém bodě zdvihu n zdvihacích tyčí – s výjimkou úseku 0,1 n u horní a dolní polohy koncové polohy – dodržena minimální bezpečnostní vzdálenost 25 mm mezi pohyblivými částmi a u částí se vzájemným střihovým pohybem musí zůstat minimální úhel 30o nebo bezpečná vzdálenost 25 mm (viz obrázek 3). Zdvih n′, zmenšený o 0,1 n jak v horní, tak i v dolní koncové poloze je definován takto (viz obrázek 4). V případě, že je spodní táhlo přímo ovládáno zdvihacím mechanismem, je vztažná rovina určena střední příčnou svislou rovinou těchto táhel:

Vodorovná vzdálenost c od nebezpečného místa

vodorovnou vzdáleností zábrany od nebezpečného místa (viz obrázek 2).

c

U zpříma stojící osoby musí bezpečná vzdálenost při dosahování nahoru činit 2 500 mm (viz obrázek 1).

2.2.3 „Dosahem“ se rozumí maximální vzdálenost, do které mohou lidé nebo části jejich těla dosáhnout směrem vzhůru, směrem dolů, dovnitř určitého prostoru, přes konstrukční díl vozidla, při kruhovém pohybu a při pohybu napříč konstrukce bez pomoci jakýchkoliv předmětů (obrázek 1).

2.1.5 Několik nebezpečných míst může být zajištěno jedním společným ochranným zařízením. Pokud jsou však zařízení pro montáž, údržbu nebo zařízení proti rušivým zásahům – která je možno uvést do chodu pouze při běžícím motoru – umístěna pod jediným ochranným zařízením, musí být namontována další ochranná zařízení.

2.1.4 Věnce, kryty a kapoty, jejichž prudké zavření by mohlo vést ke zranění, musí být provedeny tak, aby se zabránilo jejich neúmyslnému zavření (např. zajišťovacími zařízeními nebo vhodnou montáží nebo konstrukcí).

Výše uvedená značka schválení typu konstrukční části vyznačená na tabuli skla jiné než čelní sklo, pro niž platí požadavky přílohy III C bod 9.1.4.1, udává, že tato konstrukční část byla schválena jako typ ve Francii (e 2) podle této směrnice pod číslem schválení typu konstrukční části 001247.

Výše uvedená značka schválení typu konstrukční části vyznačená na tabuli skla jiné než čelní sklo, pro niž platí požadavky přílohy III C bod.9.1.4.2, udává, že tato konstrukční část byla schválena jako typ ve Francii (e 2) podle této směrnice pod číslem schválení typu konstrukční části 001247.

(viz bod 5.5 přílohy III A)

10.4.5 Normální četnost inspekcí je dvě za rok pro každou výrobní jednotku. Objeví-li se neuspokojivé výsledky při kterékoli z těchto inspekcí, zajistí příslušný správní orgán, aby byly co nejrychleji podniknuty všechny nutné kroky k obnovení shodnosti výroby.

Orgán státní správy může kdykoli ověřit metody kontroly shodnosti, které se uplatňují v každé výrobní jednotce (viz bod 1.3 přílohy III O).

9.1.1 uvážit, že provedené změny nemají zřejmě znatelný nepříznivý účinek, a v případě čelních skel, že nový typ spadá do skupiny schválených čelních skel a že za všech okolností tabule bezpečnostního skla ještě splňuje požadavky, nebo

Každá změna typu tabule bezpečnostního skla nebo v případě čelního skla každé přiřazení čelního skla do skupiny musí být oznámeny příslušnému orgánu státní správy, který udělil schválení typu konstrukční části pro tento typ tabule bezpečnostního skla. Tento orgán může pak buď:

Všechny typy bezpečnostního skla musí v závislosti na kategorii, do které patří, plnit následující zvláštní požadavky:

6.1 Všechny tabule skel a zvláště ty, které jsou uvažovány pro výrobu čelních skel, musí mít dostatečnou jakost, aby se co nejvíce omezilo riziko tělesného poranění při roztříštění skla. Sklo musí být dostatečně odolné proti příhodám, které se mohou vyskytnout v obvyklém provozu, proti atmosférickým a tepelným, chemickému působení, hoření a otěru.

u čelních skel, která vyhovují požadavkům na tabule skel jiné než čelní skla s výjimkou tabulí spadajících pod bod 9.1.4.2 přílohy III C (tabule skel s propustností světla menší než 70 %). U čelních skel plnících požadavky na tabule skla jiné než čelní skla může být značka T vyznačena pouze po úspěšné zkoušce nárazem makety hlavy podle bodu 3.3.2 přílohy III G a při výšce pádu 4,0 m + 25/– 0 mm.

pro tabuli skla jinou než čelní sklo, pro kterou platí bod 9.1.4.2 v příloze III C;

5.2 Každému typu definovanému v přílohách III E, III G, III K a III L nebo v případě čelních skel každé schválené skupině se přidělí číslo schválení typu konstrukční části. První dvě číslice (nyní 00 pro směrnici 89/173/EHS v jejím původním znění) udávají číslo série změn odpovídající nejnovějším podstatným změnám směrnice 89/173/EHS nahrazené touto směrnicí, a to ke dni, kdy je schválení typu konstrukční části uděleno. Členský stát nesmí přidělit totéž číslo jinému typu nebo skupině tabulí bezpečnostního skla.

3.2.1.2.2.6 poloměr zakřivení čelního skla (pouze pro účely zatřídění čelních skel do skupin).

2.14.1 ačkoliv změna v hlavních vlastnostech znamená nový typ výrobku, připouští se v určitých případech, že změna tvaru a rozměrů nutně neznamená povinnost provést úplnou sérii zkoušek; pro některé ze zkoušek specifikovaných ve zvláštních přílohách se skla mohou slučovat do skupin, je-li zcela zřejmé, že mají podobné vlastnosti;

2.13 „výškou segmentu h“ maximální vzdálenost mezi vnitřním povrchem skla a rovinou procházející okraji této tabule skla; tato vzdálenost se měří ve směru, který je prakticky kolmý k tabuli skla (viz příloha III N obrázek 1);

2.6 „dvojitým oknem“ jednotka sestávající ze dvou tabulí montovaných odděleně do téhož otvoru traktoru;

1.1.3 použití tuhého plastového zasklení se povoluje i jinde než na čelním skle tak, jak to povoluje směrnice Rady 92/22/EHS (1) nebo nařízení EHK OSN č. 43, příloha 14.

1.1.2 čelními skly vyhovujícími požadavkům této přílohy na tabule skla jiné než čelní skla s výjimkou požadavků bodů 9.1.4.2 přílohy III C této směrnice (tabule skla s propustností světla menší než 70 %);

Souřadnice bodu indexu sedadla (A, B, C) ve vztahu ke středu horního okraje čelního skla: …

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (viz dodatek 8).

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (viz dodatek 8).

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (viz dodatek 8).

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (viz dodatek 8).

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (lze-li uvést) (viz dodatek 8).

Připojené dokumenty: seznam čelních skel (viz dodatek 8).

2. Popis tabule (viz dodatky 1,2,3,4,5,6,7 (1) ) a u čelních skel seznam podle dodatku 8

PŘÍLOHA III C

Obecné podmínky zkoušek

1. ZKOUŠKA FRAGMENTACE

1.1 Tabule skla, která se má zkoušet, nesmí být pevně upnuta, smí však být uchycena na identickou skleněnou tabuli lepicí páskou přilepenou po celém okraji.

1.2 K dosažení fragmentace se užije kladiva o hmotnosti zhruba 75 g nebo nějakého jiného zařízení dávajícího rovnocenné výsledky. Poloměr zakřivení špičky musí být (0,2 ± 0,05) mm.

1.3 V každém z předepsaných bodů nárazu se zkouší jednou.

1.4 Úlomky se prohlédnou na kontaktním fotografickém papíře, přičemž exponování začíná nejpozději 10 sekund po nárazu a končí nejdéle 3 minuty po nárazu. V úvahu se berou pouze nejtmavší čáry představující počáteční strukturu lomu. Fotografické reprodukce dosažené fragmentace laboratoř uchovává.

2. ZKOUŠKY NÁRAZEM KOULE

2.1 Zkouška nárazem koule 227 g

2.1.1 Zařízení:

2.1.1.1 Kalená ocelová koule o hmotnosti (227 ± 2) g o průměru přibližně 38 mm.

2.1.1.2 Zařízení pro volné upuštění koule ze stanovené výšky nebo zařízení, které uděluje kouli rychlost rovnající se rychlosti získané volným pádem. Užije-li se zařízení k vrhání koule, musí se rychlost rovnat rychlosti dosažené volným pádem s dovolenou odchylkou ±1 %.

2.1.1.3 Nosný přípravek podle obrázku 1 sestávající ze dvou ocelových rámů s 15 mm širokými obrobenými na sebe přiléhajícími obrubami opatřenými pryžovým obložením tloušťky přibližně 3 mm, šířky 15 mm a tvrdosti 50 IRHD.

Spodní rám spočívá na ocelové skříni vysoké přibližně 150 mm. Zkoušená tabule je přidržována horním rámem, jehož hmotnost je přibližně 3 kg. Nosný rám je přivařen k ocelové desce o tloušťce okolo 12 mm spočívající na podlaze a pod tuto desku je vložena pryžová deska tloušťky přibližně 3 mm a tvrdosti 50 IRHD.

2.1.2 Zkušební podmínky

— teplota: (20 ± 5) oC,

— tlak: 860 mbar až 1 060 mbar,

— relativní vlhkost: (60 ± 20) %.

2.1.3 Zkušební kus

Zkušebním kusem je plochý čtverec, jehož strany měří (300 + 10/– 0) mm.

2.1.4 Postup zkoušky

Bezprostředně před započetím zkoušky se zkušební kus vystaví stanovené teplotě po dobu nejméně čtyři hodiny.

Zkušební kus se umístí do přípravku (bod 2.1.1.3). Rovina zkušebního kusu musí být s dovolenou odchylkou 3o kolmá na směr dopadu koule.

Bod nárazu musí být ve vzdálenosti nejvýše 25 mm od geometrického středu zkušebního kusu pro výšku pádu nepřesahující 6 m a ve vzdálenosti nejvýše 50 mm od středu zkušebního kusu pro výšku pádu větší než 6 m. Koule musí narazit na tu stranu zkušebního kusu, která představuje vnější stranu tabule bezpečnostního skla po jeho namontování na vozidlo. Koule smí narazit pouze jednou.

2.2 Zkouška nárazem koule 2 260 g

2.2.1 Zařízení

2.2.1.1 Kalená ocelová koule s hmotností (2 260 ± 20) g o průměru přibližně 82 mm.

2.2.1.2 Zařízení pro volné upuštění koule ze stanovené výšky nebo zařízení, které uděluje kouli rychlost rovnající se rychlosti dosažené volným pádem. Užije-li se zařízení k vrhání koule, musí se rychlost rovnat rychlosti dosažené volným pádem s dovolenou odchylkou ±1 %.

2.2.1.3 Nosný přípravek podle obrázku 1 s popisem v bodu 2.1.1.3.

2.2.2 Zkušební podmínky

— teplota: (20 ± 5) oC,

— tlak: od 860 mbar do 1 060 mbar,

— relativní vlhkost: (60 ± 20) %.

2.2.3 Zkušební kus

Zkušebním kusem je plochý čtverec, jehož strany měří (300 + 10/– 0) mm, nebo výřez nejplošší části čelního skla nebo jiné zakřivené tabule bezpečnostního skla.

Alternativně lze zkoušet celé čelní sklo nebo zakřivenou tabuli bezpečnostního skla. V takovém případě je třeba věnovat péči odpovídajícímu kontaktu mezi tabulí bezpečnostního skla a podložkou.

2.2.4 Postup zkoušky

Bezprostředně před započetím zkoušky se zkušební kus vystaví stanovené teplotě po dobu nejméně čtyři hodiny.

Zkušební kus se umístí do přípravku (bod 2.1.1.3). Rovina zkušebního kusu musí být kolmá na směr dopadu koule s dovolenou odchylkou 3o.

U skloplastů musí být zkušební kus k přípravku přitisknut vhodným zařízením.

Bod nárazu musí být ve vzdálenosti nejvýše 25 mm od geometrického středu zkušebního kusu. Koule musí narazit na tu stranu zkušebního kusu, která představuje vnější stranu tabule bezpečnostního skla po jeho namontování na vozidlo. Koule smí narazit pouze jednou.

3. ZKOUŠKA NÁRAZEM MAKETY HLAVY

3.1 Zařízení

3.1.1 Maketa hlavy kulového nebo polokulového tvaru zhotovená z tvrdé překližky, potažená vyměnitelnou plstí, s dřevěným příčníkem nebo bez něho. Mezi kulovou částí a příčníkem je vložen kus tvaru krku.

Rozměry jsou uvedeny v obrázku 2.

Celková hmotnost makety je (10 ± 0,2) kg.

3.1.2 Zařízení k volnému upuštění makety hlavy ze stanovené výšky nebo zařízení, které uděluje maketě hlavy rychlost rovnající se rychlosti dosažené volným pádem.

Užije-li se zařízení k vrhání makety hlavy, musí se rychlost rovnat rychlosti dosažené volným pádem s dovolenou odchylkou ±1 %.

3.1.3 Nosný přípravek pro zkoušení plochých zkušebních kusů podle obrázku 3. Přípravek sestává ze dvou ocelových rámů s 50 mm širokými obrobenými a k sobě přiléhajícími obrubami opatřenými pryžovým obložením tloušťky přibližně 3 mm, šířky (15 ± 1) mm a tvrdosti 70 IRHD.

Horní rám je ke spodnímu upnut nejméně osmi šrouby.

3.2 Zkušební podmínky

3.2.1 teplota: (20 ± 5) oC,

3.2.2 tlak: od 860 mbar do 1 060 mbar,

3.2.3 relativní vlhkost: (60 ± 20) %.

3.3 Postup zkoušky

3.3.1 Zkouška s plochým zkušebním kusem

Plochý zkušební kus o délce (1 100 + 5/–2) mm a šířce (500 + 5/–2) mm se udržuje nejméně čtyři hodiny před zkouškou při konstantní teplotě (20 ± 5) oC. Zkušební kus se upevní do nosných rámů (bod 3.1.3), šrouby se utáhnou takovým momentem, aby pohyb zkušebního kusu při zkoušce nebyl větší než 2 mm. Rovina zkušebního kusu musí být prakticky kolmá ke směru dopadu makety. Maketa musí narazit na zkušební kus ve vzdálenosti nejvýše 40 mm od jeho geometrického středu, a to na tu stranu zkušebního kusu, která představuje vnitřní povrch tabule bezpečnostního skla, když je namontována na vozidlo, a smí narazit pouze jednou.

Nárazový povrch plstěného obložení se musí po 12 zkouškách vyměnit.

3.3.2 Zkoušky úplného čelního skla (pouze pro výšku pádu nepřesahující 1,5 m)

Čelní sklo se umístí volně na podpěru s vloženým pruhem pryže tvrdosti 70 IRHD a tloušťky přibližně 3 mm, přičemž šířka stykové plochy po celém obvodu je přibližně 15 mm. Podpěra sestává z tuhého kusu, který odpovídá tvaru čelního skla tak, aby maketa hlavy udeřila na vnitřní povrch. Kde je to nutné, přitiskne se čelní sklo k podpěře vhodným zařízením. Podpěra spočívá na tuhém podstavci, pod nímž je pryžová vložka o tvrdosti 70 IRHD a tloušťce přibližně 3 mm.

Povrch čelního skla musí být prakticky kolmý ke směru pádu makety hlavy.

Maketa hlavy musí narazit na čelní sklo v místě vzdáleném nejvýše 40 mm od jeho geometrického středu na té straně, která představuje vnitřní stranu tabule bezpečnostního skla, když je montována na vozidlo, a smí narazit pouze jednou.

Nárazový povrch plstěného obložení se musí vyměnit po 12 zkouškách.

4. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI ODĚRU

4.1 Zařízení:

4.1.1 Přístroj pro odírání (1) je schematicky naznačen na obrázku 4 a sestává z:

— vodorovné otáčivé desky se středním upnutím, která se otáčí proti smyslu otáčení hodinových ručiček otáčkami 65 až 75 otáčkami za minutu, a

— dvou zatížených paralelních ramen, z nichž každé nese zvláštní odírací kotouč volně se točící na vodorovném hřídeli s kuličkovými ložisky; každý kotouč spočívá na zkušebním vzorku tlakem vyvozovaným hmotností 500 g.

Otočná deska přístroje pro odírání se musí otáčet pravidelně, přibližně v jedné rovině (odchylka od této roviny nesmí být větší než ±0 ,05 mm na vzdálenost 1,6 mm od obvodu otočné desky). Kotouče musí být namontovány takovým způsobem, aby se ve styku s rotujícím zkušebním kusem točily v opačných smyslech tak, že při každém otočení zkušebního kusu vykonají dvakrát stlačující a odírací akci podél zakřivených čar na prstencové ploše o velikosti cca 30 cm2.

4.1.2 Odírací kotouče (2), každý o průměru 45 mm až 50 mm a tloušťce 12,5 mm, jsou tvořeny zvláštním jemně prosátým abrazivem zapuštěným do středně tvrdé pryže. Kotouče musí mít tvrdost (72 ± 5) IRHD, měřeno ve čtyřech rovnoměrně rozložených bodech na střednici odírajícího povrchu, přičemž tlak působí svisle podél průměru kotouče; údaje se zjišťují 10 sekund po plném působení tlaku.

Odírací kotouče musí být připraveny k užití při velmi pomalém otáčení ve styku s tabulí plochého skla, aby se zajistilo, že jejich povrch je úplně rovný.

4.1.3 Světelný zdroj tvoří žárovka s vláknem ležícím v rovnoběžnostěnu o rozměrech (1,5 × 1,5 × 3) mm. Napětí na vlákně musí být takové, aby jeho barevná teplota byla (2 856 ± 50) K. Toto napětí musí být stabilizováno s dovolenou odchylkou ±1/1 000. Přístroj užitý k ověření napětí musí mít příslušnou přesnost.

4.1.4 Optický systém, který má čočku s ohniskovou vzdáleností f alespoň 500 mm korigovanou pro chromatické aberace. Plné otevření čočky nesmí být větší než f/20. Vzdálenost mezi čočkou a světelným zdrojem musí být seřízena tak, aby se dosáhlo svazku v podstatě rovnoběžných paprsků světla. K omezení průměru svazku světelných paprsků na (7 ± 1) mm se vkládá clona. Tato clona se umístí ve vzdálenosti (100 ± 50) mm od čočky na straně odlehlé od zdroje světla.

4.1.5 Zařízení pro měření rozptýleného světla (viz obrázek 5), které se skládá z fotoelektrického článku s integrující koulí o průměru 200 mm až 250 mm. Koule musí být opatřena otvory pro vstup a výstup světla. Vstupní otvor musí být kruhový a musí mít průměr alespoň dvojnásobku průměru svazku paprsků světla. Výstupní otvor koule musí být opatřen buď světelnou zádrží, nebo etalonem odrazivosti, podle postupu popsaného v bodu 4.4.3 níže. Světelná zádrž musí absorbovat veškeré světlo, není-li do svazku světelných paprsků vložen žádný zkušební kus.

Osa svazku světelných paprsků musí procházet středem otvorů pro vstup a výstup. Průměr b výstupního otvoru světla musí být roven 2a · tg 4o, kde a je průměr koule.

Fotoelektrický článek se montuje takovým způsobem, aby nemohl být zasažen světlem přicházejícím přímo od vstupního otvoru nebo od etalonu odrazivosti.

Povrchy vnitřku integrující koule a etalonu odrazivosti musí mít v podstatě stejnou odrazivost a musí být matné a neselektivní. Výstup fotoelektrického článku musí být lineární s přesností ±2 % v rozsahu užitých intenzit světla.

Konstrukce přístroje musí být taková, aby nedošlo k vychýlení ručičky galvanometru, když je koule temná. Celý přístroj musí být v pravidelných intervalech ověřován etalony definovaného rozptylu světla. Jestliže se měření rozptylu světla provádí užitím jiných přístrojů nebo metod, než jaké jsou popsány výše, musí být výsledky korigovány tak, aby byly uvedeny do souladu s výsledky získanými výše popsaným přístrojem.

4.2 Zkušební podmínky

4.2.1 teplota: (20 ± 5) oC,

4.2.2 tlak: od 860 mbar do 1 060 mbar,

4.2.3 relativní vlhkost: (60 ± 20) %.

4.3 Zkušební kusy

Zkušebními kusy jsou ploché čtverce, jejichž strany měří 100 mm, mají oba povrchy v podstatě rovinné a rovnoběžné a v případě potřeby mají uprostřed vyvrtaný upevňovací otvor průměru (6,4 + 0,2/– 0) mm.

4.4 Postup zkoušky

Zkouška odolnosti proti oděru se provádí na tom povrchu zkušebního kusu, který reprezentuje vnější stranu tabule vrstveného skla při jeho namontování na vozidlo, a v případě skla s plastickým povlakem i na vnitřní straně.

4.4.1 Bezprostředně před odíráním a po něm se zkušební kusy očistí takto:

a) lněnou tkaninou pod čistou tekoucí vodou;

b) opláchnutím destilovanou nebo demineralizovanou vodou;

c) osušením proudem kyslíku nebo dusíku;

d) odstraněním případných stop vody jemným otřením vlhkým lněným hadříkem.

Jakékoli užití ultrazvuku je nutno vyloučit. Po očištění mohou být zkušební kusy uchopeny pouze za okraje a musí být uloženy tak, aby se zabránilo poškození nebo znečištění jejich povrchů.

4.4.2 Zkušební kusy se stabilizují minimálně 48 hodin při (20 ± 5) oC a (60 ± 20) % relativní vlhkosti.

4.4.3 Zkušební kus se umístí bezprostředně ke vstupnímu otvoru integrující koule. Úhel mezi kolmicí k povrchu zkušebního kusu a osou svazku světelných paprsků nesmí přesahovat 8o.

Potom se provedou čtyři měření a údaje se zapíší do následující tabulky:

Údaj/měření Se zkušebním kusem Se světelnou zádrží S etalonem odrazivosti Představovaná veličina T1 ne ne ano dopadající světlo T2 ano ne ano veškeré světlo propouštěné zkušebním kusem T3 ne ano ne světlo rozptýlené přístrojem T4 ano ano ne světlo rozptýlené přístrojem a zkušebním kusem

Měření T1, T2, T3, T4 se opakují s jinými stanovenými polohami zkušebního kusu, aby se zjistila jeho stejnorodost.

Vypočte se součinitel celkové propustnosti T t = T 2/T 1

Vypočte se součinitel propustnosti pro rozptýlené světlo Td podle vzorce:

Td = (T4 – T3(T2/T1))/T1

Vypočte se procento snížení průhlednosti vlivem rozptylu světla takto:

(Td/Tt) × 100 %

Změří se počáteční snížení průhlednosti u zkušebního kusu nejméně ve čtyřech bodech rovnoměrně rozložených v neodírané oblasti podle výše uvedeného vzorce. U každého zkušebního kusu se stanoví průměr z výsledků. Namísto čtyř měření lze průměrnou hodnotu získat rovnoměrným otáčením kusu třemi otáčkami za sekundu nebo většími.

Pro každou tabuli bezpečnostního skla se při tomtéž zatížení zkouší třikrát. Snížení průhlednosti se užije jako měřítko oděru spodní vrstvy povrchu po vykonání zkoušky odolnosti zkušebního kusu proti oděru.

Podle výše uvedeného vzorce se nejméně ve čtyřech bodech rovnoměrně rozložených v odřeném úseku změří rozptýlené světlo. U každého zkušebního kusu se stanoví průměr z výsledků. Místo čtyřmi měřeními lze průměrnou hodnotu získat rovnoměrným otáčením kusu třemi otáčkami za sekundu nebo většími.

4.5 Odolnost proti oděru se musí zkoušet pouze podle uvážení zkušební laboratoře s přihlédnutím k informacím, které má již k dispozici. S výjimkou materiálů z plastového skla nevyžadují například změny v mezivrstvách nebo v tloušťce materiálu obvykle další zkoušky.

4.6 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

5. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VYSOKÉ TEPLOTĚ

5.1 Postup zkoušky

Tři zkušební čtvercové vzorky o velikosti alespoň (300 × 300) mm odebrané laboratoří ze tří čelních skel nebo popřípadně tří tabulí skel jiných než čelní sklo, jejichž jeden z rozměrů odpovídá hornímu okraji tabule, se ohřejí na 100 oC.

Tato teplota se udržuje po dobu 2 hodin a pak se nechá zkušební vzorek nebo vzorky vychladnout na teplotu místnosti. Jestliže tabule bezpečnostního skla má oba vnější povrchy z neorganického materiálu, mohou být zkoušky vykonány ponořením zkušebního vzorku na stanovenou dobu svisle do vroucí vody, přičemž se dbá na to, aby se vyloučil nežádoucí tepelný šok. Jestliže jsou vzorky vyříznuty z čelních skel, musí být jeden okraj takového zkušebního vzorku částí okraje čelního skla.

5.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností:

Bezbarvá Zbarvená Zbarvení mezivrstvy: 1 2

Jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

5.3 Vyhodnocení výsledků

5.3.1 Výsledek zkoušky odolnosti proti vysoké teplotě se považuje za kladný, jestliže se nevytvoří bubliny nebo jiné vady dále než 15 mm od neodříznutého okraje nebo 25 mm od odříznutého okraje zkušebního kusu nebo vzorku, nebo dále než 10 mm od jakékoli trhliny, která může vzniknout v průběhu zkoušky.

Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení typu konstrukční části se považuje z hlediska zkoušky odolnosti proti vysoké teplotě za vyhovující, jestliže je splněna některá z následujících podmínek:

5.3.2.1 všechny zkoušky dávají vyhovující výsledek;

5.3.2.2 jedna zkouška dává nevyhovující výsledek, další série zkoušek na nové sadě zkušebních kusů nebo vzorků dává vyhovující výsledky.

6. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI ZÁŘENÍ

6.1 Postup zkoušky

6.1.1 Přístrojové vybavení

6.1.1.1 Zdroj záření skládající se ze středotlaké rtuťové výbojky s trubicovou křemíkovou baňkou bezozonového typu. Osa baňky musí být ve svislé poloze. Jmenovité hodnoty výbojky musí být: délka 360 mm, průměr 9,5 mm, délka oblouku (300 ± 4) mm, příkon (750 ± 50) W.

Může být užit jakýkoli jiný zdroj záření, který dává tentýž účinek jako výše specifikovaná výbojka. K ověření, že účinky jiného zdroje jsou tytéž, se provede srovnávací měření množství emitované energie v rozmezí vlnových délek od 300 nm do 450 nm, přičemž ostatní vlnové délky se odstraní vhodnými filtry. Alternativní zdroj se pak užívá s těmito filtry.

U tabule bezpečnostního skla, pro kterou není uspokojivá korelace mezi zkouškou a podmínkami užívání, bude nutno upravit zkušební podmínky.

6.1.1.2 Napájecí transformátor a kondenzátor způsobilý dodávat výbojce (bod 6.1.1.1) špičkové zapalovací napětí minimálně 1 100 V a provozní napětí (500 ± 50) V.

6.1.1.3 Zařízení pro uchycení a otáčení zkušebních vzorků rychlostí 1 až 5 otáček/min kolem centrálně umístěného zdroje záření za účelem zajištění rovnoměrné expozice.

6.1.2 Zkušební vzorky

6.1.2.1 Rozměr zkušebních vzorků musí být (76 × 300) mm.

6.1.2.2 Zkušební vzorky musí být odříznuty laboratoří z horní části tabulí takovým způsobem, že:

— u tabulí skla jiných než čelní skla se horní okraj zkušebního vzorku shoduje s horním okrajem tabule,

— u čelních skel se horní okraj zkušebního vzorku shoduje s horním okrajem zóny, v níž se kontroluje a zjišťuje propustnost světla podle bodu 9.1.2.2 této přílohy.

6.1.3 Postup zkoušky

Před ozářením se zkontroluje u tří zkušebních vzorků normální propustnost světla stanovená podle bodu 9.1.1 až 9.1.2 v této příloze. Část každého zkušebního vzorku se chrání před zářením, potom se zkušební vzorek umístí do zkušebního přístroje v podélném směru 230 mm od osy výbojky a rovnoběžně s ní. Teplota zkušebních vzorků se udržuje v průběhu zkoušky na (45 ± 5) oC. Strana každého zkušebního vzorku, která by při montáži na traktor tvořila vnější stranu zasklení, musí být obrácena k výbojce. Pro typ výbojky specifikovaný v bodu 6.1.1.1 musí být doba expozice 100 hodin.

Po ozáření se změří opět normální propustnost světla v exponované oblasti každého zkušebního vzorku.

6.1.4 Každý zkušební kus nebo vzorek (celkový počet tři kusy) je výše popsaným postupem vystaven na každý bod zkušebního kusu nebo vzorku záření tak, že záření má na užitou mezivrstvu týž účinek, jaký by mělo sluneční záření 1 400 W/m2 po dobu 100 hodin.

6.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Bezbarvé Zbarvené Zbarvení skla 2 1 Zbarvení mezivrstvy 1 2

Jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

6.3 Vyhodnocení výsledků

Výsledek zkoušky odolnosti proti záření se považuje za kladný, jestliže jsou splněny tyto podmínky:

Celková propustnost světla měřená podle bodu 9.1.1 až 9.1.2 této přílohy neklesne pod 95 % původní hodnoty před ozářením a v žádném případě neklesne pod:

6.3.1.1.1 70 % u tabulí skla jiných než čelní skla, u nichž se vyžaduje splnění požadavků z hlediska řidičova pole výhledu ve všech směrech;

6.3.1.1.2 75 % u čelních skel v zóně, v níž se kontroluje normální propustnost světla, jak je stanoveno v bodu 9.1.2.2 níže.

6.3.1.2 Zkušební kus nebo vzorek smí však při pozorování proti bílému pozadí po ozáření vykazovat slabé zabarvení, nesmí však být zřejmá žádná jiná závada.

Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení typu se považuje za uspokojivou z hlediska odolnosti proti záření, jestliže je splněna některá z následujících podmínek:

6.3.2.1 všechny zkoušky dávají vyhovující výsledek nebo

6.3.2.2 jedna zkouška dává nevyhovující výsledek, další série zkoušek na nové sadě zkušebních vzorků dává vyhovující výsledky.

7. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLHKOSTI

7.1 Postup zkoušky

Tři vzorky nebo zkušební kusy o rozměrech alespoň 300 mm × 300 mm se udržují ve svislé poloze po dva týdny v uzavřeném kontejneru, v němž se udržuje teplota (50 ± 2) oC a relativní vlhkost (95 ± 4) % (3).

Zkušební vzorky musí být připraveny takovým způsobem, že:

— jeden okraj každého zkušebního vzorku musí být částí původního okraje tabule,

— má-li se zkoušet více zkušebních vzorků současně, musí se mezi nimi zajistit dostatečný volný prostor.

Musí se učinit opatření zabraňující tomu, aby kondenzát ze stěn nebo stropu zkušební komory dopadal na zkušební vzorky.

7.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Bezbarvá Zbarvená Zbarvení mezivrstvy 1 2

Jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

7.3 Vyhodnocení výsledků

7.3.1 Bezpečnostní sklo se považuje za vyhovující z hlediska odolnosti proti vlhkosti, jestliže není po pobytu v trvání 2 hodin v okolní atmosféře u normálních neupravených vrstvených skel a 48 hodin v okolní atmosféře u skloplastů a tabulí skel s plastickým povlakem pozorována význačná změna dále než 10 mm od neřezaných okrajů a dále než 15 mm od řezaných okrajů.

Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení typu se považuje za vyhovující z hlediska odolnosti proti vlhkosti, je-li splněna některá z následujících podmínek:

7.3.2.1 všechny zkoušky dávají vyhovující výsledek nebo

7.3.2.2 jedna zkouška dává nevyhovující výsledek, další série zkoušek na nové sadě zkušebních vzorků dává vyhovující výsledky.

8. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI ZMĚNÁM TEPLOTY

8.1 Postup zkoušky

Dva zkušební kusy o rozměrech (300 × 300) mm se umístí v uzavřené komoře na dobu 6 hodin při teplotě (–40 ± 5) oC, pak se umístí v okolním vzduchu o teplotě (23 ± 2) oC na dobu 1 hodiny nebo do dosažení stabilní teploty. Pak se umístí do proudu vzduchu horkého (72 ± 2) oC na dobu 3 hodin. Zkušební kusy se pak opět umístí do okolního vzduchu o teplotě (23 ± 2) oC, ochladí se na tuto teplotu a potom se prohlédnou.

8.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Bezbarvé Zbarvené Zbarvení mezivrstvy nebo povlaku 1 2

Jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

8.3 Vyhodnocení výsledků

Výsledek zkoušky odolnosti proti změnám teploty se pokládá za kladný, jestliže zkušební kusy nevykazují praskliny, zakalení (opacitu), odlupování vrstev nebo jiné zjevné zhoršení.

9. ZKOUŠKY OPTICKÝCH VLASTNOSTÍ

9.1 Zkouška propustnosti světla

9.1.1 Přístrojové vybavení

9.1.1.1 Světelný zdroj tvoří žárovka s vláknem ležícím v rovnoběžnostěnu měřícím (1,5 × 1,5 × 3) mm. Napětí na vlákně musí být takové, aby jeho barevná teplota byla (2 856 ± 50) K. Toto napětí musí být stabilizováno v mezích ± 1/1 000. Přístroj užitý k ověření napětí musí mít odpovídající přesnost.

9.1.1.2 Optický systém sestávající z čočky s ohniskovou vzdáleností alespoň 500 mm korigovanou pro chromatické aberace. Plné otevření čočky nesmí být větší než f/20. Vzdálenost mezi čočkou a světelným zdrojem musí být seřízena tak, aby se dosáhlo svazku v podstatě rovnoběžných paprsků světla.

K omezení průměru svazku světelných paprsků na (7 ± 1) mm se vkládá clona. Tato clona se umístí ve vzdálenosti (100 ± 50) mm od čočky na straně odlehlé od zdroje světla. Měření se provádí v bodě, který leží ve středu svazku světelných paprsků.

9.1.1.3 Měřicí zařízení

Přijímač musí mít relativní spektrální citlivost v podstatě shodnou s relativní spektrální světelnou účinností CIE (Commission internationale de l’éclairage) (4) pro fotopické vidění. Citlivý povrch přijímače musí být pokryt rozptylujícím médiem a musí mít průřez rovný alespoň dvojnásobku průřezu rovnoběžného svazku paprsků světla emitovaného optickým systémem. Užije-li se integrující koule, musí mít otvor koule plochu příčného řezu alespoň dvojnásobnou, než je průřez rovnoběžné části paprsků. Linearita přijímače a příslušného měřicího přístroje musí být lepší než 2 % účinné části stupnice. Přijímač musí být umístěn na ose svazku světelných paprsků.

9.1.2 Postup zkoušky

Přístroj ukazující odezvu přijímače se seřídí tak, že ukazuje 100 dílků, jestliže do cesty světelných paprsků není vložena tabule bezpečnostního skla. Jestliže světlo na přijímač nedopadá, musí přístroj ukazovat nulu.

Tabule bezpečnostního skla se umístí ve vzdálenosti od přijímače rovnající se přibližně pětinásobku průměru přijímače. Tabule bezpečnostního skla se vloží mezi clonu a přijímač a její sklon se seřídí takovým způsobem, že úhel dopadu svazku světelných paprsků je roven (0 ± 5)o. Součinitel normální propustnosti světla se měří na tabuli bezpečnostního skla a pro každý měřený bod se odečte počet dílků n indikovaný na indikačním přístroji. Normální propustnost τr je rovna n/100.

9.1.2.1 U čelních skel se mohou užít alternativní metody užívající buď zkušební kus odříznutý z nejplošší části čelního skla, nebo zvlášť připravený plochý čtverec mající charakteristiky materiálu a tloušťku jako u skutečného čelního skla, přičemž se měří kolmo k tabuli skla.

9.1.2.2 Zkouší se v zóně I podle bodu 9.2.5.2 této přílohy.

9.1.2.3 U traktorů, u kterých není možné stanovit zónu I podle bodu 9.2.5.2, se zkouší v zóně I’ podle bodu 9.2.5.3 této přílohy.

9.1.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Bezbarvé Zbarvené Zbarvení skla 1 2 Zbarvení mezivrstvy (u vrstvených čelních skel) 1 2 Vloženy Nevloženy Zbarvené nebo ztemňující pruhy 1 2

Jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

9.1.4 Vyhodnocení výsledků

9.1.4.1 Normální propustnost světla měřená podle bodu 9.1.2 nesmí u čelních skel být nižší než 75 % a u tabulí skla jiných než čelní skla nesmí být nižší než 70 %.

9.1.4.2 U skel namontovaných v místech, která nejsou podstatná pro pole výhledu řidiče (např. zasklená střecha), smí být normální součinitel propustnosti světla nižší než 70 %. Tabule skla, jejichž normální součinitel propustnosti světla je nižší než 70 %, musí být označeny příslušnou doplňující značkou.

9.2 Zkouška optického zkreslení

9.2.1 Rozsah platnosti

Specifikovaná metoda je projekční metoda k vyhodnocování optického zkreslení tabule bezpečnostního skla.

9.2.1.1 Definice

9.2.1.1.1 Optická odchylka: úhel mezi skutečným a zdánlivým směrem bodu pozorovaného skrz tabuli bezpečnostního skla, přičemž velikost úhlu je funkcí úhlu dopadu záměrné přímky, tloušťky a sklonu tabule skla a poloměru zakřivení v bodě dopadu.

9.2.1.1.2 Optické zkreslení ve směru MM’: algebraický rozdíl úhlové odchylky Δα měřené mezi dvěma body M a M’ na povrchu tabule bezpečnostního skla; vzdálenost mezi oběma body je taková, že jejich průměty na rovině kolmé ke směru pozorování mají od sebe danou vzdálenost Δx (viz obrázek 6).

Odchylka proti smyslu otáčení hodinových ručiček se považuje za kladnou a ve smyslu otáčení ručiček za zápornou.

9.2.1.1.3 Optické zkreslení v bodě M: maximální optické zkreslení pro všechny směry MM’ od bodu M.

9.2.1.2 Přístrojové vybavení

Metoda se zakládá na promítnutí vhodného rastru zkoušenou tabulí bezpečnostního skla na promítací plochu. Změna tvaru promítnutého obrazu při vložení tabule bezpečnostního skla do dráhy světla je měřítkem zkreslení. Přístroj musí obsahovat tyto následující položky uspořádané podle obrázku 9.

Poznámky: Δα = α1 – α2, tj. optické zkreslení ve směru MM’. Δx = MC tj. vzdálenost mezi dvěma přímkami rovnoběžnými se směrem pozorování a procházejícími body M a M’.

9.2.1.2.1 Promítací zařízení dobré kvality s bodovým zdrojem světla vysoké intenzity mající například tyto vlastnosti:

— ohniskovou vzdálenost alespoň 90 mm,

— aperturu přibližně 1/2,5,

— 150 W křemíkovou halogenovou žárovku (je-li užita bez filtru),

— 250 W křemíkovou halogenovou žárovku (je-li užita se zeleným filtrem).

Promítací zařízení je schematicky znázorněno na obrázku 7. Clona Φ 8 mm je umístěna přibližně 10 mm od přední čočky.

9.2.1.2.2 Diapozitivy (rastry) vytvořené například sítí světlých kroužků na tmavém pozadí (viz obrázek 8). Diapozitivy musí být dostatečně vysoké kvality a kontrastní, aby umožnily měřit s chybou menší než 5 %. Není-li vložena zkoumaná tabule bezpečnostního skla, musí být rozměry kroužků takové, že když jsou promítnuty, vytvářejí na promítací ploše síť kroužků o průměru ((R1 + R2)/R1)Δx, kde Δx = 4 mm (viz obrázky 6 a 9).

9.2.1.2.3 Držák skla, pokud možno takový, aby umožňoval svislé a vodorovné snímání i otáčení tabule bezpečnostního skla.

9.2.1.2.4 Kontrolní šablona k měření změn v rozměrech, kde je žádoucí rychlé hodnocení. Vhodné provedení je znázorněno na obrázku 10.

9.2.1.3 Postup zkoušky

9.2.1.3.1 Obecně

Tabule bezpečnostního skla se namontuje do držáku (bod 9.2.1.2.3) ve stanoveném úhlu sklonu. Zkušební obraz se promítne vyšetřovanou plochou. Tabule bezpečnostního skla se natáčí nebo pohybuje buď vodorovně, nebo svisle za účelem vyšetření celé specifikované plochy.

9.2.1.3.2 Hodnocení s užitím kontrolní šablony

Jestliže postačí rychlé hodnocení s možnou chybou až 20 %, vypočte se hodnota A (viz obrázek 10) z mezní hodnoty ΔαL pro změnu v odchylce a z hodnoty R2 pro vzdálenost od tabule bezpečnostního skla k promítací ploše:

A = 0,145 ΔαL · R2

Vztah mezi změnou průměru promítnutého obrazu Δd změnou úhlové odchylky Δα je dán rovnicí:

Δd = 0,29 Δα · R2

kde:

Δd je v mm, A je v mm, ΔαL je v obloukových minutách, Δα je v obloukových minutách, a R 2 je v metrech.

9.2.1.3.3 Měření fotoelektrickým zařízením

Jestliže se vyžaduje přesné měření s možnou chybou menší než 10 % mezní hodnoty, měří se Δd na projekční ose, přičemž hodnota šířky světelné stopy se zjišťuje v místě, kde je jas 0,5násobkem maximální hodnoty jasu.

9.2.1.4 Vyjádření výsledků

Optické zkreslení tabulí bezpečnostního skla se vyhodnotí změřením Δd v každém bodě povrchu a ve všech směrech za účelem nalezení Δd max.

9.2.1.5 Alternativní metoda

Navíc se jako alternativa k promítacím technikám připouští strioskopická technika, za předpokladu dodržení přesnosti měření uvedených v bodech 9.2.1.3.2 a 9.2.1.3.3.

9.2.1.6 Vzdálenost Δx musí být 4 mm.

9.2.1.7 Čelní sklo musí být namontováno s týmž úhlem sklonu, jako je na traktoru.

9.2.1.8 Osa projekce ve vodorovné rovině musí být přibližně kolmá ke stopě čelního skla v této rovině.

Měří se v zóně I podle bodu 9.2.5.2 této přílohy.

9.2.2.1 U traktorů, u kterých není možno stanovit zónu I podle bodu 9.2.5.2 této přílohy, se zkouší v zóně I’ podle bodu 9.2.5.3 této přílohy.

9.2.2.2 Typ traktoru

Je-li čelní sklo určeno k montáži na typ traktoru, který má odlišné pole výhledu než má typ traktoru, pro který již bylo schváleno, zkoušky se opakují.

9.2.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

9.2.3.1 Druh materiálu

Leštěné zrcadlové sklo Plavené sklo Tabulové sklo 1 1 2

9.2.3.2 Jiné vedlejší vlastnosti

Jiné vedlejší vlastností se neuvažují.

9.2.4 Počet vzorků

Ke zkoušce se předloží čtyři vzorky.

9.2.5 Definice pole výhledu čelních skel traktorů

Pole výhledu je definováno na podkladě:

9.2.5.1.1. očního bodu jak je stanoveno v bodu 1.2 přílohy Ive směrnici 2008/2/ES. Tento bod je dále označen jako bod O;

9.2.5.1.2 přímky OQ, která je vodorovnou přímkou procházející očním bodem O a je kolmá na podélnou střední rovinu traktoru;

9.2.5.2 Zóna I je zóna čelního skla ohraničená průsečnicemi čelního skla se čtyřmi následujícími rovinami:

P1 — svislou rovinou procházející bodem O a svírající s podélnou střední rovinou vozidla směrem vlevo úhel 15o; P2 — svislou rovinou symetrickou k P1 podle podélné střední roviny vozidla. Pokud to není možné (např. střední podélná rovina souměrnosti vozidla neexistuje), vezme se jako P2 rovina souměrná k P1 podle podélné roviny vozidla procházející vztažným bodem; P3 — rovinou procházející přímkou OQ a svírající směrem nahoru s vodorovnou rovinou úhel 10o; P4 — rovinou procházející přímkou OQ a svírající směrem dolů s vodorovnou rovinou úhel 8o.

9.2.5.3 U traktorů, u kterých není možno stanovit zónu I definovanou v bodu 9.2.5.2 této přílohy, se zkouší v zóně I’ sestávající z celé plochy čelního skla.

9.2.6 Vyhodnocení výsledků

Typ čelního skla se pokládá za vyhovující z hlediska optického zkreslení, jestliže u čtyř vzorků předložených ke zkoušení nepřekročí optická zkreslení v žádné ze zón I nebo I’ maximální hodnotu 2 obloukových minut.

9.2.6.1 Neprovádějí se žádná měření v obvodovém pásmu širokém 100 mm.

9.2.6.2 U dělených čelních skel se neprovádějí žádná měření v pruhu širokém 35 mm od okraje tabule, který může přiléhat k dělicímu sloupku okna.

9.3 Zkouška oddělování sekundárního obrazu

9.3.1 Rozsah užití

Jsou přípustné dva zkušební postupy:

— terčová zkouška, a

— zkouška kolimačním dalekohledem.

Těchto zkoušek lze užít k schválení typu konstrukční části, kontrole jakosti nebo k hodnocení výroby.

9.3.1.1 Terčová zkouška

9.3.1.1.1 Přístrojové vybavení

Tato zkouška spočívá v pozorování osvětleného terče tabulí bezpečnostního skla. Terč může být umístěn tak, že se zkouška omezí na výsledek zkoušky „vyhovuje – nevyhovuje“.

Terč musí mít přednostně jedno ze dvou následujících provedení:

a) terč s osvětleným prstencem, jehož vnější průměr D svírá v bodě vzdáleném x metrů úhel η obloukových minut (obrázek 11a) nebo

b) terč s osvětleným prstencem a středovým otvorem, u něhož rozteč D mezi okrajem středového otvoru a vnitřní kružnicí prstence svírá v bodě vzdáleném x metrů úhel η obloukových minut (obrázek 11b),

přičemž platí:

η je mezní hodnota oddělování sekundárního obrazu, x je vzdálenost od tabule bezpečnostního skla k terči (minimálně 7 m), D je dáno vzorcem:

D = x · tan η

Osvětlený terč je částí světelné skříňky s rozměry přibližně (300 × 300 × 150) mm, jejíž přední část je nejvhodněji zhotovena ze skla zakrytého neprůsvitným černým papírem nebo natřeného matným černým nátěrem. Skříňka je osvětlena vhodným zdrojem světla. Vnitřek skříňky je natřen matným bílým nátěrem. Může vyhovovat i užití jiných terčů, jako např. podle obrázku 14. Je též možné nahradit terčový systém promítacím systémem a zkoumat výsledné obrazy na projekční ploše.

9.3.1.1.2 Postup zkoušky

Tabule bezpečnostního skla se při stanoveném úhlu sklonu namontuje ve vhodném držáku takovým způsobem, že se pozorování provádí ve vodorovné rovině procházející středem terče.

Světelná skříňka musí být pozorována v temném nebo polotemném prostoru každou částí vyšetřované plochy, aby se zjistil výskyt jakéhokoli sekundárního obrazu souvisejícího s osvětleným terčem. Tabule bezpečnostního skla se natočí podle potřeby tak, aby se zajistil správný směr pozorování. K pozorování se může užít monokuláru.

9.3.1.1.3 Vyjádření výsledků

Je třeba stanovit, zda se

— při užití terče a) (viz obrázek11a) oddělí primární a sekundární obrazy kružnice, tj. zda je překročena mezní hodnota η, nebo

— při užití terče b) (viz obrázek 11b) posune sekundární obraz středového otvoru za vnitřní okraj prstence, tj. zda je překročena mezní hodnota η.

9.3.1.2 Zkouška s kolimačním dalekohledem

Je-li třeba, užije se postupu popsaného v tomto bodu.

9.3.1.2.1 Přístrojové vybavení

Přístroj se skládá z kolimátoru a z dalekohledu a může se uspořádat podle obrázku 13. Může se však užít jiný rovnocenný optický systém.

9.3.1.2.2 Postup zkoušky

Kolimační dalekohled vytváří v nekonečnu obraz systému polárních souřadnic s jasným bodem v jeho středu (viz obrázek 14). V ohniskové rovině pozorovacího dalekohledu je na optické ose umístěna malá neprůsvitná skvrna o průměru o něco větším, než je průměr promítaného jasného bodu tak, aby byl jasný bod zakryt.

Když je mezi dalekohled a kolimátor vložen zkušební kus, který dává sekundární obraz, objeví se v jisté vzdálenosti od středu systému polárních souřadnic druhý, méně jasný bod. Úhel oddělování sekundárního obrazu může být zjištěn ze vzdáleností mezi body viděnými pozorovacím dalekohledem (viz obrázek 14). (Vzdálenost mezi tmavou skvrnou a jasným bodem ve středu systému polárních souřadnic udává optickou odchylku).

9.3.1.2.3 Vyjádření výsledků

Tabule bezpečnostního skla se nejprve zkoumá jednoduchým ohledáním, aby se nalezla plocha s největším sekundárním obrazem. Tato plocha se pak přezkoumá systémem s kolimačním dalekohledem při vhodném úhlu dopadu. Pak se změří maximální oddělování sekundárního obrazu.

9.3.1.3 Směr pozorování ve vodorovné rovině musí být přibližně kolmý ke stopě čelního skla v této rovině.

Podle kategorie traktorů se měří v zónách definovaných v bodu 9.2.2 výše.

9.3.2.1 Typ traktoru

Zkouška se musí opakovat, jestliže se má čelní sklo montovat na typ traktoru, který má dopředné pole výhledu odlišné od typu traktoru, pro který již bylo čelní sklo schváleno.

9.3.3 Indices of difficulty of the secondary characteristics

9.3.3.1 Druh materiálu

Leštěné zrcadlové sklo Plavené sklo Tabulové sklo 1 1 2

9.3.3.2 Jiné vedlejší vlastnosti

Žádné jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

9.3.4 Počet vzorků

Ke zkoušce se předloží čtyři vzorky.

9.3.5 Vyhodnocení výsledků

Typ čelního skla se pokládá za vyhovující z hlediska oddělování sekundárního obrazu, jestliže u čtyř vzorků předložených ke zkoušení nepřekročí oddělování primárního a sekundárního obrazu maximální hodnotu 15 obloukových minut.

9.3.5.1 Není třeba měřit v obvodovém pásmu širokém 100 mm.

9.3.5.2 U dělených čelních skel není třeba měřit v pásmu širokém 35 mm od okraje tabule, který může přiléhat k dělicímu sloupku okna.

9.4 Zkouška rozlišování barev

Pokud je čelní sklo zbarveno v zónách definovaných v bodech 9.2.5.2 nebo 9.2.5.3, zkoušejí se čtyři čelní skla na rozlišování následujících barev:

— bílá,

— selektivní žlutá,

— červená,

— zelená,

— modrá,

— oranžová.

10. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI HOŘENÍ

10.1 Účel a rozsah platnosti

Tato zkouška umožňuje stanovit rychlost vodorovného hoření materiálů užívaných v kabině traktoru po vystavení malému plameni. Zkouška umožňuje zkoušet materiály a komponenty užívané ve vozidlech jednotlivě nebo v kombinaci až do tloušťky 15 mm. Užívá se k posouzení stejnoměrnosti výrobních šarží takových materiálů z hlediska jejich chování při hoření. Vzhledem k tomu, že je mnoho rozdílů mezi skutečným stavem a zde předepsanými přesnými podmínkami zkoušení (umístění a orientace v traktoru, podmínky užívání, zdroje hoření atd.), nemůže být tento zkušební postup považován za vhodný pro zhodnocení skutečných vlastnosti hoření uvnitř traktoru.

10.2 Definice

10.2.1 Rychlost hoření: podíl prohořelé vzdálenosti změřené podle této metody a doby, kterou trvalo prohoření na tuto vzdálenost.

Je vyjádřena v milimetrech za minutu.

10.2.2 Kompozitní materiál: materiál, který sestává z více vrstev stejných nebo různých materiálů spojených na jejich povrchu tmelením, lepením, plátováním, svařováním atd. Když jsou různé materiály spojeny přerušovaně (například šitím, nýtováním, vysokofrekvenčním svařováním atd.) tak, že je možný odběr individuálních vzorků podle bodu 10.5, nepovažují se takové materiály za kompozitní.

10.2.3 Exponovaná strana: strana, která je obrácena směrem k prostoru pro cestující, když je materiál namontován na traktor.

10.3 Princip zkoušky

Vzorek se upne vodorovně do držáku tvaru U a vystaví se ve spalovací komoře po dobu 15 sekund působení definovaného plamene s nízkou energií, přičemž plamen působí na volný okraj vzorku. Zkouškou se zjistí, zda a kdy plamen zhasne, nebo doba, kterou plamen potřebuje k překonání měřené vzdálenosti.

10.4 Zařízení

10.4.1 Spalovací komora (viz obrázek 15), pokud možno z nerezavějící oceli, která má rozměry uvedené na obrázku 16. Přední část komory má ohnivzdorné pozorovací okénko, které může tvořit celou přední stěnu a které může sloužit jako vstupní dvířka.

Dno spalovací komory má větrací otvory a strop má kolem dokola větrací štěrbinu. Spalovací komora je umístěna na čtyřech patkách 10 mm vysokých.

Komora může mít na jednom konci otvor pro vsunutí držáku vzorku se vzorkem, na protější straně je otvor pro přívodní plynové potrubí. Roztavený materiál se zachycuje na pánvičce (viz obrázek 17) umístěné na dně komory mezi větracími otvory, aniž by je kdekoli zakrývala.

10.4.2 Držák vzorků sestávající ze dvou kovových desek tvaru U nebo rámů z nekorodujícího materiálu. Rozměry udává obrázek 18.

Spodní deska je opatřena kolíky a horní má odpovídající otvory, aby se zajistilo pevné uchycení vzorku. Kolíky slouží též jako měřicí body na počátku a na konci dráhy hoření.

S držákem vzorků se musí dodat podpěrná síť tvořená ohnivzdornými dráty o průměru 0,25 mm, které jsou napnuty mezi rameny dolní desky držáků vzorků ve vzdálenostech 25 mm (viz obrázek 19).

Dolní strana vzorku musí být 178 mm nad deskou dna, vzdálenost předního okraje držáku vzorku od stěny komory musí být 22 mm, vzdálenost podélných stran držáku vzorku od boků komory musí být 50 mm (všechny rozměry vnitřní) (viz obrázky 15 a 16).

10.4.3 Plynový hořák: Zapalovací plamínek se vytváří Bunsenovým hořákem s vnitřním průměrem 9,5 mm. Je umístěn ve zkušební komoře tak, aby střed jeho trysky byl 19 mm pod středem spodního okraje volného konce vzorku (viz obrázek 16).

10.4.4 Plyn pro zkoušku: Plyn, který napájí hořák, musí mít výhřevnost okolo 38 MJ/m3 (např. zemní plyn).

10.4.5 Kovový hřeben alespoň 110 mm dlouhý, se sedmi až osmi hladce zaoblenými zuby na každých 25 mm délky.

10.4.6 Stopky s přesností 0,5 s.

10.4.7 Digestoř: Spalovací komora může být umístěna v digestoři za předpokladu, že vnitřní objem digestoře je alespoň 20násobně, ne však více než 110násobně větší než objem spalovací komory, a za předpokladu, že žádný jednotlivý výškový, šířkový nebo délkový rozměr digestoře není větší než 2,5násobek některého z obou druhých rozměrů.

Před zkouškou se změří svislá rychlost vzduchu v digestoři 100 mm před místem určeným pro spalovací komoru a za ním. Musí být mezi 0,10 m/s a 0,30 m/s, aby obsluha nebyla obtěžována spalinami. Je možné užít digestoř s přirozeným větráním a vhodnou rychlostí vzduchu.

10.5 Vzorky

10.5.1 Tvar a rozměry

Tvar a rozměry vzorků znázorňuje obrázek 20. Tloušťka vzorku odpovídá tloušťce výrobku, který se má zkoušet. Nesmí být větší než 13 mm. Dovolí-li to odběr vzorků, musí mít vzorek konstantní průřez v celé své délce. Nedovolují-li tvar a rozměry výrobku odebrat vzorek daného rozměru, musí se dodržet tyto minimální rozměry:

a) vzorky o šířce 3 mm až 60 mm musí mít délku 356 mm; v tomto případě se materiál zkouší v celé šířce výrobku;

b) vzorky o šířce 60 mm až 100 mm musí mít délku 138 mm; v tomto případě odpovídá potenciální dráha hoření délce vzorku a měření začíná u prvního měřicího bodu;

c) vzorky o šířce menší než 60 mm a délce kratší než 356 mm, vzorky o šířce 60 mm až 100 mm a kratší než 138 mm ani vzorky o šířce menší než 3 mm nemohou být touto metodou zkoušeny.

10.5.2 Odběr vzorků

Z materiálu, který má být zkoušen, se odebere alespoň pět vzorků. U materiálů s odlišnými rychlostmi hoření podle směru materiálu (to se stanoví při předběžných zkouškách) se odebere pět (nebo více) vzorků a umístí do zkušebního zařízení tak, aby se změřila nejvyšší rychlost hoření. Když se materiál dodává v určitých šířkách, odřízne se v celé šířce kus dlouhý alespoň 500 mm. Z takto vyříznutého kusu se odeberou vzorky v místě vzdáleném nejméně 100 mm od okraje materiálu a v místech od sebe navzájem stejně vzdálených.

Pokud to dovolí tvar výrobku, odebírají se vzorky stejným způsobem z hotových výrobků. Je-li tloušťka výrobku větší než 13 mm, zmenší se mechanicky na 13 mm, a to na straně, která není přivrácena k prostoru pro cestující.

Kompozitní materiály (viz bod 10.2.2) se zkoušejí, jako kdyby byly homogenní.

U materiálů s vrstvami rozdílného složení na sebe složenými, které se nepovažují za kompozitní materiály, se všechny vrstvy materiálu umístěné v hloubce do 13 mm od povrchu a přivrácené k prostoru pro cestující zkoušejí samostatně.

10.5.3 Stabilizace

Vzorky se stabilizují po dobu alespoň 24 hodin, avšak ne déle než sedm dnů při teplotě (23 ± 2) oC a relativní vlhkosti (50 ± 5) % a udržují se při těchto podmínkách až do doby bezprostředně před zkoušením.

10.6 Postup zkoušky

10.6.1 Vzorky s vlasovými nebo chomáčovitými povrchy se umístí na rovnou plochu a hřebenem (viz bod 10.4.5) se přejedou dvakrát proti vlasu.

10.6.2 Vzorek se položí do držáku vzorku (bod 10.4.2) tak, že exponovaná (zkoušená) strana směřuje dolů k plameni.

10.6.3 Plamen plynového hořáku se pomocí značky na komoře seřídí na výšku 30 mm, přičemž přívod vzduchu k hořáku je uzavřen. K ustálení musí plamen hořet aspoň jednu minutu, než se zahájí první zkouška.

10.6.4 Držák vzorku se vsune do spalovací komory tak, aby byl konec vzorku vystaven plameni, a po 15 sekundách se uzavře přívod plynu.

10.6.5 Měření doby hoření začíná v okamžiku, kdy čelo plamene míjí první měřicí bod. Pozoruje se šíření plamene na té straně (horní nebo spodní), která hoří rychleji.

10.6.6 Měření doby hoření končí v okamžiku, kdy plamen dospěje k poslednímu měřicímu bodu nebo když plamen zhasne před dosažením tohoto bodu. Jestliže plamen nedosáhne posledního měřicího bodu, měří se prohořelá dráha až k bodu, kde plamen zhasl. Prohořelá dráha je ta část vzorku, která byla zničena hořením na povrchu nebo uvnitř.

10.6.7 Nevznítí-li se vzorek, nebo pokud po zhasnutí hořáku hoření nepokračuje, nebo pokud plamen zanikne před dosažením prvního měřicího bodu, takže se nenaměří žádná doba hoření, zaznamená se do zkušební zprávy, že rychlost hoření je 0 mm/min.

10.6.8 Když se provádí série zkoušek nebo když se zkouška opakuje, je nutno se před zahájením každé zkoušky přesvědčit, že teplota spalovací komory a držáku vzorku nepřesahuje 30 °C.

10.7 Výpočet

Rychlost hoření B, v mm/min, se vypočte ze vzorce:

B = (s/t) × 60

kde:

s je prohořelá dráha v mm, t je doba v sekundách, kterou trvalo prohoření dráhy s.

10.8 Indexy obtížnosti vedlejších vlastnosti

Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

10.9 Vyhodnocení výsledků

Bezpečnostní skla s plastickým povlakem (bod 2.3) a skloplastová bezpečnostní skla (bod 2.4) se považují z hlediska odolnosti proti hoření za vyhovující, jestliže rychlost hoření nepřesahuje 250 mm/min.

11. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI CHEMIKÁLIÍM

11.1 Potřebné chemikálie:

11.1.1 neodírající mýdlový roztok: 1 % hmotnosti draselného oleátu v deionizované vodě;

11.1.2 prostředek k čištění oken: vodní roztok isopropanolu a dipropylenglykol-monometyletheru, každý v koncentraci 5 % až 10 % hmotnostních, a hydroxid amonný v koncentraci 1 % až 5 % hmotnostních;

11.1.3 neředěný denaturovaný alkohol: 1 objemový díl methylalkoholu v 10 objemových dílech ethylalkoholu;

11.1.4 referenční směs: směs 50 % objemových toluenu, 30 % objemových trimethylpentanu 2,2,4, 15 % objemových trimethyl-1-pentanu 2,4,4 a 5 % objemových ethylalkoholu;

11.1.5 referenční kerosin: směs 50 % objemových oktanu a 50 % objemových n-dekanu.

11.2 Postup zkoušky

Dva zkušební vzorky (180 × 25) mm se zkoušejí s každou z chemikálií uvedených výše v bodu 11.1 a pro každou zkoušku a výrobek se užije nový zkušební vzorek. Před každou zkouškou se zkušební vzorky očistí podle instrukcí výrobce, pak se stabilizují po dobu 48 hodin při teplotě (23 ± 2) oC a relativní vlhkosti (50 ± 5) %. Tyto podmínky se udržují během zkoušky. Zkušební vzorky se zcela ponoří do zkušební kapaliny na dobu 1 minuty, vyjmou se a bezprostředně se pak osuší čistou suchou savou bavlněnou látkou.

11.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností

Bezbarvé Zbarvené Zbarvení plastické mezivrstvy nebo povlaku 1 2

Žádné jiné vedlejší vlastnosti se neuvažují.

11.4 Vyhodnocení výsledků

11.4.1 Zkouška odolnosti proti chemikáliím se považuje za vyhovující, jestliže zkušební vzorky nevykazují měknutí, mazlavost, povrchové trhliny nebo zjevnou ztrátu průhlednosti.

Série zkušebních vzorků předložených k schválení typu konstrukční části se považuje za vyhovující z hlediska odolnosti proti chemikáliím, jestliže byla splněna některá z následujících podmínek:

11.4.2.1 všechny zkoušky dávají vyhovující výsledky;

11.4.2.2 jedna zkouška vykazuje nevyhovující výsledek, ale další série zkoušek nové sady zkušebních vzorků vykazuje výsledky vyhovující.

(1) Vhodný přístroj pro odírání dodává Teledyne Taber USA.

(2) Vhodné odírací kotouče může dodat Teledyne Taber (USA).

(3) Tyto zkušební podmínky nedovolují jakoukoli kondenzaci na zkušebních kusech.

(4) Mezinárodní komise pro osvětlení (Commission internationale de l’éclairage).