CS Úřední věstník Evropské unie L 351/68

ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2016/2327

ze dne 5. července 2016

o státní podpoře SA.19864 – 2014/C (ex 2009/NN54) poskytované Belgií – Financování veřejných nemocnic IRIS v regionu Brusel – hlavní město

(oznámeno pod číslem C(2016) 4051)

(Pouze francouzské a nizozemské znění je závazné)

(Text s významem pro EHP)

EVROPSKÁ KOMISE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1),

s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,

po vyzvání stran k předložení připomínek podle článků (2) a s ohledem na tyto připomínky,

vzhledem k těmto důvodům:

1. POSTUP

(1) Dopisy ze dne 7. září 2005 a 17. října 2005, zaevidovanými dne 12. září 2005 a dne 19. října 2005, obdržela Komise stížnost směřující proti belgickému státu, pokud jde o údajné poskytování podpory od roku 1995 pěti veřejným nemocnicím (3) (dále jen „nemocnice IRIS-H“) (4) náležícím do sítě IRIS (5) (dále jen „IRIS“) v regionu Brusel – hlavní město, přičemž tato podpora má být protiprávní a neslučitelná s vnitřním trhem Stížnost podala dvě sdružení [a to Coordination bruxelloise d'institutions sociales et de santé (Bruselské sdružení sociálních a zdravotnických institucí, CBI) a Association bruxelloise des institutions de soins privées (Bruselská asociace soukromých zdravtnických zařízení, ABISP)] zastupující nemocnice řízené soukromoprávními právnickými osobami (dále jen „soukromé nemocnice“) a jednotlivě pak několik jejich členů (6).

(2) Stížnost se zaměřila na: i) neexistenci nebo nedostatečnou jasnost definice a pověření zvláštními úkoly veřejné služby, které jsou svěřeny pouze nemocnicím IRIS-H a nikoli soukromým bruselským nemocnicím; ii) vyrovnávání ztrát nemocnic IRIS-H veřejnými orgány; iii) nadměrné vyrovnávání nákladů spojených s úkoly veřejné služby nemocnic IRIS-H prostřednictvím fondu Fonds Régional Bruxellois de Refinancement des Trésories Communales; iv) nedostatečnou transparentnost metody veřejného financování nemocnic IRIS-H; a v) křížové subvencování mimonemocniční činnosti nemocnic IRIS-H prostřednictvím veřejného financování, které bylo určeno na poskytování nemocniční péče (7).

(3) Podle dodatečných informací podaných belgickými úřady dne informovaly útvary Komise10. ledna 2008 stěžovatele poštovní zásilkou (8) o předběžném oznámení ohledně stížnosti a vyzvaly dotčené strany, aby dodaly další informace, aby bylo možné je znovu prověřit za účelem předběžného posouzení stížnosti, a pokud by k tomu nedošlo, tato stížnost by byla považována za staženou. Útvary Komise po obdržení odpovědi stěžovatelů potvrdily své předběžné posouzení v dopise ze dne 10. dubna 2008.

(4) Následně stěžovatelé informovali Komisi, že podali žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí Komise k Soudu první instance Evropských společenství Evropské unie (od 1. prosince 2009 označovanému jako Tribunál Evropské unie, dále jen „Tribunál“) ohledně dopisu ze dne 10. ledna 2008, který považovali za rozhodnutí Komise (9). 20. června 2008 stěžovatelé podali žalobu na neplatnost dopisu útvarů Komise ze dne 10. dubna 2008 (10). Obě dvě řízení vedená před Tribunálem byla tímto pozastavena do 31. října 2009, protože Komise Tribunál informovala, že se chystá přijmout rozhodnutí podle nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (11). Za účelem přijetí tohoto rozhodnutí útvary Komise požádaly belgické úřady i stěžovatele o doplňující informace.

(5) Ve svém rozhodnutí ze dne 28. října 2009 (12) (dále jen „rozhodnutí Komise z roku 2009“, viz také bod 4. 1) Komise rozhodla, že nevznese námitky proti podpoře financování veřejných nemocnic IRIS v regionu Brusel – hlavní město, jelikož se domnívala, že předmětné financování je slučitelné s vnitřním trhem na základě podmínek uvedených v rozhodnutí Komise 2005/842/ES (13) (dále jen „rozhodnutí o službách z roku 2005“) a přímo podle čl. 86 odst. 2 Smlouvy o založení Evropského společenství (nyní čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování EU), pokud jde o pověření předcházející vstup rozhodnutí o službách z roku 2005 v platnost dne 19. prosince 2005.

(6) Následně stěžovatelé podali žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí Komise k Tribunálu. Tribunál rozhodnutí Komise zrušil rozsudkem ze dne 7. listopadu 2012 ve věci T-137/10 (14) (viz také bod 4.2), v němž konstatoval, že toto rozhodnutí bylo přijato v rozporu s procesními právy stěžovatelů. Tribunál zejména došel k závěru, že Komise měla mít vážné pochybnosti o slučitelnosti předmětného opatření s vnitřním trhem, a to s ohledem na příslušné argumenty stěžovatelů v této věci. Tribunál tudíž došel k závěru, že je Komise povinna zahájit formální vyšetřovací řízení, aby shromáždila veškeré informace k ověření souladu všech projednávaných opatření podpory s vnitřním trhem a aby stěžovatelům a ostatním stranám umožnila předložit připomínky v rámci tohoto řízení (15).

(7) Dopisem ze dne 1. října 2014 Komise informovala Belgii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování EU týkající se opatření veřejného financování pro nemocnice IRIS v regionu Brusel – hlavní město.

(8) Rozhodnutí Komise zahájit řízení (dále jen „rozhodnutí o zahájení“) bylo uveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (16). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k těmto opatřením.

(9) Dopisem ze dne 22. října 2014 belgické orgány v odpověď na rozhodnutí o zahájení požádaly o prodloužení termínu k předložení svých připomínek. Komise prodloužení lhůty povolila dopisem ze dne 23. října 2014. O další prodloužení termínu bylo žádáno dopisem ze dne 1. prosince 2014 a bylo povoleno dopisem Komise ze dne 2. prosince 2014. Dopisem ze dne 16. prosince 2014 Belgické království předložilo své připomínky k rozhodnutí o zahájení.

(10) Komise obdržela tyto připomínky od dotčených stran (viz níže bod 5) dne 15. prosince 2014, 5. ledna 2015 a 9. ledna 2015. Dopisy ze dne 13. a 20. února 2015 Komise předala tyto připomínky Belgii, která tak měla možnost na ně reagovat. Připomínky Belgie byly obdrženy v dopise ze dne 13. března 2015, který byl zaevidován dne 17. března 2015.

(11) Na tomto základě Komise spis přezkoumala a vyložila některé údaje odlišně od jejich posouzení ve zrušeném rozhodnutí z roku 2009.

2. CELKOVÉ SOUVISLOSTI

(12) Nemocnice IRIS-H působí ve složitém právním a regulačním prostředí, které je určováno různými veřejnými orgány. Celkové posouzení slučitelnosti veřejného financování pro tyto nemocnice s pravidly týkajícími se státní podpory vyžaduje především stručný popis právního a regulativního rámce použitelného na nemocnice IRIS-H. Tento popis zahrnuje prezentaci zákona o CPAS (na jehož základě byly nemocnice IRIS-H založeny), stručnou historii založení nemocnic IRIS-H, přehled právních a jiných dokumentů, kterými se řídí činnosti nemocnic IRIS-H, stručný popis hlavních činností nemocnic IRIS-H a vyjmenování různých použitelných způsobů financování.

2.1 Právo na sociální pomoc a zákon o CPAS

(13) V Belgii je právo na sociální pomoc zaručeno belgickou ústavou. Článek 23 belgické ústavy stanoví následující: „Každý má právo vést život odpovídající lidské důstojnosti. Za tímto účelem zákon, vyhláška nebo pravidlo podle článku 134 s ohledem na odpovídající závazky zaručují ekonomická, sociální a kulturní práva a určují podmínky jejich výkonu. Tato práva zahrnují zejména: […] 2. právo na sociální zabezpečení, na ochranu zdraví a na sociální, lékařskou a právní pomoc.“

(14) Skutečný přístup občanů k sociální pomoci podléhá zejména obecnému zákonu ze dne 8. července 1976 (17) (dále jen „zákon o CPAS“), který zavádí veřejná střediska sociální pomoci (centres publics d'action sociale, dále jen „CPAS“). Jsou to veřejné instituce, které mají titul právní osoby a nacházejí se v každé belgické obci. Střediska CPAS řídí rada, jejíž členy volí obecní rada příslušné obce. Podle článku 1 zákona o CPAS: „Každý člověk má právo na sociální pomoc. Jejím cílem je každému umožnit vést život odpovídající lidské důstojnosti. Představují ji veřejná střediska sociální pomoci, která za podmínek stanovených tímto zákonem mají za úkol pomoc zajišťovat.“

(15) Středisko CPAS tedy poskytuje sociální pomoc osobám, které nemají potřebné prostředky, které by jim umožňovaly vést život odpovídající lidské důstojnosti, a které nemohou využívat jiné formy sociálního zabezpečení (například podporu v nezaměstnanosti). V této souvislosti čl. 57 odst. 1 zákona o CPAS upřesňuje, že úkolem středisek CPAS je zajistit osobám a rodinám pomoc, která jim od společnosti náleží. Tento úkol je popsán následovně: „Zajišťuje nejen paliativní a léčebnou péči, ale také preventivní pomoc. Podporuje příjemce v jejich zapojení do společnosti. Tato pomoc může být materiální, sociální, zdravotní, lékařská a sociální nebo psychologická.“

(16) Každé středisko CPAS je povinno poskytovat sociální pomoc osobám a rodinám, ale má určitou pravomoc výběru, co se týče způsobu poskytování pomoci. Přesněji řečeno středisko CPAS může poskytovat tuto pomoc: — buď samo přímo, — nebo „pokud by to bylo třeba a případně v rámci již existujícího programu“ (viz také 19. bod odůvodnění), prostřednictvím zařízení nebo služeb střediskem vytvořených (na základě čl. 60 odst. 6, čl. 79 a čl. 118 zákona o CPAS), přičemž středisko CPAS, které takové zařízení nebo službu vytvořilo, je také povinno určit jeho účel. Veškeré sociální povinnosti, které CPAS deleguje na toto zařízení nebo službu, musí být následně zajištěny v souladu s tímto účelem; — nebo prostřednictvím zařízení nebo služeb, se kterými spolupracuje (článek 61 zákona o CPAS), kdy tato zařízení nebo služby musí být založeny: — buď přímo střediskem CPAS (viz předcházející odrážka); — nebo třetí osobou, která také určila jejich účel.

(17) V těchto posledních dvou případech CPAS převádí (částečně) své závazky sociální pomoci pouze tam, kde je takový převod v souladu s účelem spolupracujícího zařízení. Pokud zařízení založilo středisko CPAS, tak i kontroluje jeho účel. Pokud se jedná o zcela vzdálené zařízení (třetích osob), spolupráce se omezuje na účel tohoto zařízení.

(18) Právní povinnost CPAS poskytovat sociální pomoc, ať už materiální, sociální, lékařskou, lékařsko-sociální nebo psychologickou, je stejná bez ohledu na to, zda CPAS poskytuje tuto pomoc přímo nebo prostřednictvím zařízení, které středisko založilo nebo se kterým spolupracuje. Článek 57 zákona o CPAS ukládá tomuto středisku (a pouze jemu) povinnost tuto pomoc poskytovat v každém případě. Jakýkoliv způsob převedení povinnosti zakládá formu plnění této povinnosti a nezbavuje CPAS jeho odpovědnosti splnit a nadále plnit svou povinnost.

(19) Požadavky, které se používají v případech, kdy středisko CPAS chce vytvořit zařízení nebo službu (například nemocnici) za účelem plnění (části) svého úkolu poskytování sociální pomoci, jsou uvedeny v čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS: „Veřejné středisko sociální pomoci, pokud je to třeba a případně v rámci stávajících programů, rozvíjí a řídí zařízení nebo sociální, léčebné nebo preventivní služby. Potřeba vytvoření nebo rozvoje zařízení nebo služby musí vyplývat ze spisu, který obsahuje analýzu potřeb obce a/nebo regionu a podobných zařízení nebo služeb již existujících, popis fungování, přesné vyhodnocení předpokládaných nákladů a pokud možno informace umožňující porovnání s podobnými zařízeními a službami. O vytvoření nebo vývoji zařízení nebo služeb, které by měly pobírat podporu na úrovni investic na své fungování, lze rozhodovat pouze na základě spisu, který uvádí, že podmínky stanovené zákony nebo obecnými pravidly pro poskytování těchto podpor, jsou dodrženy. Aniž by bylo dotčeno povolení od jiných veřejných orgánů, rozhodnutí o vytvoření nebo rozvoji zařízení nebo služby, pokud jejich povaha předpokládá podporu z obecního rozpočtu nebo by měla být navýšena, podléhá schválení obecní radou.“

(20) Povinnost stanovená v článku 57 zákona o CPAS týkající se poskytování pomoci (sociální, lékařské, lékařsko-sociální nebo psychologické) osobám a rodinám je: — všeobecná: pomoc musí být poskytována nezávisle na ideologickém, filosofickém nebo náboženském přesvědčení příjemců (článek 59 zákona o CPAS) a na případném nedostatku prostředků dotčené osoby. CPAS má zvláště za úkol poskytnout pomoc podle stavu chudoby dotčeného. Na tomto základě má každé středisko CPAS povinnost poskytovat pomoc všem. Pokud vytvoří zařízení nebo službu k plnění jeho úkolu, toto zařízení nebo služba má tutéž povinnost; — časově neomezená pomoc musí být poskytována tak dlouho, pokud potřeba sociální pomoci trvá. CPAS má tedy povinnost zajistit trvalou pomoc a tímto i trvalou existenci zařízení nebo služby, které tuto pomoc poskytují.

(21) Na základě principu samostatnosti obcí každé středisko CPAS ve své obci samostatně rozhoduje při dodržování zákona o CPAS o nejvhodnějším způsobu, jak dostát své povinnosti sociální pomoci (včetně lékařské). Ústavní volba organizování sociální pomoci na obecní úrovni se také řídí přáním a potřebou zavádění politiky sociální pomoci co nejbližší lidem. Pokud se středisko CPAS rozhodne vytvořit zařízení péče o zdraví s léčebnou povahou, aby vyšlo vstříc potřebám místních obyvatel, takto vytvořené zařízení se řídí zákonem o CPAS a federálním regulačním rámcem použitelným pro nemocnice (viz 32. bod odůvodnění), který se použije na všechny nemocnice bez ohledu na jejich statut (veřejné či soukromé) a zaručuje organizační systém společný pro celou zemi. Nicméně na rozdíl od soukromých nemocnic mají nemocnice vytvořené CPAS, jako nemocnice IRIS-H, jako hlavní cíl průběžně poskytovat sociální pomoc. Přesná povaha povinností daných nemocnicím IRIS-H ve věci sociální pomoci (viz také níže bod 7. 3. 4. 1) je uvedena ve stanovách nemocnic IRIS-H a v jejich strategických plánech v souladu s předpisy zákona o CPAS (a zejména v článcích 120 a 135d tohoto zákona).

(22) Na základě článku 106 zákona o CPAS mají obce povinnost krýt schodek svých CPAS, pokud tato zařízení nemají dostatečné prostředky na krytí výdajů spojených s jejich povinností poskytovat sociální pomoc.

2.2 Zakládání nemocnic IRIS-H

(23) Jak bylo vysvětleno výše (viz 15. bod odůvodnění), sociální pomoc poskytovaná střediskem CPAS zahrnuje lékařskou a lékařsko-psychologickou péči a může být preventivní nebo léčebná. Toto zajištění může být poskytováno i) přímo prostřednictvím CPAS, ii) prostřednictvím třetích osob (například soukromou nemocnicí) při dodržování jejich právní samostatnosti nebo iii) soukromými subjekty, pokud si CPAS přeje kontrolovat způsob plnění jeho cílů, a to vytvořením zařízení nebo služby, které by byly pověřeny plněním části úkolů [(tento úkol je pak určen ve stanovách zařízení nebo služby a v případě nemocnic IRIS-H ve strategických plánech IRIS (viz 16. a 21. bod odůvodnění)]. Za účelem plnění svých úkolů lékařské pomoci CPAS vytvořilo a řídí nebo se podílí na řízení nemocnic několika belgických měst a obcí.

(24) V minulosti CPAS šesti dotčených bruselských obcí (18) poskytla sociální pomoc lékařské a sociálně-lékařské povahy prostřednictvím osmi veřejných nemocnic (19) na osmi různých místech. Tyto nemocnice byly řízeny přímo svými středisky CPAS a neměly právní subjektivitu. Bylo tedy jasné, že tyto nemocnice přispívají k plnění povinnosti sociální pomoci příslušného střediska CPAS. Během první poloviny 90. let však bruselské orgány uvážily, že strukturální schodky těchto nemocnic ohrožují jejich kontinuitu a životaschopnost. Aby tedy tyto veřejné orgány zajistily krytí a dlouhodobou životnost veřejných bruselských nemocnic, rozhodly se pro jejich restrukturalizaci.

(25) První etapa této restrukturalizace byla zahájena dne 19. května 1994 podpisem dohody o spolupráci mezi federální belgickou vládou, regionem Brusel – hlavní město a Společnou bruselskou obecní komisí (Commission communautaire commune) týkající se nemocniční politiky. Tato dohoda předpokládala zavedení restrukturalizace za účelem zajištění trvání veřejných a soukromých nemocničních služeb. Jak je uvedeno v článku 2 této dohody: „Tato dohoda o restrukturalizaci musí splňovat následující podmínky: 1. Poskytovat záruky týkající se jednak zachování specifické povahy veřejných nemocnic, a to mimo jiné volbou právních struktur a koordinace, které by zajistily převahu veřejného sektoru v jejich řídicích orgánech a rozhodovacích postupech, jednak zachování místního zakotvení posílením přímo volených zástupců v řídicích orgánech.“ (20)

(26) Za tímto účelem preambule dohody o spolupráci stanoví následující: „Jelikož finanční schodek oznámený veřejnými nemocnicemi na území regionu Brusel – hlavní město dosáhl znepokojující výše; Jelikož i přes několik ozdravných plánů je finanční situace těchto institucí i nadále velmi špatná, a tudíž zatěžuje strukturálním způsobem obecní rozpočet; vzhledem k tomu, že za těchto podmínek je třeba podpořit zavedení mechanismů koordinace a spolupráce mezi obcemi a veřejnými středisky sociální pomoci a sdruženími vytvořenými podle kapitoly XII. základního zákona ze dne 8. července 1976 o veřejných střediscích sociální pomoci, jež jsou odpovědná za různá veřejná nemocniční zařízení v regionu Brusel – hlavní město; vzhledem k tomu, že tyto mechanismy koordinace a spolupráce slouží k zachování životnosti veřejných nemocnic tím, že bude podporována synergie vybavení a infrastruktura a jejich prostředky řízení a rozvoje, a rovněž slouží k přispění k pokrytí schodků obcí; vzhledem k tomu, že tato dohoda nemění nic na pravidlech financování nemocnic a je zaměřena pouze na vyrovnání strukturálního schodku týkajícího se veřejných středisek sociální pomoci a obcí.“ (21)

(27) Na tomto základě dne 22. prosince 1995 bruselská Commission communautaire commune přijala usnesení, jímž byla zahrnuta kapitola XIIa do zákona o CPAS, který je platný pro region Brusel – hlavní město. Přípravné práce na tomto usnesení (22) se odvolávají na dohodu o spolupráci ze dne 19. května 1994 (viz 25. bod odůvodnění), jejímž hlavním cílem je zajistit prostřednictvím navrhované restrukturalizace přetrvání veřejných bruselských nemocnic (23).

(28) Restrukturalizace se týkala zejména těchto bodů: — postoupení ze strany CPAS přímého řízení veřejných nemocnic nově vytvořeným právnickým osobám („sdružení podle kapitoly XII“), které založila střediska CPAS (společně s dotčenými obcemi, sdružením zastupujícím nemocniční lékaře, případně s Université libre de Bruxelles (ULB) a/nebo Vrije Universiteit Brussel (VUB). Sít CPAS tudíž tímto odstoupila od svého předcházejícího rozhodnutí řídit své vlastní nemocnice. Jak je dovoleno v čl. 60 odst. 6 a v článku 118 zákona o CPAS (viz 19. bod odůvodnění), střediska CPAS se rozhodla založit sdružení, které jim umožní poskytování lékařské a lékařsko-psychologické péče občanům. Z tohoto důvodu byly veřejné bruselské nemocnice zrušeny a jejich činnosti byly přeneseny na osm místních nemocničních sdružení, založených podle kapitoly XII zákona o CPAS. Nemocnice IRIS-H tedy obdržely právní a finanční samostatnost (24) dne 1. ledna 1996. Následně bylo vytvořeno osm nemocničních sdružení: CHU Brugmann – HUDERF, CH Brien, CHU Saint-Pierre (CHU-SP), CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière a Institut Bordet (IB). Těchto osm nemocnic bylo následně sdruženo, jak je uvedeno níže, do pěti nemocnic IRIS-H, přičemž si zachovaly stávající sídlo, a takto působí i v současnosti. CHU Brugmann (CHU-B) a Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola (HUDERF) byly rozděleny na dva samostatné právní subjekty ode dne 1. ledna 1997. Dne 1. července 1999 byly CHU Brugmann a CH Brien spojeny v jeden subjekt pod názvem CHU Brugmann. Téhož dne byla provedena fúze CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops a CH Molière, čímž vznikly nemocnice Hôpitaux Iris Sud. V tomto rozhodnutí, pokud není uvedeno jinak, „nemocnice IRIS-H“ označuje pět stávajících místních sdružení nemocnic (25). — Vytvoření zastřešující struktury s názvem IRIS (na základě kapitoly XIIa zákona o CPAS), která musí zajistit koordinaci a kontrolu nemocnicničních úkonů každého sdružení podle kapitoly XII (26). Hlavním cílem zastřešující struktury IRIS je dosáhnout dlouhodobé finanční rovnováhy pro nemocniční činnosti vykonávané nemocnicemi IRIS-H. Její hlavní úkoly spočívají v koordinaci činností nemocnic IRIS-H, ve stanovení strategického plánu sítě IRIS, ve zlepšení kvality služeb a v kontrole rozpočtu sítě.

(29) V souladu s kapitolou XII zákona o CPAS je každé místní sdružení nemocnic zřízeno na základě statutu, který mimo jiné určuje jeho předmět, práva a povinnosti jeho členů a jeho rozhodovacích orgánů (27). Každé sdružení má valné shromáždění a správní radu, kde jsou zastoupeny jednotlivé strany, které sdružení vytvořily (viz 28. bod odůvodnění), ale zástupci veřejných pravomocí (tedy obec a CPAS) mají v těchto rozhodovacích orgánech většinu hlasů (28). Není tedy pochyb o tom, že každá nemocnice IRIS-H je kontrolována veřejnými orgány. Stejně tak obce a CPAS mají širokou pravomoc v rámci plenárního shromáždění a ve správní radě zastřešující organizace IRIS.

(30) Kapitola XIIa zákona o CPAS dále stanoví pravidla pro kontrolu a administrativní ochranu, která se použijí na místní nemocniční sdružení. Přesněji řečeno je zastřešující organizace IRIS povinna stanovit strategický plán, který bude zavazovat místní sdružení podle kapitoly XII. Na základě tohoto plánu je každé místní nemocniční sdružení povinno sestavit plán řízení a finanční plány k předložení IRIS-H za účelem odsouhlasení (viz článek 135d zákona o CPAS). Místní nemocniční sdružení musí také žádat IRIS o souhlas, než přijmou určitá důležitá rozhodnutí (viz článek 135e) a podléhají čtvrtletní kontrole ze strany IRIS (viz článek 135g). IRIS-H také určí komisaře pro každé místní sdružení nemocnic, který se účastní schůzí rozhodovacích orgánů těchto sdružení a má právo veta pro rozhodnutí, která nejsou v souladu s rozhodnutími IRIS(viz článek 135h).

(31) Jak je vysvětleno v 31. a 32. bodu odůvodnění rozhodnutí o zahájení, restrukturalizace veřejných bruselských nemocnic, které kontroluje a řídí CPAS, zahrnovala také finanční otázky. Přesněji řečeno region Brusel – hlavní město prostřednictvím fondu Fonds Régional Bruxellois de Refinancement des Trésories Communales (dále jen „FRBRTC“) schválil půjčku 4 miliard belgických franků (přibližně 100 milionů EUR) na 20 let pro obce spravující veřejnou nemocnici (prostřednictvím svých příslušných CPAS) (29). Tyto obce následně převedly tyto prostředky na své veřejné nemocnice, aby pokryly část jejich finančních závazků (30). Dne 6. června 1996 region Brusel – hlavní město rozhodl, že nebude žádat o vrácení půjčky a úhradu úroků, pokud budou dohody na restrukturalizaci zcela splněny a finanční plány budou dodrženy.

2.3 Regulační rámec pro nemocnice IRIS-H

(32) Z výše uvedeného bodu jasně vyplývá, že nemocnice IRIS-H byly vytvořeny na základě zákona o CPAS, aby střediska CPAS mohla plnit své povinnosti týkající se sociální pomoci. Tyto nemocnice se tedy řídí zejména zákonem o CPAS. Nicméně jakožto nemocnice také podléhají společnému zákonu o nemocnicích (loi coordonnée sur les hôpitaux, LCH) (31) ze dne 7. srpna 1987, jehož článek 147 (nyní článek 163 LCH ve znění ze dne 10. července 2008) (32) stanoví následující: „Co se týče nemocnic řízených Centre Public d'Aide Sociale a lékařů, kteří v těchto nemocnicích pracují, ustanovení tohoto loi coordonnée doplňují obecný zákon ze dne 8. července 1976 o Centres Publics d'Aide Sociale, a to zejména články 48, 51, 52, 53, 54, 55, 56 a 94 tohoto zákona.“

(33) LCH mimo jiné určuje druhy nemocnic, které mohou být oficiálně schváleny (33); podmínky řízení nemocnice a strukturu lékařské činnosti (34); programování nemocniční činnosti (35); normy a podmínky schvalování nemocnice a nemocničních služeb (36); právní vztahy mezi nemocnicí a nemocničními lékaři, finanční satut nemocničních lékařů, a to zejména včetně pobírání a stanovení odměn, jejich skladbu a poskytování odměn pobíraných centrálně (37).

(34) Nemocnice IRIS-H také podléhají pravidlům podle stanov místních nemocničních sdružení, která mimo jiné upřesňují účel nemocnic IRIS-H a práva a povinnosti členů sdružení (viz také 29. bod odůvodnění).

(35) Místní nemocniční sdružení jsou pod ochranou zastřešující organizace IRIS, což omezuje jejich možnost samostatně přijímat některá rozhodnutí o financích a řízení (viz 30. bod odůvodnění). Je třeba poznamenat, že zastřešující organizace IRIS přijímá strategické plány na několik let, které zavazují místní nemocniční sdružení, jak stanoví článek 135f zákona o CPAS.

(36) Regulační rámec, podle něhož fungují nemocnice IRIS-H, tvoří zákon o CPAS, zákon LCH, stanovy místních nemocničních sdružení a závazné strategické plány přijaté zastřešující organizací IRIS.

2.4 Hlavní činnosti nemocnic IRIS-H

(37) Hlavní činnost nemocnic IRIS-H spočívá v poskytování nemocničních služeb pacientům regionu Brusel – hlavní město. Nemocnice IRIS-H celkem zaměstnávají přibližně 10 000 osob, zajišťují více než milion prohlídek ročně a jsou největší službou pohotovostní péče v Belgii. Nabízejí celkové lékařské služby ve všech hlavních lékařských oborech. Dvě z nich jsou zaměřeny na speciální obory (l'Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola se specializuje na pediatrii a Institut Bordet na onkologii).

(38) Kromě lékařských služeb nemocnice IRIS-H zajišťují také řadu souvisejících sociálních služeb. Sociální pracovníci nemocnic IRIS-H zejména poskytují pomoc znevýhodněným pacientům a jejich rodinám za účelem řešení a zvládnutí administrativních, finančních, vztahových a sociálních problémů.

(39) Pět nemocnic IRIS-H v současnosti poskytuje své lékařské služby a související sociální služby prostřednictvím sítě jedenácti organizačních jednotek v Bruselu. Tyto organizační jednotky se nacházejí v šesti obcích (Anderlecht, město Brusel, Etterbeek, Forest, Ixelles a Schaerbeek).

(40) Nemocnice IRIS-H popisují svůj úkol následovně: „naše nemocnice slouží všem v každé chvíli jejich existence od narození až do konce života, ať mají jakékoli zdravotní problémy“ (38). Deset z jedenácti organizačních jednotek IRIS-H se nachází v obcích, kde průměrný příjem nepřesahuje medián příjmu (39) regionu Brusel – hlavní město. Na základě klasifikace veřejné federální služby veřejného zdravotnictví (viz bod 185 tabulky zmíněné klasifikace) tři velké nemocnice IRIS-H poskytující celkové služby (CHU Saint-Pierre, CHU Brugmann a nemocnice Iris Sud (HIS)) jsou tři nemocnice, profil jejichž pacientů představuje nejvíce ohrožený sociálně-ekonomický profil v Belgii. Tuto situaci potvrzuje také skutečnost, že v roce 2012 přibližně 11 % pacientů, které přijala nemocnice CHU Saint-Pierre a CHU Brugmann, nebylo kryto povinným zdravotním pojištěním v Belgii a nebylo schopno uhradit svou léčbu a že 15 % pacientů těchto nemocnic bylo závislých (také) na podpoře CPAS.

(41) Nemocnice IRIS-H také poskytují určité související činnosti (například převoz pacientů v sanitkách mezi nemocnicemi, jesle pro děti zaměstnanců, pečovatelské domy a domy pro seniory, školy pro zdravotnický personál a pro výzkum, infrastrukturu pro ubytování se službami, zařízení pro psychiatrickou pomoc, prostory pro setkávání pacientů se svými návštěvami, pronájem televizorů pro pacienty, pronájem pokojů třetím osobám, stravovací zařízení a parkovací místa). Tyto související činnosti představují pouze malé procento veškerých činností nemocnic IRIS-H, což dosvědčuje jejich malý podíl (průměrně méně než 2 %) na celkových příjmech nemocnic IRIS-H.

(42) Souhrn těchto činností představuje náklady a příjmy nemocnic IRIS-H. Náklady jsou vedle jejich zvláštních činností dány jejich statutem veřejných nemocnic, který jim dává určitá omezení, jímž soukromé nemocnice nepodléhají. Provozní náklady nemocnic IRIS-H v rámci služeb obecného hospodářského zájmu (dále jen „SIEG“) a jejich souvisejících činností vzrostly, a to zejména z těchto důvodů: — povinnost hradit odměny za jazykové znalosti (40) dvojjazyčným zaměstnancům, což představuje roční náklady odhadované (41) na (…) (42) milionů EUR na účet nemocnic IRIS-H, — důchodový systém pro statutární zaměstnance (43) (jmenované úředníky), který je obecnější než systém používaný pro zaměstnance soukromého sektoru a na který musí nemocnice IRIS-H přispívat částkou odhadovanou na (…) EUR ročně, — náklady spojené s dlouhodobými nemocemi statutárních zaměstnanců (44), které musí nést nemocnice IRIS-H (nikoliv systém sociálního zabezpečení) v celkové roční výši odhadované na (…) milionů EUR, — příplatky, které nemocnicím IRIS-H uložil region Brusel – hlavní město (45), který ukládá sazebník platný pro obecní zaměstnance, CPAS a nemocnice IRIS-H, přičemž tyto hodnoty kryjí pouze 60 % tohoto navýšení a roční náklady ve výši přibližně (…) milionů EUR zůstávají na nemocnicích IRIS-H, — povinná účast nemocnic IRIS-H na nákladech zastřešující organizace IRIS-H (46), kdy jsou roční náklady odhadovány na (…) milionů EUR.

(43) Tyto zbývající náklady musí nést nemocnice IRIS-H a nejsou kryty z jiných zdrojů veřejných financí (jako například BMF, viz 46. bod odůvodnění písm. a).

2.5 Mechanismy financování a účetní mechanismy nemocnic IRIS-H

2.5.1. Systémy financování

(44) Základní princip financování nemocnic IRIS-H je popsán v článku 46 (47) stanov každého z pěti místních nemocničních sdružení (viz 28. a 29. bod odůvodnění), kde je uvedeno následující: „Aniž by tím byl dotčen článek 109 zákona ze dne 7. srpna 1987 o nemocnicích, provozní hospodářský výsledek se rozděluje mezi společníky, kteří mají alespoň jednu pětinu z celkového počtu hlasů na valné hromadě, a to z rozhodnutí valné hromady.“ (48) Na tomto základě mají obce a CPAS povinnost krýt celý schodek nemocnic IRIS-H, který je oznámen v jejich finančním účtu. Podle článku 106 zákona o CPAS mají obce povinnost krýt celý schodek svých CPAS (viz 22. bod odůvodnění). Obce tudíž (přímo a v důsledku povinnosti financování svých CPAS) zajišťují vždy pérennité (životaschopnost a kontinuitu) nemocnic IRIS-H, přičemž kryjí celý schodek, který by mohl nemocnicím vzniknout.

(45) Je jasné, že výše, do které se obce a CPAS musí podílet na krytí případných schodků nemocnic IRIS-H podle článku 46 jejich příslušných stanov záleží na výši, ve které jsou nemocnice IRIS-H schopny krýt své náklady z jiných zdrojů financování.

(46) Zákon LCH popisuje pět zdrojů financování rovnocenně dostupných pro veřejné a soukromé nemocnice. Výdaje na provoz belgických nemocnic jsou kryty převážně ze tří prvních zdrojů (49), zatímco ze čtvrtého a pátého zdroje se kryjí investiční výdaje nemocnic. (a) Prvním zdrojem financování je rozpočet finančních prostředků (dále jen „BMF“) (50), který byl zřízen federálním ministerstvem zdravotnictví a který se týká pouze nemocniční péče, která je hrazena sociálním zabezpečením. BMF je stanoven pro každou nemocnici v rámci celkového rozpočtu federálního státu. Dostupný federální rozpočet se rozdělí mezi všechny nemocnice a nemusí nutně krýt všechny jejich způsobilé náklady. Od roku 2002 se rozpočet každé nemocnice určuje zejména s ohledem na počet dní, kdy byla péče poskytována v předcházejícím roce. Tato konkrétní částka je následně uhrazena každé nemocnici dvěma různými způsoby. Přesněji řečeno přibližně 85 % (pevná složka) této částky je nemocnicím placeno v měsíčních splátkách a zbývajících 15 % (variabilní složka) je placena na základě skutečných příjmů pacientů a dnů péče poskytnutých v nemocnici během roku. Na konci každého roku se BMF přepočítá na základě skutečných výsledků příslušného roku a podle výsledku tohoto výpočtu nemocnice dostane nebo má zaplatit určitou částku. BMF je podrobněji stanoven královskou vyhláškou ze dne 25. dubna 2002, která určuje podmínky a pravidla pro určení BMF poskytovaného nemocnicím. Královská vyhláška zejména určuje způsob stanovení BMF, druhu nákladů, které by mohl stát krýt, a za tímto účelem příslušná kritéria, která se mají použít (51). Je třeba uvést, že rozpočet BMF nebyl zřízen za účelem krytí skutečných nákladů každé nemocnice, ale že je naopak stanoven formou paušálního financování založeného na skutečně vynaložených nákladech těchto nemocnic. Z tohoto důvodu rozpočet BMF pravděpodobně nestačí v případě velkého zvýšení nákladů nebo jiného vývoje v organizaci a struktuře nákladů nemocnice. (b) Druhým zdrojem financování jsou částky obdržené ze systému sociálního zabezpečení, které správa Státního institutu nemocenského a invalidního pojištění (Institut national d'assurance maladie-invalidité, dále jen „INAMI“) zaplatila nemocnicím za péči poskytovanou pacientům. Toto financování je založeno na zákoně loi Assurance Maladie-Invalidité (52) (zákon o nemocenském a invalidním pojištění) nebo na jeho znění konsolidovaném v zákoně ze dne 14. července 1994 (53), který určuje belgický systém sociálního zabezpečení, co se týče nemoci a invalidity, a který upřesňuje, které lékařské služby a léky by mohly být hrazeny ze sociálního zabezpečení. Nemocnice fakturují institutu INAMI přímo část odměn lékařů a výdajů na léky podávané pacientům. Výše částek, které INAMI platí, však nepokryje veškeré výdaje nemocnic na poskytování jejich nemocniční péče. Z tohoto důvodu nemocnicím, které nemají dostatečné finanční zdroje, hrozí schodky. (c) Třetí zdroj financování tvoří platby nemocnicím přímo od pacientů nebo od jejich soukromých zdravotních pojišťoven. Těchto plateb je zapotřebí, protože sociální zabezpečení nekryje veškeré odměny lékařů, léky a jiný materiál (například implantáty). Když si navíc pacienti zvolí samostatný pokoj, mohou být příplatky fakturovány nad běžnou cenu hospitalizace a normální odměny lékařů (standardní tarify fakturované pro každý úkon jsou zvýšeny). Pacientům je také možné fakturovat příplatky za používání některých doplňkových služeb (například pronájem televizoru, používání parkoviště nemocnice atd.). Všechny tyto platby, které hradí pacienti nebo třetí osoby za úkony lékařů nemocnice týkající se hospitalizovaných pacientů, musí nemocnice přijímat centrálně (54). Nemocnice a jejich lékaři uzavírají smlouvy, které určují procenta částek, které si nemocnice strhávají, aby je mohly použít na krytí svých výdajů na odměny a na ostatní výdaje, které nejsou financovány z rozpočtu BMF (55). Nemocnice mohou použít tyto srážky nejen na normální odměny lékařů, ale také na část výše uvedených příplatků za účelem krytí části svých výdajů (opět v souladu s dohodou uzavřenou mezi nemocnicí a jejími lékaři). Část odměn lékařů tedy k jejich odměnám neslouží, ale používá se na krytí provozních výdajů nemocnic. (d) Čtvrtý zdroj financování slouží zvláště na krytí investičních výdajů nemocnic. Investice nemocnic jsou většinou financovány státem (podílí se na nich federální vláda a příslušný region) a zbývající část je financována z vlastních fondů nemocnic a z bankovních půjček. Financování ze strany veřejných orgánů je určeno na krytí výdajů na stavební práce a na rekonstrukce nemocnice nebo oddělení a výdajů na prvotní vybavení a na prvotní pořízení lékařských přístrojů (56). Investiční podpora má určitý strop (například ve výši paušální částky na metr čtvereční nebo na jednotku). (e) Pátý a poslední zdroj veřejného financování je spojen s investicemi a týká se výdajů na projektové studie a vypracování stavebních projektů, ale také výdajů na uzavření nebo nevyužívání nemocnice nebo oddělení nemocnice (57). V praxi se tento druh financování často nevyužívá.

(47) Článek 109 LCH (nyní článek 125 LCH ve znění zákona ze dne 10. července 2008 (58)) stanoví systém dodatečného financování, jehož příjemci mohou být pouze veřejné nemocnice (jako nemocnice IRIS-H). V souladu s tímto ustanovením jsou povinny hradit schodky veřejných nemocnic plynoucích z jejich nemocniční činnosti obce, které je kontrolují (prostřednictvím CPAS nebo nějaké centrální struktury, jako je IRIS-H). Princip (částečného) krytí schodků obcemi byl již zahrnut v zákoně, který předcházel LCH, tedy v zákoně ze dne 23. prosince 1963 (59), a byl potvrzen v článku 34 zákona ze dne 28. prosince 1973 (60). Kritéria, která je třeba vzít v úvahu ke stanovení schodku, který jsou obce povinny krýt, jsou určena v královské vyhlášce (61). Na tomto základě federální ministr zdravotnictví každý rok určuje výši schodků pro každou veřejnou nemocnici. V praxi schodek určený ministrem přesně neodpovídá schodku podle finančního účtu provozu nemocnice, protože některé nákladové položky (například výsledek mimonemocničních činností nemocnice, které jak je vysvětleno ve 155. bodě odůvodnění (62), jsou čistě spojeny s nemocničními činnostmi v případě nemocnic IRIS-H) spadající do nákladů nejsou zahrnuty do schodku krytého podle článku 109 LCH.

(48) Nemocnice IRIS-H tedy využívají kompletní mechanismus financování, který jim zajišťuje krytí celého schodku, který by jim mohl vzniknout. Pět obecných pravidel stanovených zákonem LCH (viz 46. bod odůvodnění) kryje většinu provozních a investičních nákladů nemocnic. Pokud tyto zdroje nestačí krýt náklady spojené s činnostmi těchto nemocnic, článek 46 stanov nemocnic IRIS-H dává obcím povinnost zcela krýt veškerý schodek nemocnic IRIS-H (viz 44. a 45. bod odůvodnění). Účetní schodek krytý článkem 46 stanov nutně zahrnuje „schodek krytý článkem 109 LCH“ (63) (viz 47. bod odůvodnění). Tím, že se pokryje celý účetní schodek, obce také plní svoji povinnost v souladu s článkem 109 LCH. Způsob platby tohoto mechanismu vyrovnání schodků bude popsán níže (viz bod 7.3.5).

2.5.2. Účetní povinnosti

(49) Všechny nemocnice (veřejné i soukromé) podléhají povinnostem týkajícím se účetnictví a transparentnosti. Každá nemocnice musí zejména vést jasné účetnictví, které uvádí nákladovou cenu za každou službu a které dodržuje povinnosti stanovené zákonem ze dne 17. července 1975 (64) týkající se účetnictví a účetní závěrky organizací (65). Mimonemocniční činnosti nemocnic musí být zapsány na zvláštních účtech. Nemocnice jsou také povinny stanovit auditora, který má za úkol potvrdit jejich účetnictví a jejich účetní závěrky (66). Nemocnice jsou povinny oznámit určité informace (finanční) federálnímu ministerstvu zdravotnictví (67) a jeho federální veřejné oddělení pro zdravotnictví má také za úkol kontrolovat dodržování ustanovení zákona LCH (68).

3. POPIS OPATŘENÍ, JEŽ JSOU PŘEDMĚTEM STÍŽNOSTI

(50) Podle stěžovatelů na sebe region Brusel – hlavní město de facto vzal úkol bruselských obcí týkající se vyrovnání schodků nemocnic IRIS-H. Stěžovatelé zejména zmiňují zvláště podporu fondu Fonds régional bruxellois de refinancement des trésoreries communales (dále jen „FRBRTC“), který zřídil region Brusel – hlavní město (69). Dále tvrdí, že region Brusel – hlavní město také obcím poskytl zvláštní subvence (70) (do výše 10 milionů EUR ročně od roku 2003), které byly podle nich převedeny jako podpora nemocnicím IRIS-H.

(51) Stěžovatelé sice nezpochybňují pravomoc regionu Brusel – hlavní město týkající se těchto obcí, avšak mají za to, že to, co je považováno za regionální financování nemocnic IRIS-H, přesahuje ustanovení článku 109 LCH vztahující se na krytí schodků (viz také 47. bod odůvodnění). Stěžovatelé tvrdí, že nemocnice IRIS-H přijaly velké částky z regionálního financování poskytnutého obcím, kde se nemocnice nachází, a že nelze toto financování obhájit na základě ustanovení LCH. Stěžovatelé neuvádějí povinnost krytí schodků podle článku 46 stanov nemocnic IRIS-H.

(52) Stěžovatelé také uvádějí poskytnutí přibližně 100 milionů EUR prostřednictvím FRBRTC v rámci restrukturalizace veřejných bruselských nemocnic, která vedla k založení nemocnic IRIS-H (viz také bod 2.2). Stěžovatelé tvrdí, že tato operace vedla k nadměrnému vyrovnávání nákladů nemocnic IRIS-H.

4. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ

4.1 Rozhodnutí Komise z roku 2009

(53) Jak bylo uvedeno výše (viz 5. bod odůvodnění), Komise dne 28. října 2009 přijala rozhodnutí, že nevznese námitky (71), jelikož došla k závěru, že veřejné financování nemocnic IRIS-H v regionu Brusel – hlavní město je státní podpora slučitelná s vnitřním trhem jakožto vyrovnání nákladů na služby obecného hospodářského zájmu. Komise toto rozhodnutí založila na rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2005 a přímo na čl. 86 odst. 2 Smlouvy o založení Evropského společenství (nyní čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování EU).

(54) Komise se ve svém rozhodnutí domnívala, že nemocnice IRIS-H mají tři úkoly veřejné nemocniční služby: v prvé řadě obecné nemocniční úkoly poskytované všemi nemocnicemi (veřejnými či soukromými) v souladu se zákonem LCH (72); za druhé povinnost léčit každého pacienta za každých okolností, včetně situací mimo pohotovostní péči (73); za třetí povinnost poskytnout svou kompletní nemocniční péči na různých místech (74). Komise také došla k závěru, že nemocnice IRIS-H mají mimonemocniční úkoly veřejné služby, které spočívají v poskytování sociální pomoci vedle zdravotní péče (75). Rozhodnutí se také odvolává na povinnost dvojjazyčnosti (76). Nemocnice IRIS-H jsou tím údajně pověřeny podle zákona LCH, zákona o CPAS, strategických plánů IRIS-H a dohody podepsané nemocnicemi IRIS-H a CPAS. Komise se také domnívala, že parametry vyrovnávacích plateb byly stanoveny předem (77) a že byly zavedeny dostatečné postupy k zabránění nadměrnému vyrovnání a jeho zabránění (78). Komise také s uspokojením uvedla, že nemocnice IRIS-H vedly oddělené účty pro své činnosti nemocniční péče a pro mimonemocniční činnost (79), čímž zaručovaly zabránění křížového subvencování obchodní činnosti nemocnic IRIS-H (mimo služeb obecného hospodářského zájmu) (80).

(55) Komise také zkoumala, zda nemocnice IRIS-H dostaly nadměrné vyrovnání v minulosti (tedy v letech 1996 až 2007) (81), a zjistila, že tomu tak nebylo (82). Kromě posouzení celkových opatření týkajících se financování Komise také zkoumala uvedený mechanismus zálohových plateb. Jelikož pravidelně docházelo k tomu, že podpora podle článku 109 LCH byla vyplácena s velkým zpožděním, které dosahovalo až 10 let, nemocnice IRIS-H nejspíš dostaly zálohu na tyto neuhrazené platby prostřednictvím FRBRTC. Komise došla k závěru, že jelikož tyto uváděné zálohy byly v každém případě splaceny po úhradě vyrovnání schodku v souladu s článkem 109 LCH, nemohly vést k nadměrnému vyrovnání pro nemocnice IRIS-H (83).

4.2 Rozhodnutí o zrušení Tribunálu z roku 2012

(56) V odpověď na rozhodnutí Komise z roku 2009 podali stěžovatelé žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí k Tribunálu (84). Stěžovatelé tvrdili, že Komise poškodila jejich procesní práva, protože nezahájila formální vyšetřovací řízení, kdy Komise měla konstatovat existenci vážných nedostatků v rámci předmětného posuzování (85).

(57) Tribunál rozhodnutí Komise z roku 2009 zrušil rozsudkem ze dne 7. listopadu 2012 ve věci T-137/10 a konstatoval, že Komise byla povinna zahájit formální vyšetřovací řízení (86).

(58) Tribunál se nejdříve zaměřil na otázku, zda nemocnice IRIS-H byly pověřeny úkoly jasně určených veřejných služeb (87). Zjistil, že všechny strany se shodují na tom, že LCH pověřuje všechny nemocnice, veřejné a soukromé, úkoly veřejné služby obecné nemocniční péče (88). Jedinou pochybností tedy bylo, zda Komise pochybila ve svém závěru v předběžném zjišťování, zda nemocnice IRIS-H byly pověřeny veřejnými nemocničními službami a dodatečnými mimonemocničními službami (89). Tribunál došel k závěru, že existují pochybnosti, co se týče otázky, zda ustanovení, na nichž Komise založila své rozhodnutí, jsou dostačující pro pověření nemocnic IRIS-H dodatečnými službami spočívajícími v péči o každého pacienta za všech okolností (90), v poskytování nemocniční péče na různých místech (91) a v zajišťování dodatečných sociálních služeb (92). Co se týče úkolu spočívajícího v poskytování nemocniční péče na různých místech, Tribunál poznamenal, že bylo obtížné rozlišit, v čem se tento úkol liší od obecných požadavků programování nebo fungování platných pro všechny nemocnice spadající pod LCH (93).

(59) Tribunál se následně zaměřil na otázku, zda Komise dokázala existenci jasných parametrů vyrovnání (94). Co se týče úkolů nemocniční péče, Tribunál se zaměřil na mechanismus vyrovnání deficitů podle článku 109 LCH (95), přičemž zdůraznil, že stěžovatelé tyto mechanismy nenapadli (96), a zaměřil se také na údajný mechanismus regionálního financování prostřednictvím FRBRTC, zavedený za účelem dočasného poskytování částek potřebných k vyrovnání deficitů nemocnic IRIS-H před tím, než nabude účinku krytí předpokládaných deficitů podle článku 109 LCH (97). Co se týče článku 109, Tribunál usoudil, že stěžovatelé nepředložili argumenty, které by měly význam pro pozitivní posouzení tohoto článku ze strany Komise (98). Naopak co se týče záloh poskytovaných prostřednictvím mechanismu FRBRTC, Tribunál došel k závěru, že Komise nezaregistrovala parametry výpočtu těchto záloh (99), a tudíž nepřistoupila k celkovému posouzení těchto záloh (100). Tribunál dodal, že Komise popřela vlastní rozhodnutí, protože tvrdila během jednání, že FRBRTC je pouze mechanismus, kterým region Brusel – hlavní město financuje bruselské obce, a nikoli nemocnice IRIS-H (101).

(60) Co se týče veřejného financování dodatečných sociálních úkolů nemocnic IRIS-H (102), Tribunál zdůraznil, že toto financování také zjevně pochází od FRBRTC, který uzavřel dohodu s dotčenými bruselskými obcemi, že jim poskytne zvláštní podporu, aby jim umožnil financování sociálních úkolů poskytovaných nemocnicemi IRIS-H (103). Tribunál dospěl k závěru, že tato dohoda neupřesňuje parametry vyrovnání předběžně spojené s dodatečnými sociálními úkoly svěřenými nemocnicím IRIS-H (104).

(61) Tribunál se následně zaměřil na otázku, zda Komise dokázala existenci řízení, aby zabránila nadměrnému vyrovnání a zajistila absenci nadměrného vyrovnání (105). Tribunál nejdříve dospěl k závěru, že LCH poskytuje dostatečné záruky k zajištění, aby postup podle jeho článku 109 nevedl k nadměrnému vyrovnání (106). Dospěl k závěru, že Komise nedokázala existenci mechanismu týkajícího se platby záloh obcemi (107) a zejména zdůraznil zjevnou absenci právních povinností pro nemocnice IRIS-H, aby splácely tyto zálohy po obdržení financování svého deficitu podle článku 109 LCH (108). Co se týče zvláštních subvencí, o nichž Komise tvrdí, že slouží k financování dodatečných sociálních služeb, Tribunál dospěl k závěru, že posouzení Komise týkající se způsobu umožňujícímu zabránit nadměrnému vyrovnání v rámci financování sociálních úkolů, je nedostatečné (109).

(62) Co se týče otázky, zda nemocnice IRIS-H v praxi obdržely nadměrné vyrovnání (110), Tribunál prostě poznamenal, že rozsah analýzy je příliš velký a že se vztahuje na veškeré finanční výsledky nemocnic IRIS-H za období více než deset let (111). Aniž by Tribunál konkrétně rozhodl o závěru Komise, podle něhož k nadměrnému vyrovnání nedošlo, usoudil, že rozsah a složitost posouzení provedeného Komisí jsou samy o sobě nepřímým důkazem, který podporuje tvrzení stěžovatelů, vycházejícím z existence vážných obtíží (112).

(63) Stěžovatelé také přednesli argument, podle něhož měla Komise vzít ve svém posuzování v úvahu kritérium ekonomické efektivity poskytovatele služby obecného hospodářského zájmu (dále jen „SOHZ“) (113). Tribunál však tento argument zamítl a dospěl k závěru, že: „kritérium hospodářské efektivity podniku při poskytování SOHZ pro posouzení slučitelnosti státní podpory vzhledem k čl. 86 odst. 2 ES nepoužije, takže volbu hospodářské efektivity provozovatele veřejné služby provedená vnitrostátními orgány nelze v tomto bodě kritizovat.“ (114)

(64) Po shrnutí těchto závěrů Tribunál uvedl: „[Žalobkyně] uplatňuje soubor shodujících se nepřímých důkazů, které svědčí o závažných obtížích v případě slučitelnosti přezkoumávaných opatření s ohledem na kritéria použití čl. 86 odst. 2 ES [platný čl. 106 odst. 2 SFEU], týkající se zaprvé jasně definovaného zmocnění k poskytování veřejné služby nemocniční péče a sociální veřejné služby, specifických pro nemocnice IRIS, zadruhé předem stanovených parametrů vyrovnání a zatřetí podmínek umožňujících zabránit nadměrnému vyrovnání v rámci financování těchto úkolů veřejné služby […].“ (115)

4.3 Rozhodnutí Komise o zahájení ze dne 1. října 2014 (116)

(65) Podle závěrů Tribunálu (117), podle kterých Komise musela pochybovat o souladu napadeného veřejného financování nemocnic IRIS-H na základě čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování EU s vnitřním trhem, měla Komise zahájit formální vyšetřovací řízení, což učinila svým rozhodnutím ze dne 1. října 2014. Ve svém rozhodnutí o zahájení Komise upozornila na to, že podle belgických orgánů se obce a dotčená bruselská střediska CPAS zadaly nemocnicím IRIS-H, avšak nikoli soukromým nemocnicím, následující dodatečné úkoly (118), které ospravedlňují opatření k vyrovnání schodků nemocnic IRIS-H: (a) povinnost ujmout se každého pacienta za každých okolností: nemocnice IRIS-H nemohou odmítnout pacienty, kteří nejsou schopni zaplatit jejich služby a/nebo nejsou pojištěni, a to ani pokud tito pacienti nepotřebují neodkladnou péči. Soukromé nemocnice by byly povinny se ujmout pouze pacientů vyžadujících neodkladnou lékařskou péči, ale neměly by tuto povinnost v případech, které nejsou neodkladné; (b) povinnost poskytovat úplnou nabídku nemocniční péče na různých místech: obce a CPAS provedly uváženou volbu zachovat různá nemocniční místa poskytující celkovou péči, aby zaručily dostupnost péče všem pacientům. Alternativní řešení spočívající v seskupení lůžek a dodatečných služeb na omezených místech, a tudíž ve snížení nákladů, bylo uvážlivě zamítnuto. Tato volba je zvláště důležitá pro znevýhodněné pacienty a jejich rodiny, protože nemocnice IRIS-H se nacházejí většinou v blízkosti jejich bydliště nebo přímo v místě bydliště velkého počtu znevýhodněných obyvatel; (c) povinnost poskytovat sociální služby pacientům a jejich rodinám: sociální pracovníci poskytují pomoc znevýhodněným pacientům a jejich rodinám za účelem řešení a zvládnutí administrativních, finančních, vztahových a sociálních problémů. Kromě toho předběžně navazují sociální vztahy za účelem usnadnění finanční pomoci CPAS. Ačkoli všechny veřejné a soukromé nemocnice mají povinnost zaměstnávat sociální pracovníky na určité nemocniční služby (například v geriatrii a psychiatrii), podle belgických orgánů mají nemocnice IRIS-H mají specifický dodatečný úkol, který zahrnuje mnohem větší spolupráci se sociálními službami a který znamená mnohem vyšší náklady zakládající vyrovnání v souladu s LCH.

(66) Vzhledem k pochybnostem Tribunálu (119) Komise vyzvala belgické orgány, stěžovatele a všechny dotčené strany, aby oznámily všechny důležité informace za účelem ověření souladu napadeného veřejného financování s vnitřním trhem, a to zejména co se týče těchto bodů: — přesné stanovení dodatečných úkolů svěřených nemocnicím IRIS-H a dokumentů, na nichž se zakládá svěření těchto úkolů (viz 87. až 89. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — právní základ použitelný na vyrovnání schodků nemocnic IRIS-H (jichž se týkají náklady na každý příslušný zadaný dodatečný úkol) (viz 91. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — zda existují opatření (dostatečná) k zabránění veškerého nadměrné vyrovnání dodatečných úkolů, a to zejména prostřednictvím mechanismu vyrovnání schodků ve spojení se zálohami, které mají být vráceny (případně), a zda nemocnice mají, či nemají povinnost vrátit celou tuto zálohu, kterou mohly dostat, aby tak bylo zabráněno jakémukoli nadměrnému vyrovnání (viz 95. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — pokud je třeba považovat platby speciálních podpor v maximální výši 10 milionů EUR ročně (viz níže 50. bod odůvodnění) za operaci odlišnou od vyrovnání schodků nemocnic IRIS-H, je otázkou, zda jsou zavedena dostatečná opatření na zajištění toho, že vyrovnání nepřesahuje potřebnou částku pro krytí nákladů z výkonu povinností veřejné služby (viz 96. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — zda jakékoli nadměrné vyrovnání mohlo být skutečně poskytnuto nemocnicím IRIS-H od začátku provádění jejich činnosti jakožto nezávislých právnických struktur (viz 97. bod rozhodnutí o zahájení); — veškeré vhodné argumenty doložené konkrétními a detailními dokumenty vysvětlujícími, proč a v jakém rozsahu opatření veřejného financování nemocnic IRIS-H vychází z oblasti působnosti rozhodnutí o SOHZ z roku 2012 nebo z rámce SOHZ z roku 2012 (viz 98. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení) nebo z rozhodnutí o SOHZ z roku 2005 (viz 100. bod odůvodnění) a zda, proč a v jakém rozsahu jsou plněna kritéria stanovená v těchto aktech.

(67) Komise také využila příležitost přijetí rozhodnutí o zahájení, aby se pokusila získat vysvětlení k těmto dalším důkazním bodům: — zda jakékoli fondy FRBRTC (viz 50. bod odůvodnění výše) v projednávaném případě zvláštní subvence byly nebo nebyly převedeny přímo na nemocnice IRIS-H nebo zda FRBRTC a zvláštní subvence představují pouhé mechanismy financování mezi regionem Brusel – hlavní město a bruselskými obcemi (viz 17. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — přesná povaha povinnosti podle čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS (viz 19. bod odůvodnění výše), možnosti veřejnou nemocnici uzavřít a rozdíly oproti mechanismu nemocničních programů (viz 26. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — zda dodatečné sociální služby poskytované nemocnicemi IRIS-H mají, či nemají ekonomickou povahu (viz 48. bod rozhodnutí o zahájení); — zda lze předávání zvláštních subvencí (které region Brusel – hlavní město poskytuje obcím) obcemi nemocnicím IRIS-H považovat za transakce, které jsou odděleny od mechanismu krytí schodku (viz 92. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení), a pokud ano, jaký je platný právní základ, který stanoví jeho přesné podmínky; — zda existuje mechanismus zálohových plateb, na jakém právním základě a jak se tyto platby (pokud existují) uskutečňují a zda jsou považovány za opatření podpory oddělené od mechanismu krytí schodku, a dále zda tyto zálohy (pokud existují) byly financovány prostřednictvím fondu FRBRTC (viz 93. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — další vysvětlení týkající se otázky pérennité (tedy kontinuity a životaschopnosti veřejných nemocnic, viz níže 91. bod odůvodnění), příslušného právního základu (zejména na úrovni IRIS a nemocnic IRIS-H), jeho použití a jak pérennité ospravedlňuje mechanismy vyrovnání schodků těchto nemocnic (viz 102. a 103. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení); — zda existují jiné důvody, než uvedené výslovně v rozhodnutí o zahájení (tedy existence dodatečných úkolů SOHZ a pérennité veřejných nemocnic), které by mohly ospravedlnit dodatečné financování nemocnic IRIS (viz 103. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení).

5. PŘIPOMÍNKY ZÚČASTNĚNÝCH STRAN

(68) Komise obdržela připomínky od čtyř zúčastněných stran (CBI, ABISP, Zorgnet Vlaanderen a UNCPSY), které jsou shrnuty níže:

5.1. CBI

(69) V reakci na rozhodnutí o zahájení řízení uvádí stěžovatel CBI, že podle jeho názoru toto rozhodnutí neobsahuje žádný nový prvek, argument ani vysvětlení, které by umožňovaly prokázat existenci specifického úkolu svěřeného IRIS-H, případně by se týkaly mechanismů vyrovnání za tento údajný úkol nebo kontrol, které by byly za tímto účelem zavedeny. Stěžovatel se proto odvolává především na argumenty uvedené v jeho předchozích připomínkách.

(70) CBI potvrzuje své stanovisko, podle něhož: 1) nemocnice IRIS-H nejsou pověřeny specifickými službami obecného hospodářského zájmu kromě úkolů uložených všem belgickým nemocnicím (veřejným i soukromým), a 2) i kdyby Komise dospěla k závěru, že dodatečné úkoly tohoto typu existují, nejsou tyto úkoly definovány dostatečně jasně, aby splňovaly požadavky právních předpisů Unie v této věci. CBI také poznamenává, že návrh politického programu nové bruselské vlády (zveřejněného v červenci 2014) plánuje „změnu usnesení ze dne 13. února 2003 s cílem specifikovat úkoly obecního zájmu odůvodňující konkrétní příspěvky obcím“. Dle názoru stěžovatelů z tohoto znění vyplývá, že v současné době žádný úkol tohoto typu neexistuje, ale že tyto úkoly budou definovány v budoucnu.

(71) Pokud jde o požadavky čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS, CBI se domnívá, že nijak nerozšiřují zákon LCH, pokud jde o definice dodatečných nebo specifických služeb obecného hospodářského zájmu, které by se vztahovaly pouze na veřejné nemocnice, jako jsou nemocnice IRIS-H. Stěžovatel rovněž tvrdí, že dodatečný sociální úkol evidentně spočívá pouze ve větším objemu sociálních služeb, než poskytují ostatní nemocnice, a označuje jej jako „základní sociální úkol (společný veřejným i soukromým nemocnicím)“. CBI se domnívá, že to nepostačuje k tomu, aby bylo možno mít za to, že nemocnice IRIS-H byly pověřeny dodatečným sociálním úkolem. Navíc pokud jde o otázku, zda se jedná o služby hospodářské povahy, CBI tvrdí, že tyto služby nezbavuje hospodářské povahy pouhá skutečnost, že jsou poskytovány bezplatně. A konečně se CBI domnívá, že dodatečné sociální služby jsou neoddělitelné od rozsáhlých služeb zdravotní péče, které jsou bezesporu inherentně hospodářské povahy, neboť to nikdy nebylo zpochybněno.

(72) Podle CBI se úkol všeobecné péče vztahuje jak na soukromé nemocnice, tak na nemocnice veřejné. Podle ní by neměl být žádný rozdíl mezi veřejnými a soukromými nemocnicemi, pokud jde o léčbu „sociálních pacientů“, ať již v situaci vyžadující neodkladnou péči nebo v situaci po poskytnutí pohotovostní péče. V této souvislosti odkazuje CBI na rozsudek bruselského soudu prvního stupně (Tribunal de première instance de Bruxelles) (120), týkající se pohotovostní zdravotní péče (121) poskytované cizincům nelegálně pobývajícím v Belgii (dále jen „migranti bez dokladů“), který dle ní prokazuje, že v tomto kontextu mohou tuto pomoc poskytnout jak veřejné, tak i soukromé nemocnice. CBI dodává, že podle publikace (122) křesťanských vzájemných zdravotních pojišťoven Mutualités Chrétiennes (123) z roku 2004 poskytují soukromé nemocnice zdravotní péči více než 60 % „sociálních pacientů“ v regionu Brusel – hlavní město. Stěžovatel se rovněž domnívá, že zákon o CPAS, strategické plány IRIS ani úmluvy týkající se „nouzového bydliště“ neukládají žádný dodatečný úkol (124).

(73) Pokud jde o poskytování „víceoborové péče“, CBI se domnívá, že dosud nebyl objasněn ani přesný obsah povinnosti poskytovat „víceoborovou“ komplexní nemocniční péči, ani to, v jaké míře tato povinnost ukládá nemocnicím IRIS dodatečné náklady. Pokud jde o dodatečný sociální úkol, CBI zastává stanovisko, že článek 57 zákona o CPAS neukládá nemocnicím IRIS žádné dodatečné povinnosti a v každém případě neuvádí žádnou jejich srozumitelnou definici (stejně jako strategické plány IRIS ani „úmluvy o nouzovém bydlišti“).

(74) Pokud jde o otázku jasné definice parametrů vyrovnávací platby, CBI upozorňuje, že podle belgických orgánů plní nemocnice IRIS specifický úkol odlišný od úkolu soukromých nemocnic, a že tento specifický úkol není definován zákonem LCH, ale opírá se o jiný právní základ. Podle CBI je jednoznačně vyloučeno, aby zákon LCH mohl definovat parametry vyrovnávací platby týkající se jednoho nebo více úkolů veřejné služby, které neupravuje. CBI kromě toho upozorňuje, že neexistuje žádná souvislost mezi údajnými právními základy předmětných specifických úkolů a mechanismů vyrovnání. Stěžovatel uvádí, že evidentně není prováděno žádné rozlišení mezi schodky vyplývajícími z nákladů na údajné specifické úkoly a schodky vyplývajícími z nákladů na základní úkol. A konečně CBI odkazuje na řadu stanovisek vydaných belgickou finanční inspekcí, která dospěla k závěru, že není možné kontrolovat využívání zvláštních subvencí poskytnutých na základě usnesení ze dne 13. února 2003, protože toto usnesení neupřesňuje úkoly obecního zájmu, na které jsou tyto subvence poskytnuty.

(75) CBI také opakuje svá dřívější tvrzení, podle nichž nebylo přijato žádné opatření s cílem zabránit nadměrným vyrovnávacím platbám. Dodává, že pokud neexistuje přesná definice specifických úkolů, které plní nemocnice IRIS, je nemožné určit, které činnosti by měly být předmětem vyrovnávací platby a které nikoli. Podle názoru CBI je tedy nemožné ověřit existenci kontrolního mechanismu umožňujícího zabránit nadměrným vyrovnávacím platbám.

(76) A konečně CBI upozorňuje, že přestože dohoda o spolupráci ze dne 19. května 1994 se zmiňuje o pérennité veřejných nemocnic, tento dokument nedefinuje žádný úkol tohoto typu a nepředstavuje ani žádné pověření. CBI se zejména domnívá, že tato dohoda nijak nenaznačuje, že by obec nebo město byly povinny vlastnit na svém území veřejnou nemocnici, a že nestanoví žádná pravidla týkající se programů služeb nemocniční péče v Belgii, která by vyžadovala poskytování určité služby ve veřejné nemocnici.

5.2 ABISP

(77) Association bruxelloise des institutions de soins privées (Bruselské sdružení institucí soukromé péče, ABISP), které bylo jedním z původních stěžovatelů (viz 1. bod odůvodnění), uvádí ve svých připomínkách týkajících se rozhodnutí o zahájení řízení, že všechny belgické nemocnice bez ohledu na jejich stanovy nebo vlastníky jsou ze zákona povinny plnit úkol veřejného zájmu. V této souvislosti odkazuje sdružení ABISP na článek 2 zákona LCH (125). A konečně sdružení ABISP připomíná, že svou stížnost stáhlo.

5.3 Zorgnet Vlaanderen

(78) Zorgnet Vlaanderen Zorgnet Vlaanderen zastupuje více než 500 vlámských poskytovatelů péče (například všeobecných nemocnic, psychiatrických léčeben a domovů důchodců). Ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení řízení Zorgnet Vlaanderen zdůrazňuje, že na všechny belgické nemocnice, ať už veřejné nebo soukromé, se vztahuje stejná povinnost veřejné služby v rámci zákona LCH. Kromě toho uvádí, že zákon LCH nedefinuje požadavky na právní formu (veřejný či soukromý subjekt), kterou musí daná instituce mít, aby ji bylo možno považovat za nemocnici. Zorgnet Vlaanderen dále uvádí, že definice povinností veřejné služby nemocnic neodkazuje na regionální specifičnosti. A konečně uvádí, že nemocnice ve Flandrech a v regionu Brusel – hlavní město neplní odlišný sociální úkol.

5.4 UNCPSY

(79) Union nationale des cliniques psychiatriques privées (Národní svaz soukromých psychiatrických léčeben, UNCPSY) je federace soukromých psychiatrických léčeben ve Francii. Ve svých připomínkách týkajících se rozhodnutí o zahájení řízení UNCPSY tvrdí, že aby bylo možné stanovit, zda veřejné financování nepřekračuje čisté náklady na veřejnou službu, nemohou být tyto čisté náklady neomezené. Kromě toho musí podle ní toto posouzení zohledňovat kvalitu řízení daného poskytovatele služeb. V této souvislosti je UNCPSY toho názoru, že by Komise měla porovnat veřejné a soukromé nemocnice s cílem určit, zda je podpora přiměřená ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU.

(80) V této souvislosti Komise poznamenává, že připomínky svazu UNCPSY jsou v rozporu se závěrem Tribunálu uvedeným v bodě 300 jeho rozsudku ze dne 7. listopadu 2012 (T-137/10), podle něhož hospodářská efektivita podniku při poskytování SOHZ nezávisí na posouzení slučitelnosti veřejného financování obdrženého podnikem podle čl. 106 odst. 2 SFEU vzhledem k pravidlům v oblasti státních podpor (v této souvislosti viz 63. bod odůvodnění).

6. PŘIPOMÍNKY BELGICKÉHO KRÁLOVSTVÍ

6.1 Připomínky Belgie k rozhodnutí o zahájení řízení

(81) Ve své odpovědi na rozhodnutí Komise ze dne 1. října 2014, a to zejména na 17. bod odůvodnění tohoto rozhodnutí, belgické orgány konstatují, že finanční zásahy regionu Brusel – hlavní město (tj. zvláštní subvence v maximální výši 10 milionů EUR ročně) a fondu FRBRTC představovaly finanční převody poskytnuté pouze obcím a nikoli nemocnicím IRIS. Proto se belgické orgány domnívají, že se jedná o finanční převody mezi veřejnými orgány, na něž se nevztahuje čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle belgických orgánů ani region Brusel – hlavní město, ani fond FRBRTC neposkytly nemocnicím IRIS podporu. Podle jejich názoru tyto převody proběhly v rámci pravomocí regionu týkajících se celkového financování obcí, které umožňují obcím, aby plnily své úkoly obecného zájmu, zejména úkoly středisek CPAS. V této souvislosti se odkazy stěžovatelů na stanovisko finanční inspekce týkají pouze regionu Brusel – hlavní město a obcí, ale nikoli nemocnic IRIS. A konečně belgické orgány tvrdí, že na základě zvláštního zákona ze dne 8. srpna 1980 o institucionálních reformách a stanoviska belgické státní rady (Conseil d'État) (126) může region Brusel – hlavní město financovat pouze obce a nikoli nemocnice IRIS, neboť financování specifických úkolů nemocniční péče nespadá do pravomoci tohoto regionu.

(82) Pokud jde o pochybnosti vyjádřené v 26. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, belgické orgány objasňují rozdíl mezi požadavkem čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS na jedné straně a možnostmi uzavření veřejné nemocnice na základě mechanismu nemocničních programů na straně druhé. Podle jejich názoru jsou v čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS (127) stanoveny podmínky, které je nutno splnit, aby středisko CPAS mohlo zřídit nemocnici. Středisko CPAS musí zejména analyzovat, zda je tato nemocnice skutečně nezbytná s ohledem na potřeby regionu, zejména na jeho potřeby zdravotně sociální, a na to, zda již existují podobné infrastruktury. Belgické orgány rovněž zdůrazňují, že mechanismus nemocničních programů spočívá v tom, že federální vláda stanoví maximální počet nemocničních lůžek v jednotlivých regionech. Federální vláda opírá své rozhodnutí výlučně o zjištěné potřeby nemocniční péče bez ohledu na úroveň sociálních potřeb v jednotlivých regionech (128). Belgické orgány objasňují, že maximální počet nemocničních lůžek pro region Brusel – hlavní město se stanovuje pro region jako celek, nikoli jednotlivě pro každou z jeho 19 obcí. Naproti tomu každé z 19 středisek CPAS v regionu Brusel – hlavní město samostatně rozhoduje o tom, zda ve své obci zřídí nemocnici či nikoli, v závislosti na místních potřebách.

(83) Belgické orgány rovněž objasnily, že uzavření veřejné nemocnice nebo její převod na partnera ze soukromého sektoru formálně ani specifiky neupravuje ani zákon LCH, ani zákon o CPAS (129). Podle belgických orgánů však podmínky pro uzavírání a/nebo převod institucí vytvořených středisky CPAS vyjasnila judikatura belgické státní rady (Conseil d'État). Ve svém rozsudku č. 113.428 ze dne 9. prosince 2002 nařídila belgická státní rada (Conseil d'État) zrušení převodu pečovatelského domu ve vlastnictví střediska CPAS na soukromého provozovatele. Rozhodla zejména o tom, že před přijetím rozhodnutí o uzavření nebo převodu instituce je třeba posoudit také potřebu poskytování zdravotně sociálních služeb. Toto posouzení by mělo náležitě zohlednit posouzení provedené při zřizování dané instituce a rovněž veškeré změny, k nimž od rozhodnutí o zřízení této instituce došlo. Belgické orgány kromě toho uvádějí, že toto hodnocení nemůže být založeno výhradně na finanční situaci předmětné instituce ani na nákladech na její údržbu. Na tomto základě dospěly belgické orgány k závěru, že středisko CPAS nemůže uzavřít svou nemocnici, aniž by nejprve určilo, že zdravotní a sociální potřeby, kvůli nimž byla daná nemocnice zřízena, již neexistují.

(84) Podle belgických orgánů je při zřizování veřejné nemocnice nutno dodržovat zároveň povinnosti vyplývající z čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS a nemocniční programy veřejných orgánů, zatímco v případě soukromých nemocnic jsou relevantní pouze tyto programy. Podle čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS musí být otevření nové veřejné nemocnice odůvodněno skutečnou potřebou. Belgické orgány navíc vysvětlují, že pokud je otevřena veřejná nemocnice, jejíž kapacita se rovná počtu lůžek stanovenému v nemocničním programu, není v rámci tohoto programu již v dané oblasti místo pro jinou nemocnici (veřejnou ani soukromou), a v takovém případě není žádná jiná možnost, jak uspokojit potřeby obyvatelstva. Belgické orgány konstatují, že pokud má středisko CPAS v úmyslu v určitém okamžiku svou veřejnou nemocnici uzavřít, musí se nejprve ujistit, že této nemocnice již není zapotřebí s ohledem na judikaturu belgické státní rady (Conseil d'État). Na rozdíl od střediska CPAS není soukromý provozovatel, který se rozhodne uzavřít svou nemocnici, ze zákona povinen zajistit, aby byla obyvatelstvu i nadále poskytována zdravotní péče. Podle belgických orgánů zůstává soukromá nemocnice otevřená pouze na základě vlastního rozhodnutí, které se může kdykoli změnit. Jako příklad belgické orgány uvádějí náhlé uzavření soukromé nemocnice Hôpital Français v Berchem-Sainte-Agathe (Brusel) v roce 2008 (130). Na závěr belgické orgány vysvětlují, že mechanismus nemocničních programů omezuje svobodu jak veřejných, tak soukromých subjektů při zřizování nemocnic (zřízení nemocnice je možné pouze v případě, že ještě není dosaženo maximálního počtu lůžek na daném území). Tvrdí však, že povinnosti vyplývající ze zákona o CPAS ukládají střediskům CPAS další omezení v oblasti otevírání a uzavírání veřejných nemocnic, zatímco soukromé nemocnice lze uzavřít kdykoli.

(85) Pokud jde o povinnosti, které by se údajně měly vztahovat pouze na nemocnice IRIS-H (viz 87. až 89. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení), belgické orgány tvrdí, že tyto povinnosti jsou přímým důsledkem toho, že nemocnice IRIS-H byly zřízeny proto, aby přispívaly k poskytování sociální pomoci daným střediskem CPAS (viz oddíl 2.2). Belgické orgány jsou toho názoru, že tyto povinnosti vyplývají ze zákona o CPAS, podle něhož byly nemocnice IRIS-H zřízeny, a že je nemocnicím IRIS-H ukládají jejich stanovy a strategické plány sdružení IRIS. Belgické orgány na tyto dokumenty odkazují rovněž, pokud jde o přesné vymezení těchto povinností. Pro účely zestručnění a s cílem zabránit opakování Komise uvede ve svém posouzení pouze relevantní pasáže (viz oddíl 7.3.4.1).

(86) Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení (viz 48. bod odůvodnění) vyjádřila Komise pochybnosti o hospodářské či nehospodářské povaze dodatečných sociálních služeb poskytovaných nemocnicemi IRIS. Ve své odpovědi na rozhodnutí o zahájení řízení belgické orgány vyjadřují domněnku, že tyto sociální služby nemají hospodářskou povahu. Tvrdí především, že sociální pomoc poskytovaná bruselskými středisky CPAS ve formě materiální, sociální, zdravotní, zdravotně-sociální a psychologické pomoci není předmětem konkurenčního trhu a že je tomu tak i v případě, že část této sociální pomoci (tj. dodatečné sociální služby) zajišťují na základě pověření nemocnice IRIS-H.

(87) Pokud jde o právní základ vyrovnávání schodků (viz bod 91 rozhodnutí o zahájení řízení), belgické orgány se domnívají, že povinnost obcí pokrýt schodek svých veřejných nemocnic je stanovena v článku 46 stanov nemocnic IRIS-H a rovněž v článku 109 zákona LCH. Vysvětlují, že článek 109 zákona LCH uvádí všeobecnou zásadu platnou pro všechny belgické veřejné nemocnice, která stanoví minimální povinnost uloženou obcím [protože ty jsou povinny pokrýt pouze část tohoto schodku, viz rovněž 47. bod odůvodnění]. Belgické orgány rovněž konstatují, že článek 46 stanov nemocnic IRIS-H stanoví specifickou povinnost vztahující se pouze na šest obcí, které jsou zřizovateli nemocnic IRIS-H a které se rozhodly jít nad rámec minima, které jim ukládá článek 109 zákona LCH, a pokrýt celý účetní schodek nemocnic IRIS.

(88) V 92. bodu odůvodnění svého rozhodnutí o zahájení řízení vznesla Komise otázku, zda lze předávání zvláštních subvencí (které region Brusel – hlavní město poskytuje obcím) nemocnicím IRIS-H považovat za transakce, které jsou odděleny od mechanismu krytí schodku. Belgické orgány ve své odpovědi uvádějí, že bruselské obce využívají pouze zvláštní subvence k (částečnému) splnění své povinnosti pokrývat schodky nemocnic IRIS. Jak je podrobněji vysvětleno níže (viz oddíl 7.3.5), vyrovnání schodku je prováděno v několika etapách, mezi něž patří převod zvláštních subvencí z obce na nemocnici IRIS-H, avšak všechny tyto platby probíhají na stejném základě, tj. na základě povinnosti obcí vyrovnat schodek.

(89) Komise rovněž požádala o objasnění ohledně údajného mechanismu zálohových plateb (pokud existuje), právního základu tohoto mechanismu a způsobu jeho fungování, rozdílu oproti mechanismu krytí schodku a úlohy fondu FRBRTC při jeho financování (viz 93. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení). Belgické orgány se domnívají, že žádný mechanismus zálohových plateb neexistuje. Přesněji tvrdí, že povinnost pokrýt schodek nemocnic IRIS-H nabývá účinnosti vznikem tohoto schodku. Podle belgických orgánů odkazuje článek 46 stanov nemocnic IRIS-H na účetní schodek, který je uveden v účetních výkazech těchto nemocnic nejpozději do šesti měsíců po skončení daného účetního období. Naproti tomu výpočet schodku podle článku 109 zákona LCH federální veřejnou správou veřejného zdraví trvá podstatně déle (až 10 let). Belgické orgány však tvrdí, že jelikož je schodek podle článku 109 zákona LCH jednoduše součástí účetního schodku, který je okamžitě pokryt podle článku 46 stanov nemocnic IRIS-H, nejsou těmto nemocnicím poskytovány zálohy, které by bylo možno považovat za podpory oddělené od mechanismu krytí schodku. A konečně belgické orgány znovu opakují, že fond FRBRTC poskytl obcím financování, které jim pomohlo splnit povinnost krytí schodků, a které, jak bylo vysvětleno výše, nepředstavuje mechanismus zálohových plateb.

(90) Pokud jde o opatření, jejichž cílem je zabránit nadměrnému vyrovnání a ověřit skutečnou neexistenci nadměrné vyrovnávací platby (viz body 95 až 97 rozhodnutí o zahájení řízení), belgické orgány argumentují následovně. Především vysvětlují, že rozhodnutí o vyrovnání schodku jsou přijímána každoročně, jakmile je známa výše odhadovaného schodku pro dané účetní období, takže nehrozí žádné riziko nadměrného vyrovnání. Dodávají, že belgický právní rámec (zejména zákon ze dne 14. listopadu 1983 a zákon o CPAS) umožňuje obcím ujistit se, že nemocnice IRIS-H státní podporu využívají správným způsobem, a dosáhnout navrácení této podpory v případě nesplnění podmínek nebo nadměrné vyrovnávací platby. Kromě toho belgické orgány s cílem prokázat neexistenci nadměrné vyrovnávací platby odkazují na různé tabulky předložené Komisi, které ilustrují daný schodek a zásahy obcí u každé z pěti nemocnic IRIS-H v období 1996–2014 (tyto číselné údaje viz též oddíl 7.3.5).

(91) Jak bylo požadováno, belgické orgány rovněž ve své odpovědi poskytují další objasnění pojmu „pérennité“ (viz 102. a 103. bod odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení). Podle nich vychází povinnost zajistit „pérennité“ nemocnic IRIS-H přímo ze zákona o CPAS. Jak bylo vysvětleno výše (viz oddíl 2.1), každé středisko CPAS může zřídit instituce pověřené poskytováním sociální pomoci, včetně zdravotní a zdravotně-sociální pomoci, pokud může prokázat, že tento krok je nezbytný ke splnění skutečné potřeby v souladu s čl. 60 odst. 6 zákona o CPAS. Vysvětlují, že šest z 19 středisek CPAS v regionu Brusel – hlavní město v minulosti zřídilo nemocnice (které nemají samostatnou právní subjektivitu) za účelem poskytování sociální podpory a že tato střediska uvedené nemocnice až do konce roku 1995 sama řídila. Podle nich restrukturalizace těchto veřejných nemocnic, která vedla ke zřízení veřejných nemocnic IRIS-H, jež se staly právně nezávislými na střediscích CPAS dne 1. ledna 1996 (viz rovněž oddíl 2.2), nijak neovlivnila povinnost středisek CPAS poskytovat sociální podporu, a to buď přímo, nebo prostřednictvím nemocnic IRIS-H. V této souvislosti belgické orgány zdůrazňují, že primárním cílem restrukturalizace a zřízení sítě IRIS a nemocnic IRIS-H bylo zajistit kontinuitu veřejných služeb nemocniční péče v regionu Brusel – hlavní město (viz rovněž 27. bod odůvodnění). Konstatují tedy, že aby bylo možné zajistit „pérennité“ nemocnic IRIS-H a tak zaručit uspokojování sociálních potřeb obyvatelstva, jsou obce a střediska CPAS povinny vyrovnat veškeré schodky těchto nemocnic na základě článku 46 stanov nemocnic IRIS-H. Belgické orgány kromě toho dospěly k závěru, že dokud existuje tato skutečná potřeba, nemohou veřejné orgány v souladu s judikaturou belgické státní rady (Conseil d'État) (viz 83. bod odůvodnění) nemocnice IRIS-H zavírat ani je postupovat vlastníkům ze soukromého sektoru.

(92) A konečně ve 103. bodě odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení klade Komise otázku, zda existují i další důvody, které by mohly ospravedlnit dodatečné financování nemocnic IRIS-H. V této souvislosti belgické orgány uvádějí, že jediným účelem nemocnic IRIS-H není zřizovat „udržitelné“ služby, úkoly a programy nemocniční péče, jak by tomu mohlo být u belgických soukromých nemocnic. Podle belgických orgánů musí nemocnice IRIS-H naopak zaručit co nejširší možnou škálu zdravotní péče, zejména s cílem zajistit všem včetně nejchudších členů společnosti přístup k veškeré léčbě, kterou si vyžádá jejich patologie, a to i v případě, kdy tato léčba značně převyšuje normy plánování a schvalování vztahující se na všechny nemocnice podle zákona LCH. Belgické orgány v této souvislosti rovněž odkazují na bod 162 rozsudku Tribunálu ze dne 7. listopadu 2012, podle něhož se „vyrovnání deficitů veřejných nemocnic může ukázat jako nezbytné ze sanitárních a sociálních důvodů, aby byla zajištěna kontinuita a životaschopnost systému nemocniční péče“. Belgické orgány rovněž uvádějí, že status veřejné nemocnice s sebou přináší některé náklady, které nejsou plně kompenzovány federálními opatřeními financování. Konstatují, že tyto náklady zahrnují mimo jiné vyplácení odměn za jazykové dovednosti dvojjazyčným zaměstnancům, vyšší náklady na důchodové a zdravotní pojištění statutárních zaměstnanců (úředníků) a příplatky, které ukládá (avšak vyplácí pouze částečně) region Brusel – hlavní město.

6.2 Připomínky Belgie k připomínkám třetích stran

(93) Belgické orgány úvodem poukazují na to, že připomínky ze strany CBI, ABISP a Zorgnet Vlaanderenk rozhodnutí Komise o zahájení řízení jsou založeny na stejném argumentu, tj. že podle těchto organizací nejsou nemocnice IRIS-H pověřeny poskytováním dodatečných služeb obecného hospodářského zájmu kromě služeb obecného hospodářského zájmu, jimiž jsou pověřeny všechny nemocnice (veřejné i soukromé) v Belgii. Podle nich toto tvrzení vychází z téhož základu, tj. že zákon LCH ukládá soukromým i veřejným nemocnicím stejný závazek veřejné služby zcela nezávisle na potřebách daného regionu. Podle belgických orgánů však vedlejší účastníci řízení nevysvětlují, v jakém smyslu se podle nich zákon o CPAS nevztahuje na nemocnice IRIS-H, ačkoli podle Belgie představuje tento zákon samotný právní základ existence nemocnic IRIS-H. Belgické orgány zdůrazňují, že článek 147 zákona LCH výslovně připouští, že u nemocnic spravovaných střediskem CPAS (jako jsou například nemocnice IRIS-H (131)), zákon LCH doplňuje zákon o CPAS, což potvrzuje, že zákon LCH není jediným vhodným právním základem použitelným pro nemocnice provozované středisky CPAS.

(94) Belgické orgány považují za nesprávné tvrzení CBI, podle něhož by záměr bruselské vlády přeformulovat usnesení ze dne 13. února 2003 s cílem upřesnit úkoly obecného zájmu odůvodňující poskytnutí zvláštních subvencí obcím (viz 70. bod odůvodnění) naznačoval, že v současnosti neexistuje žádný specifický úkol (který by se vztahoval pouze na nemocnice IRIS-H). Belgické orgány zejména uvádějí, že zvláštní subvence podle tohoto usnesení jsou poskytovány pouze obcím a nikoli nemocnicím IRIS-H. Belgie dále potvrzuje, že zásahy fondu FRBRTC a samotného regionu Brusel – hlavní město (v maximální výši 10 milionů EUR ročně (132)), jejichž cílem je podpora obcí, představují finanční převody mezi veřejnými orgány, které nespadají do oblasti působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU. Belgické orgány znovu opakují, že nemocnice IRIS-H neobdržely žádnou z těchto částek ani od regionu, ani od fondu FRBRTC. Podle Belgie se naopak jedná pouze o převody mezi tímto regionem a obcemi, které spadají do působnosti celkového financování obcí daným regionem. Toto celkové financování je koncipováno tak, aby obcím umožňovalo plnit úkoly obecního zájmu, které zahrnují i úkoly středisek CPAS. Podle belgických orgánů nepředstavuje reforma ohlášená usnesením ze dne 13. února 2003 v žádném případě připuštění neexistence dodatečných služeb obecného hospodářského zájmu svěřených nemocnicím IRIS-H. Je povinností obcí, aby specifikovaly služby obecného hospodářského zájmu svěřené nemocnicím, které zřizují, a dotčené usnesení není v této souvislosti relevantní, protože se týká pouze vnitrostátního financování.

(95) Belgické orgány rovněž nesouhlasí s popisem sociálních úkolů, který CBI uvádí ve svých připomínkách, protože ho považují za nepřesný. CBI tvrdí zejména, že zákon LCH definuje „základní sociální úkol“, který je společný pro veřejné i soukromé nemocnice, ale že jej údajně intenzivněji provádějí pouze nemocnice IRIS-H. Z tohoto hlediska by „dodatečné“ sociální úkoly nemocnic IRIS-H nebyly oddělitelné od služeb nemocniční péče a tvořily by jejich nedílnou součást. Belgické orgány tento názor nesdílejí. Domnívají se, že CBI sice výslovně připouští existenci inherentního rozdílu mezi veřejnými a soukromými nemocnicemi (tj. toho, že nemocnice IRIS-H poskytují významnější objem sociálních služeb), avšak nedefinuje, co přesně rozumí pod pojmem „základní sociální úkol“, který považuje za službu obecného hospodářského zájmu v oblasti nemocniční péče, a že nedefinuje právní základ, o nějž se tento úkol opírá, ani žádné zvláštní pověření, které jej ukládá. Belgické orgány jsou toho názoru, že „základní sociální úkoly“ mohou být veřejným nemocnicím svěřovány pouze na základě zákona o CPAS. Tvrdí, že pokud jde pouze o veřejné nemocnice, zákon LCH de facto pouze doplňuje zákon o CPAS (viz článek 147 zákona LCH). Hlavní neboli „základní úkol“ nemocnic IRIS-H je definován v zákonu o CPAS nebo podle tohoto zákona, a není proto „společný“ všem nemocnicím. Podle belgických orgánů se nejedná o úkol hospodářské povahy. Nemocnice IRIS-H jsou tedy zřízeny podle zákona o CPAS a po svém zřízení jsou povinny dodržovat dodatečná pravidla stanovená v zákoně LCH (133).

(96) Pokud jde o připomínky CBI týkající se úkolu všeobecné péče, belgické orgány zdůrazňují, že CBI omezuje úkol všeobecné péče, o němž tvrdí, že je společný všem nemocnicím, jen na pohotovostní péči a na situace po poskytnutí pohotovostní péče. Belgické orgány proto mají za to, že CBI implicitně uznává, že soukromé bruselské nemocnice nemají povinnost léčit pacienty kromě poskytování pohotovostní péče a situací po poskytnutí pohotovostní péče, což však představuje převážnou část péče o znevýhodněné osoby. Belgické orgány kromě toho tvrdí, že odkaz CBI na úkol veřejného zájmu uvedený v článku 2 zákona LCH takovou povinnost nezakládá. Podle jejich názoru neznamená pověření úkolem základní nemocniční péče zároveň obdobné pověření poskytovat péči jakékoliv osobě za jakýchkoliv okolností bez ohledu na to, zda je daná osoba schopna za ni zaplatit. To do značné míry dokazuje i samotná existence specifických pravidel upravujících pohotovostní péči. Belgické orgány tvrdí, že úkol veřejného zájmu nemůže být uložen implicitně, ale že musí být uložen explicitně. Podle jejich názoru bylo nutné stanovit specifické požadavky pro pohotovostní péči, protože definice základního úkolu nemocniční péče stanovená v zákoně LCH se o pohotovostní péči nezmiňuje. Belgické orgány argumentují tím, že zákon ze dne 8. července 1964 (134) a jeho prováděcí předpisy pojednávají o pohotovostní zdravotní péči (135) a o pohotovostních službách (včetně vozidel záchranné služby). Právě na tomto základě některé veřejné i soukromé nemocnice plní určité úkoly související s poskytováním pohotovostní zdravotní péče.

(97) Belgické orgány však tvrdí, že povinnost poskytnout pohotovostní zdravotní péči ve veřejných i soukromých nemocnicích nevyplývá ze zákona LCH. Spadá však do obecné povinnosti poskytnout pomoc všem osobám, kterým hrozí nebezpečí. Podle belgických orgánů jsou nemocnice povinny poskytnout pomoc v případě pohotovostní zdravotní péče v závislosti na své struktuře a dostupných odborných znalostech (136). Tato povinnost se týká veřejných i soukromých nemocnic a rovněž všech ostatních osob, protože vyplývá z povinnosti poskytnout pomoc osobám, kterým hrozí nebezpečí. Belgické orgány také vysvětlují, že podle čl. 422 písm. b) belgického trestního zákoníku platí tato povinnost pouze v neodkladných situacích, a to zejména v případě neodkladného zdravotního problému, který ohrožuje život. Belgické orgány však zdůrazňují, že ve všech ostatních situacích (tj. v jiných než neodkladných situacích) nejsou nemocnice pověřeny plněním úkolu všeobecné péče a nejsou povinny léčit pacienty, kteří nejsou schopni za svou léčbu zaplatit. Na závěr belgické orgány uvádějí, že je sice zřejmé, že belgické nemocnice nemají právo diskriminovat pacienty na základě jejich finanční situace (a tudíž pouze na základě toho, že dotyčná osoba je nemajetná), avšak nemohou mít povinnost poskytovat péči kromě pohotovostní péče v případě, že pacient za ni není schopen nebo ochoten zaplatit.

(98) Ve svých připomínkách, které reagují na připomínky CBI, belgické orgány také znovu uvádějí do souvislostí odkaz CBI na rozsudek soudu prvního stupně v Bruselu (viz 72. bod odůvodnění). Podle belgických orgánů se rozsudek citovaný CBI týká pouze velmi zvláštního případu neodkladné zdravotní péče (137) poskytnuté migrantovi bez dokladů, který potřeboval psychiatrickou péči. Poukazují na to, že nemocnice IRIS tento typ péče neposkytují. Podle nich tento rozsudek potvrzuje, že neodkladnou zdravotní péči pro migranty bez dokladů zpravidla zajišťují buď nemocnice zřízené středisky CPAS nebo nemocnice, s nimiž střediska CPAS uzavřela dohodu (138). A konečně belgické orgány zdůrazňují, že CBI nezdůvodňuje a dokonce se ani nepokouší zdůvodnit údajnou povinnost soukromých nemocnic léčit všechny pacienty v situacích „po poskytnutí pohotovostní péče“. Podle belgických úřadů žádná taková povinnost soukromých nemocnic týkající se situací „po poskytnutí pohotovostní péče“ neexistuje, zatímco nemocnice IRIS-H jsou povinny léčit jakékoliv pacienty za jakýchkoliv okolností, a to i v případě, že se nejedná o pohotovostní zdravotní péči.

7 POSOUZENÍ OPATŘENÍ

7.1 Předmět tohoto rozhodnutí

(99) Stížnost odkazovala na opatření podpory ve výši přibližně 100 milionů EUR poskytnuté v souvislosti s restrukturalizací, která vedla ke zřízení nemocnic IRIS-H (viz oddíl 2.2). Jak je však vysvětleno v oddíle 3.1 rozhodnutí o zahájení řízení, přijala Komise opatření týkající se této podpory až po uplynutí promlčecí lhůty týkající se navrácení podpory na restrukturalizaci. V důsledku této skutečnosti nebylo toto opatření podpory zahrnuto do formálního vyšetřovacího řízení zahájeného Komisí, a proto se jí toto rozhodnutí nezabývá.

(100) Kromě podpory, které se týkala promlčecí lhůta, byla stížnost formálně zaměřena na i) finanční prostředky, které vyplatil fond FRBRTC obcím odpovědným za nemocnice IRIS a ii) zvláštní subvence (až do výše 10 milionů EUR ročně), které těmto obcím poskytl region Brusel – hlavní město na základě usnesení ze dne 13. února 2003.

(101) Oba tyto typy finančních prostředků jsou však poskytovány pouze obcím odpovědným za nemocnice IRIS a nikoli samotným nemocnicím IRIS. Ve skutečnosti představují pouze toky financování mezi regionem Brusel – hlavní město a šesti bruselskými obcemi odpovědnými za nemocnice IRIS, a tudíž nepředstavují státní podporu nemocnicím IRIS.

(102) Je pravdou, že ve svém zrušeném rozhodnutí z roku 2009 měla Komise tendenci zaměňovat platby související s fondem FRBRTC a mechanismus vyrovnávání schodků stanovený v článku 109 zákona LCH, a že opomněla provést samostatné posouzení parametrů vyrovnávání u obou těchto opatření (139). Obce navíc využívají prostředky z fondu FRBRTC na vyrovnání schodků nemocnic IRIS (140) a jejich povinností bylo vyplatit finanční prostředky z fondu FRBRTC těmto nemocnicím v maximální lhůtě sedmi pracovních dnů. (141)

(103) Jak však potvrzují informace obdržené v reakci na rozhodnutí o zahájení řízení a jak je vysvětleno níže (viz 230. bod odůvodnění), finanční převody z fondu FRBRTC a od regionu Brusel – hlavní město obcím odpovědným za nemocnice IRIS-H jsou nutné, protože vlastní zdroje těchto obcí nepostačují ke splnění povinnosti vyrovnat obecní schodek ve vztahu k nemocnicím IRIS-H. A právě v této souvislosti požadoval fond FRBRTC a region Brusel – hlavní město, aby bruselské obce daly finanční prostředky z fondu FRBRTC a zvláštní subvence k dispozici nemocnicím IRIS-H téměř okamžitě po obdržení těchto plateb. Bez ohledu na tuto povinnost převodu spočívá povinnost vyrovnání schodků nemocnic IRIS-H výhradně na dotčených obcích a uvedené nemocnice nemají nárok na žádné vyrovnání od regionu Brusel – hlavní město ani od fondu FRBRTC. Obdobně nemocnicím IRIS uložily určité povinnosti samotné obce, a nikoli region Brusel – hlavní město (viz oddíl 7.3.4.1). Z tohoto důvodu mohou být za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU považovány pouze platby obcí nemocnicím IRIS-H za účelem vyrovnání jejich schodků bez ohledu na to, zda jsou financovány z vlastních zdrojů obcí nebo z prostředků, které obcím poskytl region Brusel – hlavní město.

(104) Komise dospěla k závěru, že vnitrostátní financování (poskytované regionem Brusel – hlavní město obcím, ať již probíhá přímo, nebo nepřímo prostřednictvím fondu FRBRTC) představuje pouze jeden ze zdrojů financování převodů prováděných obcemi za účelem vyrovnání schodků, a nikoli opatření, které je nemocnicím IRIS-H poskytováno navíc vedle tohoto vyrovnání schodku. Finanční toky probíhající mezi regionem Brusel – hlavní město a dotčenými bruselskými obcemi ani jejich právní základy (mimo jiné usnesení ze dne 13. února 2003) proto nebudou v tomto rozhodnutí posuzovány jako takové. Toto rozhodnutí Komise se bude zabývat spíše převody, které provedly obce ve prospěch nemocnic IRIS-H za účelem vyrovnání jejich schodků, a u nichž jsou obce do značné míry závislé na vnitrostátním financování poskytovaném regionem Brusel – hlavní město (142). Nicméně, i když se toto rozhodnutí již dále nezabývá opatřeními, která stěžovatelé oficiálně uvádějí, posouzení pravidel státní podpory související s vyrovnáním schodků nemocnic obcemi v podstatě beze zbytku zodpoví obavy stěžovatelů ohledně existence státní podpory, neboť se bude de facto týkat rovněž finančních prostředků poskytnutých regionem Brusel – hlavní město, ať již přímo, nebo prostřednictvím fondu FRBRTC, vzhledem k tomu, že obce je využívají výlučně na vyrovnávání schodků nemocnic IRIS-H. Z tohoto důvodu uvádí analýza existence níže popsaného nadměrného vyrovnání (viz tabulky 9 až 13 v oddíle 7.3.5) rovněž převody provedené za účelem vyrovnání schodků, které byly financovány z prostředků fondu FRBRTC a ze zvláštních subvencí od regionu Brusel – hlavní město. Na závěr je třeba poznamenat, že část převodů provedených obcemi za účelem vyrovnání schodků, která byla financována regionem Brusel – hlavní město nebo prostřednictvím fondu FRBRTC, (143) nebyla dostačující k plnému pokrytí schodků nemocnic IRIS-H a že během období 1996–2014 tyto platby nikdy nevedly k situaci, v níž by některé z nemocnic IRIS-H byla skutečně poskytnuta nadměrná vyrovnávací platba a tato nemocnice by musela vyrovnání svého schodku (částečně) vracet (viz rovněž 234. a 238. bod odůvodnění).

(105) Komise tedy posoudí vyrovnávací platby vyplacené obcemi od roku 1996 na pokrytí schodků nemocnic IRIS (144). Níže uvedený graf č. 1 shrnuje na tomto základě veřejné financování, na které se vztahuje toto rozhodnutí (v obdélníku s plným orámováním), a uvádí rovněž opatření vnitrostátního financování uváděná stěžovateli (v obdélníku s přerušovaným orámováním). Podrobnější informace ohledně těchto opatření budou uvedeny v oddíle 7.3.5 níže. Graf č. 1 Finanční toky a předmět tohoto rozhodnutí

7.2 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU

(106) V čl. 107 odst. 1 SFEU se uvádí, že „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem“. Z tohoto důvodu představuje opatření státní podporu, pokud jsou současně splněny následující čtyři podmínky (145): (a) musí poskytovat podniku selektivní hospodářskou výhodu; (b) musí zahrnovat použití státních zdrojů; (c) musí narušovat hospodářskou soutěž nebo musí hrozit, že ji naruší; (d) musí být takové povahy, že ovlivňuje obchod mezi členskými státy.

7.2.1. Selektivní hospodářská výhoda poskytnutá podniku

7.2.1.1. Pojem podniku

Obecné zásady

(107) Poskytování veřejných finančních prostředků určitému subjektu může být kvalifikováno jako státní podpora jen tehdy, pokud je tento subjekt „podnikem“ ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle ustálené judikatury Soudního dvora je podnikem jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost (146). To, jestli je subjekt podnikem, tedy závisí na povaze jeho činnosti bez ohledu na právní postavení tohoto subjektu nebo na způsob jeho financování (147). Činnost musí být zpravidla považována za činnost hospodářské povahy, pokud spočívá v nabízení zboží nebo služeb na trhu (148). Subjekt, který vykonává jak hospodářské, tak nehospodářské činnosti, se považuje za podnik pouze v souvislosti s činnostmi hospodářskými (149). Pouhá skutečnost, že hlavním účelem činnosti subjektu není zisk, nemusí nutně znamenat, že jeho činnosti nejsou hospodářské povahy (150).

Ambulantní lékařská péče

(108) Pokud zdravotní péči poskytují nemocnice a další poskytovatelé zdravotní péče za úplatu (151), bez ohledu na to, zda je hrazena přímo pacienty, nebo pochází z jiných zdrojů, měla by být tato péče obecně považována za hospodářskou činnost (152). Financování, které je poskytováno nemocnicím IRIS-H prostřednictvím různých subvencí od federálních nebo státních orgánů (viz například 46. bod odůvodnění písm. a), d) a e), pokud jde o veřejné financování poskytované všem nemocnicím a 44. bod odůvodnění, pokud jde o vyrovnání schodku poskytované nemocnicím IRIS-H), společně s přímými platbami od pacientů (viz 46. bod odůvodnění písm. c)) a platbami od úřadu INAMI (viz 46. bod odůvodnění písm. b)), hradí nemocnicím IRIS-H poskytnuté zdravotnické služby, a proto může být v této souvislosti považováno za hospodářské protiplnění za poskytnuté služby nemocniční péče. Takový systém předpokládá určitou míru konkurence mezi nemocnicemi v oblasti poskytování služeb zdravotní péče. Skutečnost, že nemocnice, která takové služby poskytuje za úplatu, je nemocnicí veřejnou, nic nemění na hospodářské povaze těchto činností (153).

(109) V tomto případě představují hlavní činnosti nemocnic IRIS-H činnosti nemocniční péče, které spočívají v poskytování služeb zdravotní péče. Tyto činnosti provádějí i jiné typy subjektů, zejména kliniky, soukromé nemocnice a další specializovaná centra, mezi něž patří i soukromé nemocnice stěžovatelů. Tyto činnosti nemocniční péče poskytované nemocnicemi IRIS-H za úplatu a v konkurenčním prostředí musí být proto považovány za činnosti hospodářské povahy.

(110) Prvky solidarity, na nichž je belgický státní systém zdravotní péče založen, nezpochybňují hospodářskou povahu těchto činností nemocniční péče. Je třeba připomenout, že Tribunál konstatoval, že státní systém zdravotní péče spravovaný ministerstvy a dalšími organizacemi funguje „v souladu se zásadou solidarity, je financován ze sociálních příspěvků a jiných státních příspěvků a poskytuje bezplatné služby uvedeným členům na základě všeobecného pojištění“, takže příslušné spravující organizace nejednají při správně státního systému zdravotní péče jako podniky (154). Komise se však domnívá, že je třeba rozlišovat mezi správou vnitrostátního systému zdravotnictví, kterou vykonávají veřejné subjekty v rámci výsad veřejné moci, a poskytováním služeb nemocniční péče za úplatu v konkurenčním prostředí (o kterou se jedná v projednávané věci, jak je uvedeno v 108. a 109. bodě odůvodnění).

(111) V důsledku toho musí být nemocnice IRIS-H v oblasti poskytování služeb zdravotní péče považovány za podniky ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.

Sociální služby

(112) Jak je vysvětleno v 38. bodě odůvodnění, nemocnice IRIS-H nabízejí širokou škálu sociálních služeb svým sociálně znevýhodněným pacientům a jejich rodinám. Tyto služby zahrnují podle potřeb pacientů psychosociální, sociálně-správní nebo sociálně-materiální podporu. Specifický charakter těchto sociálních služeb znamená, že subjekty, které jsou oprávněny je poskytovat, mají k dispozici specifické prostředky, například personál vyškolený speciálně pro tento účel.

(113) Je nepopiratelné, že dodatečné sociální aktivity, které jsou nemocnice IRIS-H údajně povinny poskytovat, slouží výhradně sociálnímu účelu. Jak však vyplývá z judikatury Soudního dvora, čistě sociální poslání systému, v jehož rámci je daný subjekt pověřen specifickými zvláštními úkoly, samo o sobě nestačí k vyloučení hospodářské povahy uvedených úkolů (155).

(114) Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení bylo snahou Komise zjistit, zda dodatečné sociální aktivity údajně prováděné nemocnicemi IRIS-H představovaly činnost hospodářské povahy, či nikoli. Ve své odpovědi na rozhodnutí Komise o zahájení řízení belgické orgány tvrdí, že tyto sociální aktivity nejsou hospodářské povahy, protože nejsou součástí konkurenčního trhu. Stěžovatelé však tvrdí, že není možné rozlišit sociální činnosti od činností nemocniční péče, které jsou hospodářské povahy. Ačkoliv Komise pečlivě zvážila argumenty belgických orgánů, nemůže vyloučit, že výkon dodatečných sociálních činností představuje činnost hospodářské povahy. Navíc, jak je vysvětleno níže (viz 165. bod odůvodnění), Komise se domnívá, že dodatečné sociální činnosti nelze ve skutečnosti odlišit od služeb nemocniční péče hospodářské povahy.

(115) Aby bylo možno v tomto posuzování pokračovat, vychází se v tomto rozhodnutí nadále z předpokladu, že poskytování dodatečných sociálních služeb je skutečně hospodářské povahy.

Doplňkové činnosti

(116) Jak je uvedeno v 41. bodě odůvodnění, nemocnice IRIS-H se rovněž účastní různých doplňkových činností. Komise konstatuje, že některé z těchto činností, jsou-li posuzovány odděleně od hlavních činností nemocnic IRIS-H, se nejeví jako činnosti hospodářské povahy (například činnosti v oblasti výzkumu), zatímco jiné se na první pohled jako činnosti hospodářské povahy jeví (např. jídelna nebo obchod pro pacienty a návštěvníky). Lze však nicméně argumentovat tím, že veškeré zmíněné doplňkové činnosti je vzhledem k jejich úzkým vazbám na hlavní činnosti (hospodářské povahy) nemocnic IRIS-H nutno považovat rovněž za činnosti hospodářské povahy.

(117) Aby bylo možno v tomto hodnocení pokračovat, vychází se v tomto rozhodnutí nadále z předpokladu, že doplňkové činnosti jsou skutečně činnostmi hospodářské povahy.

7.2.1.2. Hospodářské zvýhodnění

Obecné posouzení

(118) Zvýhodněním ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU se rozumí jakákoli hospodářská výhoda, kterou by podnik za běžných tržních podmínek (tj. bez zásahu státu) nebyl schopen získat (156). Důležitý je pouze účinek opatření na podnik, nikoli důvod ani cíl státního zásahu (157). Pokud se v důsledku státního zásahu zlepší finanční situace podniku, jedná se o zvýhodnění.

(119) V tomto případě je třeba poznamenat, že různé systémy veřejného financování (popsané v oddíle 2.5.1), které pokrývají všeobecné i dodatečné služby nemocniční péče včetně vyrovnávání schodků, umožnily nemocnicím IRIS-H využívat souhrnu opatření, jejichž cílem je snížit náklady, které za běžných okolností nesou poskytovatelé tohoto typu činností. Proto lze mít s výhradou přezkumu s ohledem na zásady stanovené v rozsudku Altmark, který je proveden v následujících bodech odůvodnění, za to, že mechanismus vyrovnávání schodků, který je předmětem tohoto rozhodnutí, poskytuje nemocnicím IRIS-H hospodářské zvýhodnění, které by za běžných tržních podmínek (tj. bez zásahu státu) nebyly schopny získat.

Altmark

(120) Komise podotýká, že by bylo možné mít za to, že veřejné financování nemocnic IRIS-H neposkytlo těmto nemocnicím žádné zvýhodnění, jestliže spočívalo