DOPORUČENÍ EVROPSKÉ RADY PRO SYSTÉMOVÁ RIZIKA

ze dne 20. prosince 2012

o financování úvěrových institucí

(ESRB/2012/2)

2013/C 119/01

GENERÁLNÍ RADA EVROPSKÉ RADY PRO SYSTÉMOVÁ RIZIKA,

s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1092/2010 ze dne 24. listopadu 2010 o makroobezřetnostním dohledu nad finančním systémem na úrovni Evropské unie a o zřízení Evropské rady pro systémová rizika (1), a zejména na čl. 3 odst. 2 písm. b), d) a f) a články 16 až 18 tohoto nařízení,

s ohledem na rozhodnutí Evropské rady pro systémová rizika ESRB/2011/1 ze dne 20. ledna 2011, kterým se přijímá jednací řád Evropské rady pro systémová rizika (2), a zejména na čl. 15 odst. 3 písm. e) a články 18 až 20 tohoto rozhodnutí,

vzhledem k těmto důvodům:

PŘIJALA TOTO DOPORUČENÍ:

ODDÍL 1

DOPORUČENÍ

Doporučení A – Sledování a hodnocení rizik financování a řízení rizik financování ze strany orgánů dohledu

Vnitrostátním orgánům dohledu odpovědným za bankovní dohled se doporučuje, aby zintenzivnily hodnocení rizik financování a likvidity, která nesou úvěrové instituce, jakož i řízení rizik financování, a to v rámci širší struktury rozvahy. Vnitrostátní orgány dohledu odpovědné za bankovní dohled by zejména měly:

Doporučení B – Řízení rizik spojených se zatížením aktiv ze strany institucí

Vnitrostátním orgánům dohledu odpovědným za bankovní dohled se doporučuje požadovat na úvěrových institucích, aby:

zavedly zásady řízení rizik za účelem vymezení svého přístupu k zatížení aktiv, jakož i postupy a kontroly, kterými zajistí, aby rizika spojená s řízením zajištění a se zatížením aktiv byla náležitě identifikována, sledována a řízena. Tyto zásady by měly brát v úvahu obchodní model každé instituce, členské státy, v nichž instituce působí, zvláštnosti trhů financování a makroekonomickou situaci. Měly by je schvalovat příslušné řídící orgány každé instituce;

Doporučení C – Sledování zatížení aktiv ze strany orgánů dohledu

Doporučení D – Transparentnost trhu se zřetelem na zatížení aktiv

na základě zkušeností získaných do 31. prosince 2014, včetně zkušeností s prováděním doporučení C, by obecné zásady měly být změněny tak, aby vyžadovaly poskytování informací dvakrát za rok, a měly by být doplněny o požadavek na zveřejňování informací v členění podle kvality aktiv, má-li EBA za to, že tento dodatečný požadavek přinese spolehlivé a smysluplné informace;

Orgánu EBA se doporučuje, aby vypracoval obecné zásady o požadavcích na úvěrové instituce v oblasti transparentnosti se zřetelem na zatížení aktiv. Tyto obecné zásady by měly pomoci zajistit, aby informace, které se poskytují trhu, byly jasné, snadno porovnatelné a přiměřené. Vzhledem k omezeným zkušenostem se zveřejňováním spolehlivých a smysluplných informací o kvalitě aktiv by měl EBA zavádět požadavky v této oblasti postupně s cílem přejít na širší režim zveřejňování informací po uplynutí jednoho roku. Obecné zásady by měly požadovat, aby úvěrové instituce poskytly:

Doporučení E – Kryté dluhopisy a jiné nástroje vytvářející zatížení

Orgánu EBA se doporučuje, aby zvážil, zda je vhodné, aby v návaznosti na sledování fungování trhu s krytými dluhopisy z hlediska osvědčených postupů po dobu dvou let vydal obecné zásady nebo doporučení, kterými by takové osvědčené postupy schválil. Zjistí-li EBA, že je v této souvislosti zapotřebí vypracovat legislativní návrh, měl by to oznámit Evropské komisi a informovat ESRB.

Orgánu EBA se doporučuje, aby posoudil, zda existují jiné finanční nástroje vytvářející zatížení, u nichž by bylo rovněž užitečné identifikovat osvědčené postupy ve vnitrostátních rámcích. Pokud EBA dospěje k závěru, že takové nástroje existují, měl by i) koordinovat identifikaci příslušných osvědčených postupů a podpořit jejich harmonizaci prostřednictvím vnitrostátních orgánů dohledu a ii) v následné fázi postupovat tak, jak je uvedeno v odstavci 3 ve vztahu ke krytým dluhopisům.

ODDÍL 2

PROVÁDĚNÍ

1. Výklad pojmů

2. Prováděcí kritéria

3. Časový rámec pro návazné kroky

Příjemci doporučení se vyzývají, aby v souladu s níže uvedeným časovým rámcem informovali ESRB a Radu o opatřeních, která přijali v reakci na toto doporučení, nebo aby v případě nečinnosti poskytli náležité zdůvodnění.

4. Sledování a hodnocení

(1) Úř. věst. L 331, 15.12.2010, s. 1.

(2) Úř. věst. C 58, 24.2.2011, s. 4.

(3) „Recommendation on the creation and supervisory oversight of temporary capital buffers to restore market confidence“ (EBA/REC/2011/1), dokument je k dispozici pouze v anglickém jazyce.

(4) Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a investičními podniky a o změně směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/87/ES o doplňkovém dozoru nad úvěrovými institucemi, pojišťovnami a investičními podniky ve finančním konglomerátu (KOM(2011) 453 v konečném znění) a návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky (KOM(2011) 452 v konečném znění).

(5) Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení problémů úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 77/91/EHS a 82/891/ES, směrnice 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES a 2011/35/EU a nařízení (EU) č. 1093/2010 (COM(2012) 280/3).

(6) V Evropě jsou tyto standardy přijaty ve formě nařízení Komise (ES) č. 1126/2008 ze dne 3. listopadu 2008, kterým se přijímají některé mezinárodní účetní standardy v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1606/2002 (Úř. věst. L 320, 29.11.2008, s. 1).

(7) Návrh nařízení Rady, kterým se Evropské centrální bance svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (COM(2012) 511 final).

(8) Úř. věst. L 177, 30.6.2006, s. 1.

(9) Úř. věst. L 135, 31.5.1994, s. 5.

PŘÍLOHA K DOPORUČENÍ O FINANCOVÁNÍ ÚVĚROVÝCH INSTITUCÍ

OBSAH

SHRNUTÍ

ÚVOD

I. VÝVOJ STRUKTUR FINANCOVÁNÍ A AKTIV

I.1 Zajištěné versus nezajištěné financování

I.2 Vývoj zajištěného financování

I.2.1 Kryté dluhopisy

I.3 Vývoj nezajištěného financování

I.3.1 Klientské vklady

I.4 Inovativní financování

I.4.1 Likviditní swapy

I.4.2 Strukturované produkty a ETF

I.5 Veřejná podpora v současných zhoršených podmínkách

I.6 Rozhodující faktory vývoje struktur financování

I.6.1 Dopad nové a nadcházející regulace financování bank

I.7 Finanční páka a členění aktiv

II. ZATÍŽENÍ AKTIV: VÝSLEDKY PRŮZKUMU

II.1 Celková míra zatížení aktiv

II.2 Dopad přezajištění na míru zatížení

II.3 Podíl různých transakcí na zatížení

III. RIZIKA

III.1 Rizika vyplývající ze zatížení aktiv

III.1.1 Strukturální podřízenost nezajištěných věřitelů

III.1.2 Otázky související s budoucím přístupem k nezajištěným trhům

III.1.3 Otázky související s transparentností a správnou cenovou tvorbou

III.1.4 Zvýšená rizika financování a likvidity

III.1.5 Podmíněné zatížení

III.1.6 Ostatní rizika vyplývající ze zatížení aktiv

III.1.7 Ostatní rizika související se specifickými produkty nebo transakcemi

III.1.8 Příčiny naplnění rizik

III.1.9 Udržitelnost zatížení aktiv

III.1.10 Dopad zatížení aktiv na reálnou ekonomiku

III.2 Rizika plynoucí z inovativního financování

III.2.1 Transparentnost, důvěra, obtížnější řízení a dohled

III.2.2 Provázanost

III.2.3 Soudní spory a reputační rizika, ochrana spotřebitele

III.2.4 Specifická rizika související s likviditními swapy

III.3 Rizika plynoucí z koncentrace

III.4 Rizika plynoucí z tlaku na snižování finanční páky

IV. UDRŽITELNOST STRUKTUR FINANCOVÁNÍ (ZE STŘEDNĚDOBÉ AŽ DLOUHODOBÉ PERSPEKTIVY)

IV.1 Silnější úloha klientských vkladů

IV.2 Úloha nezajištěného a zajištěného velkoobchodního financování

IV.3 Charakteristické znaky udržitelné struktury financování

IV.4 Vlivy nabídky a poptávky na financování

V. OPATŘENÍ

CÍLE OPATŘENÍ

ZÁSADY IMPLEMENTACE DOPORUČENÍ

SPOLEČNÁ REAKCE NA VŠECHNY TYPY DOPORUČENÍ

DOPORUČENÍ

V.1 Doporučení A – Sledování a hodnocení rizik financování a řízení rizik financování ze strany orgánů dohledu

V.1.1 Ekonomické zdůvodnění

V.1.2 Hodnocení, včetně výhod a nevýhod

V.1.3 Návazné kroky

V.1.4 Sdělení týkající se návazných kroků

V.2 Doporučení B – Řízení rizik spojených se zatížením aktiv ze strany institucí

V.3 Doporučení C – Sledování zatížení aktiv ze strany orgánů dohledu

V.3.1 Ekonomické zdůvodnění (doporučení B a C)

V.3.2 Hodnocení, včetně výhod a nevýhod (doporučení B a C)

V.3.3 Návazné kroky (doporučení B a C)

V.3.4 Sdělení týkající se návazných kroků – doporučení B

V.3.5 Sdělení týkající se návazných kroků – doporučení C

V.4 Doporučení D – Transparentnost trhu se zřetelem na zatížení aktiv

V.4.1 Ekonomické zdůvodnění

V.4.2 Hodnocení, včetně výhod a nevýhod

V.4.3 Návazné kroky

V.4.4 Sdělení týkající se návazných kroků

V.5 Doporučení E – Kryté dluhopisy a jiné nástroje vytvářející zatížení

V.5.1 Ekonomické zdůvodnění

V.5.2 Hodnocení, včetně výhod a nevýhod

V.5.3 Návazné kroky

V.5.4 Sdělení týkající se návazných kroků

V.6 ESRB bere v úvahu další iniciativy

VI. VÝSLEDKY PRŮZKUMU O ZATÍŽENÍ AKTIV A INOVATIVNÍM FINANCOVÁNÍ: METODICKÁ A STATISTICKÁ POZNÁMKA

VI.1 Metodická poznámka

VI.1.1 Obecný popis datového souboru

VI.1.2 Některé metodické aspekty

VI.1.3 Kontrola kvality údajů

VI.2 Zatížení

VI.2.1 Míra zatížení

VI.2.2 Splatnost zatížených aktiv a odpovídajících závazků

VI.3 Zajištěné financování

VI.4 Protistrany

SHRNUTÍ

Struktury financování bank prošly v posledních letech výraznými změnami. Tato příloha popisuje vývoj zdrojů a struktur financování bank v Evropské unii, rizika vyplývající z tohoto vývoje a soubor opatření politik k jejich řešení.

Nejvýraznější změnou byl nárůst relativního významu zajištěného financování jako důsledek averze k riziku na straně investorů a regulatorního vývoje, a to zejména rámce Basel pro kapitál, likviditu a směrnice Solventnost II. Tento vývoj, společně se zhoršením nabídky kvalitního zajištění, vytvořil předpoklady pro rostoucí poptávku po zajištění (včetně poptávky v případě financování poskytovaného veřejným sektorem), a to v době, kdy banky potřebují k udržení úvěrování reálné ekonomiky stabilní zdroje financování. Zvýšená nejistota investorů spojená se stávající krizí státních dluhopisů vedla banky k tomu, aby stále více spoléhaly na zdroje financování z veřejného sektoru, přičemž centrální banky reagovaly přijetím mimořádných opatření, zahrnující dlouhodobější operace a rozšířené seznamy zajištění.

Banky také zvýšily používání vkladů klientů i konkurenci v této oblasti. Zvýšené využívání vkladů bylo částečně úspěšné – při tom jej doprovázela také rizika, neboť vklady se mohou s rostoucí konkurencí stát volatilnější, a produkty nabízené klientů, nejdou vždy správně pochopeny. V neposlední řadě přešlo několik bank k inovativním produktům, především likviditním swapům, které jim měly zajistit financování za konkurenceschopné ceny. Ve snaze vyhodnotit tyto jevy komplexně je součástí této přílohy hodnocení udržitelnost struktur financování i jejich dopad na finanční sektor i reálnou ekonomiku.

Příloha se podrobněji zabývá třemi zdroji rizik: 1) zatížením aktiv, 2) inovativním financováním a 3) koncentrací.

Ukazuje se, že zajištěné financování má pro banky během stávajícího období napětí zásadní význam, neboť umožňuje diverzifikaci zdrojů financování a snižuje riziko protistran. I když jsou v této příloze uznány výhody spojené se zajištěným financování během krize, hodnotí se zde také rizika nadměrné míry zatížení aktiv. Zaprvé implikuje taková míra zatížení další podřízenost ostatních věřitelů, zejména vkladatelů, což má důsledky z hlediska potenciálního využití peněžních prostředků ze systémů pojištění vkladů. Vysoká míra zatížení aktiv může také nepříznivě ovlivňovat budoucí přístup k nezajištěným trhům a ztěžovat správné ocenění rizik, s dopadem na efektivní alokaci zdrojů. Podmíněné zatížení bývá dále procyklické, protože se v období napětí zvyšuje v důsledku automatického růstu požadavků na zajištění. Obecně platí, že systémový nárůst zatížení aktiv ztěžuje řízení likvidity a financování a zvyšuje rizika spojená s opětovným použitím zajištění. Další obtíže souvisejí s efektivním řízením institucí a dohledem nad nimi, pokud mají vysokou míru zatížení aktiv.

Inovativní financování bývá méně transparentní a v důsledku toho je jeho řízení a dohled na ním obtížnější. Vzhledem k potenciální neprůhlednosti je zde také vyšší pravděpodobnost soudních sporů a naplnění reputačního rizika, a to především pokud jsou tyto produkty prodávány retailovým klientům. Rizika vyplývající z koncentrace jsou analyzována ze čtyř různých úhlů pohledu, kterými jsou: investorská základna, nástroje, profil splatností a zeměpisný rozsah.

Pokud jde o struktury financování vnímané z komplexní perspektivy, autoři přílohy se domnívají, že pro zajištění schopnosti úvěrových institucí ustát stresové události má zásadní význam řádně diverzifikovaná struktura financování. To znamená vyhnout se přílišné závislosti na jednotlivých zdrojích financování, a to zejména na zajištěném financování. Dále je třeba, aby instituce při posuzování své schopnosti realizovat plány financování braly také v úvahu jednání dalších institucí, především pokud jde o používání klientských vkladů, které se v důsledku zvýšené konkurence mohou stát méně stabilním zdrojem financování. Existují již případy úvěrových institucí, které se uchýlily k retailovým nástrojům financování. Ty mohou vypadat podobně jako vklady, ale obnáší jiná rizika, neboť nemusí spadat pod systémy pojištění vkladů.

Na základě provedené analýzy se doporučuje několik opatření.

V krátkodobé perspektivě se vzhledem ke stále zhoršeným podmínkám na trhu a potřebě úvěrových institucí vypracovat robustní plány financování doporučuje vnitrostátním orgánům dohledu a Evropskému orgánu pro bankovnictví (EBA), aby na vnitrostátní, resp. unijní úrovni sledovaly a celkově vyhodnocovaly rizika financování a likvidity i proveditelnost plánů financování. V současné situaci se orgánům doporučuje, aby především posuzovaly plány institucí na snížení závislosti na zdrojích financování z veřejného sektoru. Při analýze rizik likvidity a financování se orgánům doporučuje, aby věnovaly zvláštní pozornost používání inovativních nástrojů, které mohou představovat systémová rizika, a aby posuzovaly rizika nepojištěných nástrojů, které se podobají vkladům, pokud jsou prodávány retailovým klientům, a jejich možným nepříznivým dopadům na tradiční vklady.

Návrhy se zaměřují především na řešení zatížení pomocí komplexní strategie. V krátkodobém horizontu by mělo být vyvinuto soustředěné úsilí vedoucí k dalšímu zlepšení řízení rizik likvidity a financování prováděnému úvěrovými institucemi v případech, kde je součástí zatížení aktiv. Orgánům dohledu se také doporučuje, aby při sledování a hodnocení úrovně, vývoje a druhů zatížení i vlivu stresových událostí na zatížení byly konzistentnější. Jako důležité je zahrnuté doporučení o tržní transparentnosti s cílem řešit nabídku financování usnadněním kvalitnějšího ocenění rizik, zejména těch, která jsou spojena se zatížením.

Při zvážení relativního významu, který kryté dluhopisy získaly ve strukturách financování bank, a rizik spojených s těmito nástroji, např. z hlediska právní nejistoty v některých členských zemích a rozdílů ve způsobech vykazování, se vnitrostátním orgánům dohledu doporučuje, aby podporovaly zavádění osvědčených postupů, a to buď ve veřejné, nebo soukromé sféře. Po této první etapě se doporučuje, aby EBA takové iniciativy koordinoval, identifikoval osvědčené postupy a dále v souladu s těmito určenými postupy posoudil fungování trhu. Dále by měl EBA posoudit, zde je vhodné, aby použil vlastní pravomoci jakožto formálního mechanismu pro zavedení osvědčených postupů, nebo aby tuto oblast přenechal k případnému dalšímu jednání Evropské komisi, a to s přihlédnutím k potenciálnímu dopadu na jinak dobře fungující trhy. Pro druhou etapu se doporučuje, aby EBA posoudil existenci dalších finančních nástrojů, které rovněž zatěžují aktiva a u nichž by bylo třeba uplatnit podobný přístup.

Aniž by ESRB navrhovala formální doporučení ke stimulaci ostatních trhů financování, bere v úvahu některé soukromé iniciativy, např. v souvislosti s označováním sekuritizovaných emisí a krytých dluhopisů, neboť tyto kroky mohou pomoci obnovit důvěru v určité finanční produkty.

ÚVOD

Nedávná krize má původ v událostech v letech 2007–2008, kdy vývoj na velkoobchodních i retailových trzích obnažil zranitelná místa spojená s určitými druhy aktiv (např. rizikové hypotéční úvěry na rezidenční nemovitosti v USA i jinde) a s určitými obchodními modely (např. používání krátkodobého velkoobchodního financování). Tato krize se následně transformovala a pokračovala po dlouhou dobu. Stávající zranitelnost některých států v souběhu s nedostatky v některých bankovních systémech v EU a zejména v eurozóně se v kontextu slabého hospodářského růstu prohloubily. Tato silná vazba mezi náklady financování bank a států a zároveň nejistota ohledně kvality aktiv některých bank a udržitelnosti jejich obchodních modelů v tomto prostředí znamená, že situace na úvěrových a mezibankovních trzích zůstala zhoršená a že banky při správě svých rozvah čelily obtížím.

Za této situace orgány veřejné zprávy zasahovaly, přičemž centrální banky zaváděly rozhodná opatření umožňujícími bankám získat financování, a orgány dohledu prováděly kroky k posílení kapitalizace, zlepšení transparentnosti a řešení kvality aktiv.

V rámci řešení této situace banky také reagovaly, a to prováděním změn ve své struktuře financování a portfolií aktiv. Tato příloha se zabývá také změnami ve zdrojích a strukturách financování bank a hodnotí, zda takový vývoj představuje systémová rizika.

Příloha posuzuje struktury financování bank v EU a jejich vývoj v posledních letech a zaměřuje se na rostoucí úlohu zajištěného financování a dalších zajištěných transakcí a jejich dopad z hlediska zatížení aktiv. Pravděpodobně v reakci na krizi začalo několik bank používat také inovativnější zdroje financování, které jsou často málo transparentní a v některých případech mohou mít dopad na zatížení aktiv. V neposlední řadě příloha obecněji zkoumá dopady tohoto vývoje ve vztahu k udržitelnosti bankovních struktur financování.

Příloha dále obsahuje hodnocení, zda a jakým způsobem tento vývoj vyžaduje pozornost z hlediska přijímání opatření. Konstatuje, že některá z těchto rizik jsou významná, a představuje tedy možnosti řešení. Tyto možnosti náležitě zohledňují charakter stávající situace, který stále odpovídá krizi a nestabilitě trhu, a vyžaduje tedy zvláštní pozornost.

Tato analytická práce využívá několik různých datových souborů s cílem přesněji popsat vývoj a současný stav. I když orgány dohledu i další orgány státní správy sledují bankovní rozvahy, které podléhají tržním pravidlům transparentnosti, bylo k získání informací nezbytné provést zvláštní průzkum, a to zejména o úrovních a druzích zatížení a o inovativních zdrojích financování.

Příloha je rozdělena do šesti kapitol. Po úvodu následuje Kapitola I, která popisuje vývoj a současný stav struktur financování bank. Kapitola II se věnuje analýze údajů o zatížení aktiv, které shromáždila ESRB. Analýza rizik spojených s takovým vývojem je pojednána v kapitole III. Kapitola IV se obecněji zabývá otázkou udržitelnosti struktur financování a kapitola V pak obsahuje doporučení ESRB. V kapitole VI je připojena metodologická a statistická příloha o průzkumu ESRB o zatížení aktiv a inovativním financování.

I. VÝVOJ STRUKTUR FINANCOVÁNÍ A AKTIV

Vývoj zdrojů a struktur financování v posledních letech nelze analyzovat odděleně od kontextu stávající dlouhotrvající krize. V reakci na citelně zhoršené podmínky na úvěrových a mezibankovních trzích a v kontextu zranitelných míst jak na straně států, tak finančních systémů zejména v eurozóně upravily banky své struktury financování i portfolia aktiv.

Pokud porovnáme strukturu financování rozvah bank v eurozóně (1) ke konci roku 2011 s touto strukturou před finanční krizí (ke konci roku 2005), lze konstatovat, že vklady (s vyloučením vkladů v rámci měnových finančních institucí (MFI)) dosud představují největší podíl závazků bank (viz graf 1). Navíc se od roku 2008 v závazcích bank zvyšuje podíl klientských vkladů i doba jejich splatnosti (2) (viz kapitola I.3.1).

Graf 1

Členění závazků: r. 2005 vs. r. 2011

Od roku 2005 byly závazky restrukturalizovány a zvýšil se tak podíl vkladů uvnitř sektoru MFI. Ve skutečnosti se podle údajů o finančních transakcích zvýšily vklady od konce roku 2005 o 12 %.

Je však třeba poznamenat, že tato složka statistiky zahrnuje financování centrálními bankami. Po přijetí opatření centrálními bankami a dalšími orgány státní správy v reakci na zhoršení podmínek na úvěrových a mezibankovních trzích se používání financování poskytovaného centrálními bankami a zejména Eurosystémem i používání státem zaručeného dluhu výrazně v posledních letech zvýšilo (viz kapitola I.5).

Třetí nejdůležitější položkou jsou dlouhodobé dluhové cenné papíry, které představovaly 14 % celkových závazků bank. Pokud jde o dluhové cenné papíry, došlo v několika posledních letech k posunu struktur financování bank k zajištěnému financování včetně krytých dluhopisů (viz kapitoly I.1 a I.2). Zhoršující se důvěra na trhu vedla také k výraznému poklesu přeshraničních mezibankovních transakcí, což se odráželo v kratších dobách splatnosti a vyšších výpůjčních sazbách. Tato resegmentace v rámci jednotlivých zemí stále pokračuje.

Je možné konstatovat, že u malého vzorku sledovaných bank (3) je změna složení struktury závazků závislá na ratingu bank (a implicitně na ratingu země), přičemž zranitelnější banky nebo banky ve zranitelnějších zemích zažívají vyšší nárůst zajištěného financování (včetně financování poskytovaného centrálními bankami) a pokles používání nezajištěných dluhových nástrojů. Také se zdá, že tyto banky posílily své vkladové základny více než banky s vyšším ratingem (viz graf 2).

Graf 2

Struktura financování skupin bank s různým ratingem ke konci r. 2007 a ke konci r. 2011

Tyto změny v závazcích bank také odrážejí změnu obchodních modelů. Před krizí uplatňovaly banky v EU většinou strategie orientované na aktiva, což vedlo k nadměrnému pákovému efektu, neboť financování bylo snadno dostupné za nízké ceny, zejména na velkoobchodních trzích. Krize a její dopady na dostupnost likvidity a financování si u bank vynutily strategický obrat a banky začaly uplatňovat strategie orientované na závazky.

I.1 Zajištěné versus nezajištěné financování

V porovnání s desetiletím před krizí emise střednědobého a dlouhodobého dluhu bankami počínaje závěrem roku 2007 výrazně poklesla. I když finanční krize nepříznivě dopadla jak na trhy zajištěného tak nezajištěného financování, ukazuje se, že emise krytých dluhopisů bankami v EU byla v posledních letech odolnější než emise prioritního nezajištěného dluhu (viz graf 3), což vedlo k přesunu k více zajištěným emisím (viz graf 4). Tento posilující trend se v roce 2012 obrátil, částečně v důsledku toho, že přístup okrajových emitentů k trhu, kteří představovali výrazný podíl emise nárůstu krytých dluhopisů v letech 2010 a 2011, byl po většinu roku 2012 omezen.

Graf 3

Vývoj emisí krytých dluhopisů a prioritního nezajištěného dluhu (2007–2011; index 2007=100)

Graf 4

Podíl emise zajištěného a nezajištěného dluhu (2009–září 2012; v procentech)

Tento plošný trend překrývá rozdíly ve vývoji v jednotlivých zemích i bankách. V posledních několika letech utrpěly emise bank ve zranitelnějších zemích více než v ostatních státech. Banky se v těchto zemích také výrazněji uchylovaly k zajištěným nástrojům (a často si je ponechávaly k použití jako zajištění) a k zaručeným nástrojům (zejména těm, kde je ručitelem stát). Bankovní skupiny s nižším ratingem, a to i když měly sídlo ve státech se silnější pozicí, měly větší obtíže při získávání velkoobchodního financování na trzích soukromého sektoru.

Pokud jde financování na mezibankovním trhu (4), údaje z průzkumu peněžního trhu eurozóny ukazují, že po letech nepřetržitého růstu začala celková aktivita na nezajištěných trzích v roce 2008 klesat a v letech 2009–2010 se dále výrazně snížila v důsledku zvýšených obav z rizika protistran. I když nezajištěné výpůjčky v roce 2011 mírně vzrostly, stále zůstává výrazně pod úrovní před krizí. Pokles relativního podílu nezajištěných zápůjček pokračoval i v roce 2012, kdy se obrat na nezajištěných trzích snížil o 36 %. Pokles nezajištěných mezibankovních úvěrů byl do určité míry kompenzován růstem repo financování, které po poklesu v roce 2008 začalo v roce 2009 růst, ale v roce 2012 opět pokleslo – o 15 %. Tuto relativní odolnost aktivity na zajištěných trzích lze připsat zčásti zvýšenému používání elektronických platforem a zejména obchodním systémům s ústředními protistranami (CCP) pro zajištěné transakce. Podle údajů z průzkumu výrazně vzrostl od roku 2008 objem transakcí na zajištěném trhu vypořádaných prostřednictvím CCP – v roce 2012 už představoval tento objem 55 % (v porovnání s 51 % v roce 2011).

I.2 Vývoj zajištěného financování

Objem nesplaceného zajištěného dluhu bank v EU (bez Německa) byl v období mezi koncem roku 2009 a prvním čtvrtletím 2012 relativně stabilní, i když zakrýval rozdílný vývoj uvnitř EU, kde v několika zemích objem rostl (např. Španělsko, Itálie a Švédsko), zatímco jinde klesal (např. Irsko, Nizozemsko a Spojené království) (5).

Současně některé banky začaly zvyšovat objem nedistribuovaných sekuritizovaných emisí nebo krytých dluhopisů s cílem použít tyto nástroje jako zajištění zejména pro refinanční operace s centrálními bankami (další údaje viz kapitola I.5). Tento druh operací používaly v letech 2011 a 2012 častěji především instituce s nižším ratingem.

Sekuritizace byla masivně používána na začátku procesu: v roce 2008 byly evidovány emise o objemu 711 mld. EUR, ale pouze 5 % z celkových emisí bylo bankami distribuováno. Podíl a objem nedistribuovaných cenných papírů krytých aktivy (ABS) v letech 2008–2011 výrazně překročily podíl a objem nedistribuovaných krytých dluhopisů.

Během prvních devíti měsíců roku 2012 objem nedistribuovaných emisí krytých dluhopisů oživil a představoval více než jednu třetinu celkových emisí krytých dluhopisů (viz graf 5). Podíl nedistribuovaných sekuritizovaných emisí však zůstal výrazně vyšší, alespoň během prvního čtvrtletí 2012.

Graf 5

Nedistribuované sekuritizované emise a emise krytých dluhopisů v EU v jednotlivých letech

1.2.1 Kryté dluhopisy

Kryté dluhopisy zaujímají z hlediska zajištěného financování významnou úlohu. Ze zdroje financování pouze v několika zemích se staly důležitým zdrojem dlouhodobého financování bank v daleko širší skupině zemí (viz graf 6). V roce 2003 bylo 95 % všech nesplacených krytých dluhopisů emitováno bankami a hypotéčními bankami usídlenými pouze ve čtyřech zemích (Dánsko, Francie, Německo a Španělsko), zatímco v roce 2010 představovaly nesplacené kryté dluhopisy emitované těmito čtyřmi zeměmi pouze 66 % všech nesplacených krytých dluhopisů (viz graf 7).

Graf 6

Nesplacené kryté dluhopisy

Graf 7

Podíl nesplacených krytých dluhopisů podle zemí na celkovém objemu EU

Jak na primárních, tak sekundárních trzích zůstaly spready krytých dluhopisů užší než u ekvivalentního prioritního nezajištěného dluhu. Tím se kryté dluhopisy staly zajímavější jako nástroje financování zejména u hypotéčních úvěrů na bydlení. K vyššímu zájmu investorů o tyto instrumenty přispěla také skutečnost, že ratingové agentury hodnotí kryté dluhopisy výrazně výše než prioritní nezajištěné závazky stejného emitenta.

I.3 Vývoj nezajištěného financování

Zatímco v letech 2009 a 2010 byl objem nesplaceného nezajištěného dluhu poměrně stabilní, během prvního čtvrtletí 2011 začal klesat. Stejný vývoj nastal u podílu nesplaceného nezajištěného dluhu na celkovém nesplaceném dluhu, který v letech 2009 a 2010 činil zhruba 40 %. V prvním čtvrtletí 2011 začal klesat a v poslední době dosáhl 30 %. Tento vývoj byl heterogenní uvnitř celé EU, ale nejvýraznější pokles tohoto podílu nastal hlavně v zemích, v nichž měla krize citelný dopad (především Itálie a Portugalsko). Pokles podílu nezajištěného dluhu vykázaly také bankovní skupiny s nižším ratingem usídlené v zemích s vyšším ratingem.

1.3.1 Klientské vklady

I přes celkový nárůst klientských vkladů v závazcích bank (viz graf 1) přinesly snahy bank zachovat rozsáhlejší vkladovou bázi zatím smíšené výsledky (viz graf 8), a to především z důvodu větší konkurence na již přeplněném bankovním trhu a relativní neochoty některých vkladatelů vázat prostředky v nízko úročených vkladech.

Graf 8

Podíl vkladů v nefinančním soukromém sektoru v jednotlivých zemích jako procento celkových aktiv

Ve skutečnosti zůstala v letech 2009–2012 křivka poměru úvěrů k vkladům poměrně plochá (viz graf 9): po poklesu během prvního čtvrtletí 2011 tento poměr opět vzrostl a během posledních čtvrtletí zůstal poměrně stabilní na úrovni zhruba 150 %. Na rozdíl od situace u fondů trhu byl objem vkladů během krize stabilní s výjimkou několika zemí v době napětí. V určité míře je to dáno existencí celounijních harmonizovaných systémů pojištění vkladů. V několika zemích však došlo počínaje druhou polovinou roku 2011 k určitým pohybům u velkoobchodních vkladů. Některé z těchto pohybů měly přeshraniční charakter (viz graf 10).

Graf 9

Poměr úvěrů k vkladům u vzorku velkých bankovních skupin v EU

Graf 10

Přeshraniční vklady neměnových finančních institucí v EU

I.4 Inovativní financování

Vedle tradičních druhů financování bank používají banky v různé míře další typy nástrojů ke zlepšení svého financování nebo stavu likvidity.

1.4.1 Likviditní swapy

Likviditní swapy mohou mít několik podob, ale v podstatě se jedná o druh zajištěného úvěrování, kde věřitel poskytuje dlužníkovi vysoce likvidní aktiva (např. hotové peníze a státní dluhopisy) výměnou za zástavu méně likvidního zajištění (např. cenné papíry kryté aktivy) a v rámci procesu se provede likviditní upgrade.

Údaje získané v průzkumu ESRB o zatížení aktiv a inovativním financování naznačují, že financování získané prostřednictvím likviditních swapů s hotovostním zajištěním (repo operace) a zastavení zajištění přijatého v reverzních repo operacích (tzv. sladěných repo operacích) představuje 7 % celkových aktiv. Při porovnání údajů za rok 2006 a rok 2011 je patrné, že tento podíl nevykázal žádnou výraznou změnu s výjimkou toho, že v roce 2007 měly banky tendenci upřednostňovat sladěné repo operace před repo operacemi (6).

Podle stejného průzkumu zůstávají zápůjčky cenných papírů pro většinu institucí okrajovým prostředkem. Financování získané v těchto transakcí fakticky představuje v průměru jen 0,7 % celkových aktiv bank a u žádné z vykazujících bank nepřesahuje 3,5 %. Zápůjčky cenných papírů jsou však vysoce koncentrované, zejména u větších bank. Celkově uvedlo tyto transakce pouze 19 bank (ze 47), přičemž čtyři banky představovaly 67% podíl na přijatém financování. Na trhu navíc výrazně dominuje několik zemí: Spojené království (44 % veškerého přijatého financování), Německo (22 %) a Francie (19 %) a dále Nizozemsko, Itálie a Švédsko.

1.4.2 Strukturované produkty a ETF

Krize měla dopad na trh strukturovaných produktů (7). Roční obraty strukturovaných cenných papírů vedených na burze Euronext (Amsterdam, Brusel, Lisabon a Paříž) v polovině první dekády 21. století výrazně vzrostly, ale s nástupem krize citelně poklesly (viz tabulka 1).

Tabulka 1

Obrat strukturovaných produktů (v mld. EUR)

2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Zdroj: NYSE Euronext.

Používání strukturovaných produktů pro účely financování bank (8) se mezi evropskými zeměmi výrazně liší, a to podle velikosti trhu (Belgie, Německo, Francie a Itálie představovaly na konci roku 2011 dvě třetiny nesplacených strukturovaných produktů s objemy 226 mld. EUR, 157 mld. EUR, 84 mld. EUR a 82 mld. EUR) a podle modelů ve strukturách financování domácích bank. Je třeba však poznamenat, že strukturované produkty nejsou inovace zavedené po krizi.

Používání fondů obchodovaných na burze (ETF) jako inovativního nástroje financování bylo veřejně často uváděno. Používání obchodovatelných fondů bankami k získání financování však přesahuje rámec ETF, neboť by bylo možné používat také další subjekty kolektivního investování (SKIPCP) do převoditelných cenných papírů prostřednictvím swapů s celkovou návratností a zápůjček cenných papírů. Z údajů shromážděných prostřednictvím průzkumu ESRB jsou ETF používány k získání financování velmi zřídka – používání tohoto nástroje pro účely financování uvedlo jen několik málo bank. To však neznamená, že tato činnost v budoucnu znovu neposílí. Je to jeden z důvodů, proč orgány dohledu tuto činnost nadále sledují. Navíc Evropský orgán pro cenné papíry a trhy (ESMA) zveřejnil v červenci 2012 zásady k ETF a SKIPCP.

I.5 Veřejná podpora v současných zhoršených podmínkách

Po nástupu finanční krize a zejména po pádu banky Lehman Brothers prováděly centrální banky a státní orgány rozhodné intervence. Vzhledem k obtížím bank při vlastním financování na nezajištěných úvěrových trzích zvýšily banky v EU podíl na zajištěném financování (viz kapitola I.2) a na financování poskytovaném centrálními bankami.

Navíc členské státy EU přijaly na podporu svých bankovních systémů několik opatření. Těžiště opatření veřejné podpory lze rozdělit to třech základních kategorií: kapitálové injekce, záruky za závazky bank a podpůrná opatření při nakládání s aktivy (9). Členské státy schválily systém státních záruk za likviditu, který byl upraven v roce 2011 a měl za cíl umožnit perspektivním bankám získat financování. V lednu 2012 vydalo 17 členských států EU záruky za nové emise dluhopisů v celkové výši 580 mld. EUR (480 mld. EUR v eurozóně), což oproti maximu 930 mld. EUR (720 mld. EUR v eurozóně) v posledním čtvrtletí 2009 znamenalo pokles. Situace na národních úrovních je smíšená (viz graf 11).

Graf 11

Záruky za závazky bank: členění podle zemí, v mld. EUR

Objem podmíněných závazků vyplývající ze záruk za závazky bank ve většině zemí klesl v důsledku splatnosti dluhopisů, ale v zemích jako Belgie, Itálie, Portugalsko, Řecko a Španělsko naopak vzrostl. S postupným vývojem krize do podoby krize státních dluhopisů v některých zemích eurozóny se podmínky financování bank v těchto zemích výrazně zhoršily. Eurosystém intervenoval v této souvislosti širokou škálou opatření, k nimž mimo jiné patřilo zavedení dlouhodobějších refinančních operací (LTRO) s plným přidělením a pevnými sazbami, rozšíření způsobilého zajištění a snížení požadavku na minimální rezervy. ECB dne 22. prosince 2011 a 1. března 2012 provedla dvě dlouhodobější refinanční operace se splatností tři roky, které dohromady činily více než 1 bil. EUR (viz graf 12 a graf 13).

Graf 12

Operace s NCB zemí EU

Graf 13

Operace s NCB zemí EU

Je přirozené, že používání financování od centrálních bank koreluje s křehkou pozicí států, přičemž banky v Itálii, Irsku, na Kypru, v Portugalsku, Řecku, ve Slovinsku a Španělsku jsou více závislé na financování Eurosystému (viz graf 13). V některých zemích se banky přiklonily k nedistribuovaným cenným papírům, zejména krytým dluhopisům, s cílem akumulovat způsobilé zajištění pro operace s centrálními bankami (viz graf 5). Některé banky začaly používat pro emise dluhu státní záruky, což bylo v některých případech využito v refinančních operacích s centrální bankou.

I.6 Rozhodující faktory vývoje struktur financování

Změna ve složení závazků bank je výsledkem několika souběžných faktorů. Po vícebodovém snížení ratingu dluhu emitovaného několika zeměmi z periferní části eurozóny, které předtím dosahovaly vysokého ratingu a byly považovány za země s nízkým rizikem, došlo na straně investorů do pevného výnosu k růstu poptávky po bezpečnějších aktivech. To vedlo k upřednostňování zajištěných aktiv a zejména krytých dluhopisů, neboť soubor aktiv určených ke krytí sestávající z relativně bezpečnějších aktiv jako druhý zdroj splácení poskytoval určité další uklidnění. Navíc specifické právní rámce pro kryté dluhopisy nabízejí investorům dodatečnou jistotu.

Pokud jde o vývoj nákladů zajištěného a nezajištěného dluhu, podle příslušných indexů na iBoxx vykazoval diferenciál mezi spready prioritního nezajištěného dluhu a krytých dluhopisů měnící se oceňovací modely během krize. Až do zhruba poloviny roku 2010 zůstávaly průměrné náklady prioritního nezajištěného dluhu výrazně nad průměrnými náklady krytých dluhopisů, ale následně tento rozdíl z velké míry pominul a poměr se v první polovině roku 2011 dokonce obrátil. Zvýšená averze k riziku na úvěrových trzích v důsledku zesílení krize státních dluhopisů spojená s obavami z možného dopadu navrhovaného odpisu závazků na náklady prioritního nezajištěného dluhu vedla ve druhé polovině roku 2011 k obnovení a opětovnému rozšíření kladného diferenciálu spreadů mezi prioritním nezajištěným dluhem a krytými dluhopisy.

Graf 14

Spready swapů na indexu iBoxx pro prioritní nezajištěný dluh v eurech a kryté dluhopisy (leden 2010–říjen 2012; bazické body)

Po tříletých dlouhodobějších refinančních operacích Eurosystému se počátkem roku 2012 spready prioritního nezajištěného dluhu výrazně zúžily a průměrné spready zajištěného a nezajištěného dluhu se po většinu první poloviny roku 2012 relativně přiblížily. V závěru června 2012 však průměrný spread prioritního nezajištěného dluhu poklesl pod úroveň průměrného spreadu krytých dluhopisů.

Pokud jde o náklady financování na mezibankovním trhu, po pádu banky Lehman Brothers se náklady na nezajištěné transakce v porovnání s náklady na repo transakce výrazně zvýšily, jak ukazují prudce se rozšiřující spready termínových sazeb EURIBOR-EUREPO, které odrážely výrazný růst úvěrového rizika protistran. I když se spready po zavedení rozsáhlých opatření ECB na podporu likvidity výrazně zúžily, zůstaly značně nad úrovní před krizí. Zesílení krize státních dluhopisů od poloviny roku 2011 vedlo k opětovnému rozšíření spreadů mezi zajištěnými a nezajištěnými transakcemi. V první polovině roku 2012 se po zavedení tříletých dlouhodobějších refinančních operací Eurosystému diferenciál sazeb mezi repo transakcemi a nezajištěnými transakcemi opět zúžil.

Je třeba také poznamenat, že od počátku krize se banky v EU zaměřují na posílení své báze financování tím, že z akumulace vkladů učinily jednu ze svých hlavních strategií. Retailové vklady jsou podle návrhu režimu řízení likvidity v rámci Basel považovány za „přiléhavější“ než jiné nástroje, což mohlo také přispět k tomu, že banky tyto strategie uplatňují.

I.6.1 Dopad nové a nadcházející regulace financování bank

I.6.1.1 Základní informace

Několik legislativních iniciativ, které byly nebo v blízké budoucnosti budou realizovány, mohou mít dopad na možnosti financování bank, zejména na substituční vztah mezi zajištěnými a nezajištěnými zdroji financování, ale také na využívání nových zdrojů financování. Z těchto iniciativ jsou nejdůležitější směrnice a nařízení o kapitálových požadavcích pro úvěrové instituce (CRR/CRD IV), směrnice Solventnost II / Omnibus II, návrhy směrnice o ozdravení bank a řešení jejich problémů a nařízení o infrastruktuře evropských trhů (EMIR).

Vzhledem k tomu, že emise krytých dluhopisů v porovnání se sekuritizovanými emisemi mohou být podle budoucích pravidel Basel III a Solventnost II příznivě upraveny, by banky mohly mít další motivaci tyto nástroje používat. Současně ustanovení o odpisu závazků obsažená v návrhu řešení problémů v bankovním sektoru přispěla k tomu, že investoři mohou vnímat míru návratnosti závazků u nezajištěných věřitelů v budoucnu jako nižší. Skutečnost, že ve stávajícím návrhu na úpravu poměru likvidního krytí se nezajištěné dluhové nástroje emitované bankami nepovažují za likvidní aktiva, může rovněž negativně ovlivňovat zájem bank držet nezajištěný dluh ostatních bank (10).

Dopady uvedených nařízení nejsou omezeny na financování bank. Potenciální negativní vlivy je třeba zvažovat v širším kontextu výhod nejen z hlediska financování a likvidity, ale také z hlediska zvýšené odolnosti systému, menšího morálního hazardu, omezení nákazy apod.

1.6.1.2 Údaje o nadcházejících nebo již zavedených právních předpisech

CRR/CRD IV. Dva z prvků CRD IV, které by mohly mít výrazný vliv na modely financování bank, souvisejí s rámcem řízení likvidity: poměr likvidního krytí (LCR) a požadavek čistého stabilního financování (NSFR). Hlavní účel NSFR je zajistit, aby banky zavedly stabilnější dlouhodobé zdroje financování. Hlavním účelem LCR je naopak vytvořit soubor snadno prodejných aktiv sestávajících většinou z vysoce kvalitních likvidních aktiv včetně krytých dluhopisů, ale bez ABS.

Další dopad na financování bank vyplývající z právních předpisů upravujících kapitálové požadavky souvisí s nakládáním s krytými dluhopisy. CRR/CRD IV nezavádí ve srovnání s minulým stavem novou úpravu krytých dluhopisů z hlediska kapitálových nákladů, neboť zachovává hlavní kategorie aktiv, která mohou být způsobilá jako zajištění ke krytí dluhopisů ve smyslu předchozích směrnic o kapitálových požadavcích.

Směrnice Solventnost II. Cílem směrnice je harmonizovat regulaci pojišťoven a zajišťoven. Pravidla solventnosti stanovují minimální objem finančních zdrojů, které pojišťovny a zajišťovny musí držet ke krytí rizik, jimž jsou vystaveny. Jeden z hlavních bodů kritiky Solventnosti II spočívá v tom, že pravidla budou motivovat investice spíše do krátkodobého než dlouhodobého dluhu, a to z důvodu podoby kapitálových požadavků na rozložení rizika. Tato kritika je však založena na zjednodušeném vnímání Solventnosti II, kdy se porovnávají parametry modulu rozložení rizik s parametry CRD IV. Tento přístup také nezohledňuje diversifikační vlivy a vliv vedlejších modulů úrokového rizika v konečných kapitálových požadavcích.

Ostatní prvky, které jsou v současnosti projednávány v rámci směrnice Omnibus II, mohou zachovat nebo posílit motivaci k dlouhodobým investicím. Jedním z příkladů je „balíček dlouhodobých záruk“, který je navržen s cílem řešit otázky vyplývající z dopadu umělé volatility na pojistné produkty s dlouhodobými zárukami.

Další hlavní bod kritiky vytýká to, že postup podle Solventnosti II penalizuje investice do účastí v bankách. To opět vychází z přístupu páté studie kvantitativního dopadu (QIS5) Evropského orgánu pro pojišťovnictví a zaměstnanecké penzijní pojištění (EIOPA), v níž byly účasti ve finančních a úvěrových institucích odečteny z vlastních zdrojů. Delegované úkony podle stávajícího návrhu odrážejí postup podobný postupu podle CRD IV, podle něhož je hodnota účastí v bankách odečtena od odpovídajícího řádu pouze tam, kde jsou překročeny určité prahové hodnoty. Je nepravděpodobné, že by tento přístup mohl mít pro pojistitele významný vliv na realokaci aktiv.

Stále by bylo možné, že směrnice Solventnost II bude pro některé podniky znamenat změnu alokace aktiv, neboť zachycuje diverzifikační vlivy.

Směrnice o ozdravení bank a řešení jejich problémů. Návrh směrnice stanovuje nezbytné kroky a pravomoci s cílem zajistit, aby selhání bank kdekoli v EU bylo řízeno způsobem, který zabrání finanční nestabilitě a minimalizuje náklady pro daňové poplatníky. Navržený rámec obsahuje nástroj „odepsání“ nebo „sanace“ závazků. Prostřednictvím tohoto nástroje by orgány zabývající se řešením mohly snížit základní kapitál, podřízený dluh a jakékoli další nezajištěné prioritní závazky nebo je konvertovat na akcie. Podle návrhu Komise je z režimu odepsání závazků vyloučeno zajištěné financování, vklady kryté systémy pojištění vkladů (DGS), finanční prostředky se splatností kratší než jeden měsíc, obchodní úvěry, závazky k zaměstnancům nebo finančním úřadům / správě sociálního zabezpečení a deriváty.

I když by odpis závazků nezměnil postavení nezajištěných věřitelů v hierarchii věřitelů, přispěl by k vnímání investorů, že míra návratnosti nezajištěného financování bude v budoucnu pravděpodobně nižší. Celkově vzato by vzhledem k vyšší rizikové přirážce mohly být „sanovatelné“ závazky (např. nezajištěné financování) v budoucnu nákladnější. Vyhodnocení dopadů provedené Evropskou komisí nicméně ukázalo, že očekávaný dopad je omezený. Hodnocení dopadů provedené Komisí (11), které bylo připojeno k návrhu směrnice, očekává, že náklady na financování bank vzrostou celkově o 5–15 bazických bodů, zatímco změna nákladů na financování „sanovatelných“ závazků se pohybuje mezi 15 a 40 bazickými body. Odhady změny nákladů na financování „sanovatelných“ závazků se však podle bankovního průmyslu pohybují mezi 55 a 100 bazickými body (12).

Celkem by se růst rizika a nákladů financování závazků podléhajících odpisu měl hodnotit v kontextu přínosů sanačního nástroje pro financování bank. Cílem nového nařízení o infrastruktuře evropských trhů (EMIR) je zavést větší transparentnost a zlepšit řízení rizik na trhu „mimoburzovních“ (OTC) derivátů a dále zvýšit bezpečnost na tomto trhu omezením úvěrového rizika protistran a provozního rizika.

Ke snížení úvěrového rizika protistran zavádějí nová pravidla pro ústřední protistrany i) přísné požadavky na obezřetnostní (např. kolik kapitálu ústřední protistrany musí držet), organizační (např. úloha výborů pro rizika) a provozní standardy (např. zveřejňování cen), ii) povinné zúčtování prostřednictvím ústředních protistran u smluv, které jsou standardizované (tzn. že splňují předem definovaná kritéria způsobilosti) a iii) standardy zmírnění rizik u smluv, které se nezúčtovávají prostřednictvím ústředních protistran (např. výměna zajištění). Další informace o rizicích spojených s ústředními protistranami jsou k dispozici v kapitole III.1.6.

I.7 Finanční páka a členění aktiv

V období nástupu finanční krize se finanční páka bank zvýšila a rozvahy bank se výrazně rozšířily. V pokrizovém období se banky v reakci na zvýšené náklady financování, a to zejména u nezajištěného financování, snažily snížit svou finanční páku jak zvýšením základního kapitálu, tak omezením růstu aktiv (viz graf 15). Tento trend byl zřetelnější u bank mimo eurozónu, ale na této skutečnosti měly rozhodující podíl banky se sídlem ve Spojeném království.

Graf 15

Násobek finanční páky bank v EU

V eurozóně snížily banky v roce 2009 svá aktiva o zhruba 10 %, změny v letech 2010 a 2011 byly méně výrazné (viz graf 16). Banky v zemích EU mimo eurozónu vykázaly do roku 2010 celkově málo změn v objemu aktiv, ale v roce 2011 objem aktiv začal opět růst. Od roku 2008 se banky snažily provádět rekapitalizaci a vlastní kapitál bank v celé EU výrazně vzrostl o téměř 400 mld. EUR, přičemž ale u bank v eurozóně došlo v roce 2011 k poklesu o zhruba 5 %. Celková aktiva bank v eurozóně se od roku 2007 zvýšila o 14 %, ale změnilo se také složení aktiv. Držba majetkových cenných papírů klesla o 6 %, zatímco úvěry domácnostem vzrostly jen o 9 % a úvěry poskytnuté MFI o pouhých 6 %. Naopak ostatní aktiva, úvěry vládním institucím a držba dluhu vzrostly o více než 20 %. Tyto údaje do jisté míry potvrzují slabší míru úvěrování ze strany mezibankovního sektoru i relativní pokles úvěrování domácností a podniků.

Graf 16

Změny vlastního kapitálu a aktiv bank v EU

II. ZATÍŽENÍ AKTIV: VÝSLEDKY PRŮZKUMU

K zatížení aktiv dochází, jsou-li aktiva použita k zajištění pohledávek věřitelů. Tato aktiva tedy v případě selhání banky nejsou pro běžné věřitele k dispozici. Takto zajištěná aktiva lze použít buď pro účely financování (např. ABS, kryté dluhopisy a repo operace) nebo pro obchodní činnost a řízení rizik (např. deriváty a zápůjčky cenných papírů). V některých z těchto operací nezatěžují banky aktiva přímo u svých protistran, ale u ústředních protistran v operacích, které se prostřednictvím těchto institucí zúčtovávají. Zatížené aktivum je aktivum, které je přímo či nepřímo zastaveno nebo je předmětem dohody o zástavě, zajištění nebo úvěrovém posílení libovolné transakce.

Po zvýšené míře využívání zajištěného financování a přesunu k zajištění dalších transakcí (např. derivátů), se od nástupu krize zatížení aktiv výrazně rozšířilo. I když je tento růst značně rozšířen, je výraznější u zranitelných bank a bank ve zranitelných zemích. Zatížení aktiv tak nelze oddělit od krize a jejího dopadu z hlediska zhoršení situace na úvěrových a mezibankovních trzích. Vedle těchto omezení na trzích jsou výše a druh zajištěného dluhu ovlivňovány mnoha faktory – především cenami, dostupností zajištění, přezajištěním a dobami splatnosti.

II.1 Celková míra zatížení aktiv

Ve zbývající části této přílohy se úroveň zatížení aktiv vypočítává jako poměr zatížených aktiv k celkovým aktivům (13). Podrobnosti o použité metodice jsou uvedeny v kapitole VI.

Rozložení míry zatížení aktiv v letech 2007 a 2011 je uvedeno v grafu 17 (14). Tento poměr se týká všech zatížených aktiv včetně aktiv přijatých v reverzních repo operacích (sladěných repo operacích) a je měřen vůči celkovým aktivům. V důsledku určité nejistoty spojené s přesnou metodikou vykazování v některých bankách jsou místo samotných hodnot míry zatížení uvedeny její intervaly. Údaje ukazují, že mediánová hodnota míry zatížení u vzorku bank zachycených v tomto souboru shromážděných údajů je zhruba 25 % (nebo kolem 23 %, jsou-li vyloučeny sladěné repo operace).

Graf 17

Rozdělení poměru zatížených aktiv (včetně sladěných repo operací) k celkovým aktivům, ke konci roku 2011 (modré stínování) a ke konci roku 2007 (šedé stínování)

Míra zatížení se téměř u všech bank ve vzorku zvýšila, pokud se porovnávají údaje za rok 2007 a rok 2011 (15). Pokud se podíváme na dílčí vzorek 28 bank za oba roky, medián vzrostl ze 7 % na 27 % a průměr vážený celkovými aktivy vzrostl z 11 % na 32 % (při zahrnutí sladěných repo operací).

I přes plošný charakter tohoto trendu se význam růstu míry zatížení lišil podle charakteristiky bank. Ve skutečnosti banky s nižším úvěrovým ratingem (nižším než stupeň A) (16) systematicky vykazovaly výraznější růst míry zatížení (graf 18) (17).

Graf 18

Růst míry zatížení v letech 2007–2011 u skupin bank s rozdílným úvěrovým ratingem (procentní body) (18)

V roce 2011 vykazovaly banky s vyšším ratingem (až do stupně A) průměrně výrazně nižší míry zatížení (graf 19) (19). I když se nejedná o překvapující závěr, je třeba jej vnímat v kontextu vazby mezi bankami a jejich státy, neboť některé banky, které představují vyšší míru zatížení, jsou negativně ovlivňovány rizikem vlády. Tento rozdíl v modelech zatížení závisející na odolnosti bank a států lze chápat jako potvrzení teze, že zvýšená míra zatížení je (alespoň částečně) důsledkem krize.

Graf 19

Rozdělení míry zatížení u skupin bank s rozdílným úvěrovým ratingem (v %) ke konci roku 2011

II.2 Dopad přezajištění na míru zatížení

Míra zatížení závisí na druhu transakcí, v níž bylo aktivum zastaveno, a především na inherentních požadavcích na přezajištění(viz graf 20). Repo operace, sladěné repo operace a zápůjčky cenných papírů jsou druhy financování, které představují menší míru zajištění, neboť prováděné srážky jsou zpravidla nižší. Instituce s vyšším ratingem jsou ty, které mají nejlepší pozici, aby takové transakce využily, neboť protistrany jsou ochotnější vstupovat do těchto operací s odolnějšími institucemi (viz také graf 21). Naopak financování centrálními bankami, kryté dluhopisy a další zajištěné cenné papíry vyžadují vyšší míru zajištění.

Graf 20

Rozložení přezajištění podle druhů financování ke konci roku 2011

Graf 21

Rozložení nadměrné míry zajištění podle druhu zajištění ke konci roku 2011

V případě krytých dluhopisů je třeba dalšího vysvětlení. Míra přezajištění krytých dluhopisů záleží celkově na třech faktorech: 1) regulatorních požadavcích, 2) požadavcích ratingových agentur a 3) strategickém výběru institucí, pokud jde o polštář přezajištění, který hodlají držet. Některé vnitrostátní regulační rámce vyžadují, aby kryté dluhopisy udržovaly výrazné minimální úrovně přezajištění (např. ve Španělsku (20)), některé mají požadavky na přezajištění, které jsou poměrně nízké (21) a další skupina (např. Slovensko) požaduje, aby pro zajištění krytých dluhopisů bylo vyčleněno celé portfolio způsobilých aktiv, zatímco ostatní žádné takové požadavky nemají. Tato rozdílná úprava má nezanedbatelné dopady z hlediska přezajištění a tedy i na míru zatížení aktiv. I když může být přezajištění částečně ospravedlnitelné regulačním režimem, závisí také na ratingu, který instituce hodlají dosáhnout pro své zajištěné dluhové nástroje, neboť vyšší míra přezajištění poskytuje investorům vyšší jistotu a umožňuje tak vyšší rating. Instituce také rozhodují o polštáři, který hodlají mít k dispozici nad rámec požadavků regulace a ratingových agentur. Jedná se o strategické rozhodnutí a praxe, tj. zda je tento polštář držen uvnitř souboru aktiv určených ke krytí nebo mimo něj, se liší podle bank i členských států.

II.3 Podíl různých transakcí na zatížení

Nepřekvapuje, že zranitelnější banky (pokud jsou hodnoceny podle svého úvěrového ratingu) jsou spíše více závislé na zajištěném financování a zejména na financování centrálními bankami, zatímco banky s vyšším ratingem mají strukturu financování více diverzifikovanou, v níž mezi zdroji financování hrají velmi důležitou úlohu repo operace, zápůjčky cenných papírů a zajištěné dluhové cenné papíry. Je třeba také uvést, že i když se může zdát, že banky se spekulativním ratingem mají podíl zajištěného financování pouze o něco vyšší než banky s ratingem do stupně BBB, vzhledem k množství nedistribuovaných již „zabalených“, ale zatím nepoužitých aktiv k získání financování v případě bank se spekulativním ratingem může tento podíl vzrůst.

Graf 22

Členění zajištěného financování podle skupin bank s různým úvěrovým ratingem ke konci roku 2011

To vede k poměrně vysoké míře zatížení u bank s nejnižším ratingem. Důvodů, proč k tomu dochází, je několik. Zaprvé, financování centrálními bankami představuje vysoký objem zatížených aktiv v důsledku výraznějšího přezajištění než u jiného druhu financování (viz graf 20). Zadruhé, banky s nejnižším ratingem mohou být vyloučeny z nezajištěných trhů soukromého sektoru, ale pokud dokáží složit kvalitní zajištění, mohou v některých případech emitovat zajištěné finanční nástroje. Zatřetí, tyto banky již vyčerpaly velkou část svých aktiv, která jsou způsobilá jako zajištění v refinančních operacích centrálních bank (viz graf 24, prostřední část), a ve stále větším rozsahu používají své vlastní nedistribuované kryté dluhopisy a další zajištěné cenné papíry jako zajištění k získání financování od centrálních bank. Za čtvrté, takové zajištění však znamená o něco vyšší srážky než v případě bank s nejvyšším ratingem (viz graf 24, levá část).

III. RIZIKA

Tato kapitola analyzuje rizika spojená se 1) zatížením aktiv, 2) inovativním financováním a 3) koncentrací. Níže uvedená tabulka shrnuje hlavní rizika a závěry.

Tabulka 2

Hlavní rizika vyplývající z vývoje v oblasti financování

Zatížení aktiv Inovativní financování Koncentrace 1. Strukturální podřízenost nezajištěných věřitelů, např. vkladatelů 1. Transparentnost, důvěra, snadnost řízení a dohledu 1. Investorská základna 2. Budoucí přístup k nezajištěným trhům: 1) vytěsňování nezajištěných věřitelů, 2) udržení přístupu k trhu a tržní disciplíny, 3) zvýšená citlivost spreadů u prioritního nezajištěného dluhu vůči základním veličinám 2. Provázanost 2. Nástroje financování 3. Otázky související s transparentností a správným oceněním 3. Soudní spory a reputační rizika, ochrana spotřebitele 3. Profil splatností 4. Zvýšená rizika financování a likvidity 4. Specifická rizika související s likviditními swapy 4. Zeměpisný rozsah 5. Podmíněné zatížení 6. Ostatní rizika spojená se zatížením aktiv: 1) nedostatek zajištění a jeho opakované využití, 2) řízení rizik u bank s vysokou mírou zatížení 7. Ostatní rizika související se specifickými produkty nebo transakcemi: 1) kryté dluhopisy, 2) CCP

III.1 Rizika vyplývající ze zatížení aktiv

Rizika vyplývající ze zatížení aktiv lze rozdělit zhruba do těchto skupin: 1) strukturální podřízenost nezajištěných věřitelů, 2) otázky související s budoucím přístupem k nezajištěným trhům, 3) otázky související s transparentností a správným oceněním, 4) zvýšená rizika likvidity, 5) otázky související s podmíněným zatížením, 6) otázky související s procyklickým vývojem a 7) ostatní rizika. V této kapitole jsou zmíněna také specifická rizika související s krytými dluhopisy a operacemi s ústředními protistranami (CCP).

III.1.1 Strukturální podřízenost nezajištěných věřitelů

Jedním z vlivů zatížení aktiv je, že přesouvá rizika mezi investory. Pohledávky nezajištěných věřitelů, jako jsou držitelé prioritních nezajištěných dluhopisů nebo vkladatelé, jsou zpravidla rizikovější v důsledku zvýšeného zatížení aktiv a dostávají se do stále více podřízeného postavení, neboť nad nimi stojí závazky s vyšší mírou zajištění. Rozsah přesouvání rizik mezi věřiteli závisí mimo jiné na míře přezajištění (tj. na rozsahu ochrany věřitelů s větší prioritou splatnosti), druhu ostatních věřitelů, na obchodních modelech a celkové kvalitě aktiv i na relativní velikosti zajištěných vs. nezajištěných závazků a pravděpodobnosti úvěrového selhání. Rozsah, v němž přesouvání rizik představuje pro nezajištěné věřitele určité riziko, závisí na jejich schopnosti toto riziko ocenit. Neočekávané změny nad rámec absolutní míry zatížení jsou tak pro stávající nezajištěné věřitele problematičtější, neboť nemají možnost takové změny zatížení ocenit.

III.1.1.1 Strukturální podřízenost vkladatelů

Vzhledem k tomu, že vklady jsou pro banky jednou z forem prioritního nezajištěného financování, zvyšuje zatížení také rizikovost vkladů a nakonec i závazek fondů pojištění vkladů (22). Strukturální podřízenost vkladů v zemích, v nichž fondy pojištění vkladů jsou ex ante financovány z prémií hrazených krytými institucemi, může představovat menší problém. V takových případech se riziko zvýšených závazků daňových poplatníků z důvodu zatížení aktiv částečně snižuje. Za účelem kompenzace fondů pojištění vkladů za zvýšenou rizikovost by prémie hrazené krytými institucemi mohly být citlivé na rizika, jmenovitě pokud jde o rizika vyplývající ze zatížení aktiv a následného podřízení vkladatelů.

Zvýšená rizikovost vkladů je problém hlavně ve členských státech bez právních předpisů upravujících prioritní práva vkladatelů. Takové právní předpisy přiznávají fondům pojištění vkladů prioritu a v případě platební neschopnosti institucí tak snižují možnou zátěž pro daňové poplatníky (23). Zvýšená rizikovost vkladů tak představuje menší problém v členských státech, v nichž je zatížení aktiv z důvodu regulatorních limitů spíše nízké. Některé členské státy stanovily na zatížení z titulu krytých dluhopisů přímé limity, jiné země oddělily příjem vkladů a poskytování hypotéčních úvěrů. Z hlediska nezajištěných věřitelů a investorů je důležité analyzovat, zda by zbývající nezatížená aktiva mohla nezajištěné závazky pokrýt. Podle průzkumu provedeného ESRB je tomu stále tak u většiny bank (viz graf 23), i když je třeba zde zmínit dvě oblasti. Zaprvé, nezatížená aktiva u některých vykazujících bank nepokrývají dostatečně nezajištěné financování. Zadruhé, toto pokrytí je nižší u bank s nižším ratingem.

Graf 23

Rozložení podílu nezatížených aktiv k celkovému nezajištěnému financování u skupin bank s rozdílným úvěrovým ratingem ke konci roku 2011

III.1.2 Otázky související s budoucím přístupem k nezajištěným trhům

1. Vytěsňování nezajištěných věřitelů

Vysoká míra zatížení aktiv jak u institucí, jejichž míra zatížení aktiv je již vysoká, tak těch, u nichž může v budoucnu potenciálně vzrůst, může podporovat očekávání dalšího zatížení. Taková očekávání mohou zvýšit náklady nezajištěného financování na úroveň, kterou banky nebudou schopny nebo ochotny splnit. Navíc je pravděpodobné, že v důsledku přísných kritérií bude kvalita zatížených aktiv vyšší než v případě nezatížených aktiv. V extrémním případě může financování bank směřovat výrazně k zajištěnému dluhu, přičemž přezajištění bude financováno retailovými vklady (jediným zdrojem nezajištěného dluhu) nebo z vlastních zdrojů.

Na základě průzkumu ESRB je do jisté míry zřejmé, že úvěrové riziko související se zatíženými aktivy je obecně nižší než úvěrové riziko spojené s nezatíženými aktivy, pokud je hodnoceno na základě vážených rizik. Naopak neexistuje výrazný rozdíl mezi zatíženými a nezatíženými aktivy, pokud jsou hodnoceny podle rozložení poměru úvěrů k hodnotě (LTV). Údaje ukazují, že tento závěr je robustní i napříč jednotlivými vykazujícími bankami. Rozdílná skladba aktiv v těchto dvou kategoriích však může při srovnání způsobit určité zkreslení.

Takový vývoj podkopává finanční stabilitu, neboť zhoršuje strukturální podřízenost vkladatelů a likviditní pozici bank. Je méně pravděpodobné, že se toto riziko naplní v bankovním systému s uspořádáním závazků, v němž je podřízenost ostatních věřitelů nízká nebo v němž je dostatek kapitálu na řešení vysokého zatížení (např. severské bankovní systémy).

2. Udržení přístupu k trhu a tržní disciplíny

Vysoká míra zatížení aktiv může také snižovat množství protistran ochotných investovat do bankovního dluhu a potenciálně tak vyvolat nadměrnou míru koncentrace na trhu. Vzhledem k tomu, že některé instituce mají limity na objem expozice vůči jedné protistraně, mohl by tento faktor vyvolat při správě jejich financování další omezení.

Pokud jde o funkčnost trhu, teorie financí vychází z předpokladu, že investoři do nezajištěného dluhu mají odpovídající motivaci provádět monitoring a podle vývoje upravovat ceny. Banka, která zvýší svůj podíl na zajištěném financování (a následně své zatížení) by věnovala menší pozornost disciplíně, kterou by se nezajištění věřitelé snažili navodit oceněním nezajištěného dluhu, neboť by na nich byla méně závislá.

3. Zvýšená citlivost spreadu prioritního nezajištěného dluhu na základní veličiny

V prostředí s nízkou mírou úvěrového selhání je selhání méně pravděpodobné a výsledná strukturální podřízenost má pro nezajištěné věřitele omezené nebo fakticky nulové reálné dopady. Jakmile se však pravděpodobnost selhání začíná zvyšovat, vliv strukturální podřízenosti by měl být ve spreadech racionálně zohledněn. Neočekávané nepříznivé události by tak mohly vést ke skokovým změnám nákladů nezajištěného financování a zvyšovat tak potenciál turbulencí na nezajištěných trzích.

III.1.3 Otázky související s transparentností a správnou cenovou tvorbou

Modely a informace používané ratingovými agenturami a dalšími subjekty při zohledňování zatížení aktiv a potenciální strukturální podřízenosti se liší od skutečných empirických podmínek a vyžadují stále změny a aktualizace. S aktualizací a zdokonalováním modelů a informací vzniká riziko, že dojde ke zhoršení ratingu nezajištěného dluhu, což může zase vyvolat také zhoršení ratingu zajištěného financování (v důsledku stávající vazby mezi ratingem emitenta a ratingem krytých dluhopisů).

Navíc lze rizika spojená se zatížením aktiv také hůře kvantifikovat, a to v důsledku nedostatku poskytovaných informací nebo precedentů. Podmíněná rizika spojená se zatížením aktiv (viz kapitola III.1.5) a zatížení v důsledku činnosti na repo trhu a operací s centrálními bankami i v důsledku přezajištění jsou značně neprůhledné. Nedostatek poskytovaných informací o zatížení může vést k situacím, kdy nezajištění věřitelé zatížení aktiv nesprávně ocení. V takových případech může zatížení aktiv trh překvapit, pokud se rizika naplní. Tím dojde v oblasti financování bank k posílení tlaků.

V případě řešení problémů mají investoři motivaci nutit banky k prodeji zajištění, pravděpodobně za horší ceny (prodej pod cenou), a to bez ohledu na dopad na trh, neboť jsou relativně chráněni přezajištěním (a v případě krytých dluhopisů dvojí nárok). To by mohlo potenciálně penalizovat ostatní zainteresované strany, jako jsou nezajištění věřitelé a vkladatelé, ale promítnout takový faktor do tržních cen by bylo velmi obtížné.

Navíc mohou cenové pohyby tažené základními veličinami, jako je riziko selhání a stádní chování v dobách napětí, rovněž přispívat k chybnému ocenění zejména v případech „útěku ke kvalitě“ nebo „útěku k likviditě“. Chybné ocenění by mohlo nastat také v důsledku rozdílné regulatorní úpravy nástrojů. Vzhledem k tomu, že kryté dluhopisy mají nižší kapitálové požadavky, banky – také jako protistrany – mohou investice do krytých dluhopisů upřednostňovat; zvýšení nabídky prostředků na tyto nástroje může vyvolat pokles výnosů.

III.1.4 Zvýšená rizika financování a likvidity

Zatížení aktiv zvyšuje v běžném prostředí celková rizika financování a likvidity bank, neboť může při financování snižovat manévrovací prostor instituce. Za stávající situace umožňuje zajištěné financování se souvisejícím zatížením aktiv bankám fungovat v případech, kdy ostatní možnosti financování nejsou k dispozici.

Vysoká míra zatížení aktiv již použitých na refinancování snižuje objem aktiv, která lze transformovat na způsobilé zajištění u centrálních bank a zhoršuje tak schopnost centrálních bank poskytovat nouzovou likviditu (graf 25). Tato zvýšená úloha zatížení aktiv ve financování bank tak může snižovat efektivitu měnového transmisního mechanismu. Dále může vysoká míra zatížení vést ke zvýšenému systemickému riziku v bankovním sektoru anebo ke zvýšenému úvěrovému riziku pro centrální banky, pokud se rozhodnou rozšířit spektrum způsobilého zajištění bez uplatnění odpovídajících srážek.

Jak již bylo shora uvedeno, podle průzkumu ESRB o zatížení aktiv a inovativním financování představují instituce s nižším ratingem vyšší míru zatížení. Manévrovací prostor pro další financování ze strany centrálních bank je tedy užší než u ostatních institucí. Jedna z podrobnějších analýz konstatuje, že tyto banky s nižším ratingem již zastavily podstatnou část svých vlastních nedistribuovaných dluhových cenných papírů (viz graf 24, levá strana).

Graf 24

Financování ze strany centrálních bank: přezajištění, nezatížená aktiva způsobilá pro centrální banky, podíl financování ze strany centrálních bank – rozdělení podle skupin bank s různým ratingem ke konci roku 2011

Struktura nezatížených aktiv, která jsou způsobilá jako zajištění pro financování ze strany centrálních bank, se liší podle skupin bank s rozdílným ratingem: u bank s nižším ratingem je podíl dluhových nástrojů emitovaných úvěrovými institucemi (s výjimkou krytých dluhopisů) a podnikovými a dalšími emitenty vyšší v porovnání s celkovými nezatíženými aktivy způsobilými pro financování ze strany centrálních bank, zatímco podíl hotovosti a úvěrů je nižší (viz graf 25). Navíc se tento podíl dluhových cenných papírů emitovaných úvěrovými institucemi a podniky obecně zvyšuje s nižším podílem nezatížených aktiv způsobilých pro centrální banky na celkových aktivech (viz graf 32). Vyšší podíl dluhových cenných papírů emitovaných úvěrovými institucemi částečně podporuje závěr, že instituce s nižším ratingem používají ve stále větší míře k financování nedistribuované zajištěné cenné papíry. Navíc podíl nedistribuovaných zajištěných cenných papírů je nejvyšší v případě bank s neinvestičním ratingem a tyto cenné papíry jsou zastavovány hlavně jako zajištění v operacích centrálních bank (24).

Graf 25

Členění nezatížených aktiv způsobilých jako zajištění pro financování centrálními bankami u skupin bank s rozdílným úvěrovým ratingem ke konci roku 2011

Banky v některých zemích již také zastavily výraznou část svých úvěrových portfolií – viz graf 26. Tento závěr by však měl brát v úvahu charakteristiku především krytých dluhopisů, které představují výrazný objem přezajištění, které lze však čerpat (podrobnější pojednání viz kapitola II.2).

Graf 26

Poměr zatížených úvěrů k celkovým úvěrům v různých zemích ke konci roku 2011

Zatížení může také za určitých okolností zvýšit potenciální odliv. Pokles hodnoty nebo kvality stávajícího zajištění obecně vytváří potřebu poskytnout více zajištění. Snížení ratingu zvyšuje rizika protistran a může tedy vést k výzvám k dodatkové úhradě (viz také kapitola III.1.5 o podmíněném zatížení).

III.1.5 Podmíněné zatížení

Stávající zatížení má tendenci vést po nepříznivé události (např. snížení ratingu) k dalšímu zatížení, k poklesu hodnoty zajištění nebo k celkové ztrátě důvěry. Tyto nepříznivé události mohou vést ke zvýšeným srážkám nebo automatickým výzvám k dodatkové úhradě, které vycházejí ze smluvních povinností nebo z vnímaného růstu rizik protistrany. Investoři mohou být překvapeni, neboť vliv některých pozic, např. derivátů, na zatížení lze obtížně předpovědět.

V případě krytých dluhopisů by měl pokles hodnoty zajištění negativní důsledky, jako je potřeba emitenta doplnit soubor aktiv určených ke krytí, aby zahrnoval vhodnější LTV a kvalitu. Vážné snížení hodnoty souboru aktiv určených ke krytí by nakonec motivovalo banky, aby své kryté dluhopisy splatily, což by mohlo vyvolat značnou mezeru ve financování na straně emitenta.

V rámci průzkumu ESRB byly vyžádány také údaje o podmíněném zatížení ve třech nepříznivých scénářích. Jedna z analýz je zobrazena v grafu 27. Pokud jsou tyto tři scénáře hodnoceny samostatně, zdá se, že žádný z nich nemá na průměrnou míru zatížení významný dopad. Některé banky se však zdají být zranitelnější ve scénářích s potenciálním nárůstem zatížení nad úroveň 10 % celkových aktiv. Tyto výsledky je třeba hodnotit obezřetně, neboť dopad scénářů vypočítávaly samotné banky; použité metodiky a předpoklady se mohou mezi bankami výrazně lišit.

Graf 27

Změny v rozložení míry zatížení v nepříznivých scénářích (podle bank, ke konci roku 2011)

III.1.6 Ostatní rizika vyplývající ze zatížení aktiv

Tento oddíl se zabývá ostatními potenciálními riziky vyplývajícími z vysoké míry zatížení aktiv: 1) nedostatek zajištění a jeho opakované využití a 2) řízení rizik u bank s vysokou mírou zatížení.

1. Nedostatek zajištění a jeho opakované využití

Poptávka po zajištění a konkrétněji po bezpečných aktivech (viz diagram 1) v posledních několika letech výrazně vzrostla. Část poptávky je spojena se zajištěným financováním a používáním zajištění pro mimoburzovní transakce. Zároveň je nabídka bezpečných aktiv ovlivňována nejistotou spojenou s odolností některých států a poklesem sekuritizace. Současně se podle Singha (25) opakované použití zajištění, tj. schopnost použít zastavené zajištění pro jeho vlastní účel, snížilo a vedlo k dalším tlakům na dostupnost zajištění.

Diagram 1

Poptávka po kvalitním zajištění

Rizika spojená s nedostatkem zajištění jsou dvojí. Na jedné straně může být snížení dostupnosti zajištění a jeho faktické opakované používání překážkou pro financování finančních institucí. Na druhé straně implikuje vyšší míra opakovaného využívání zajištění delší a složitější řetězce zprostředkovatelů, což by zvyšovalo vzájemnou provázanost, a může být také rizikové pro konečné investory, neboť by pro ně mohlo být obtížné získat zajištění zpět.

2. Řízení rizik banky s vysokou mírou zatížení

Dalším rizikem, které je vhodné připomenout, je, že banku s vysokou mírou zatížení je obtížnější řídit a vykonávat nad ní dohled než v případě instituce, která má podobný obchodní model nebo potřebu financování, ale nižší míru zatížení. Tato větší obtížnost se týká hlavně menšího množství disponibilních možností pro management v případě, kdy dojde k šokům. Negativní šoky mohou být v bance s vysokou mírou zatížení přenášeny rychleji než v případě banky s nízkou mírou zatížení.

Všechny instituce by měly mít dostatečné systémy řízení rizik likvidity a financování a především systémy sledování míry zatížení. Instituce s vysokou mírou zatížení by měly ve svých systémech řízení zohlednit skutečnost, že v případě šoku mají menší manévrovací prostor. Orgány dohledu by si měly být vědomy existujících podmínek a jejich vlivů na řízení rizik.

III.1.7 Ostatní rizika související se specifickými produkty nebo transakcemi

1. Specifická rizika související s krytými dluhopisy

Rizika související s krytými dluhopisy, která jsou společná pro ostatní druhy zajištěného financování a která se týkají zatížení obecněji, jsou uvedena v předchozích oddílech.

Především je třeba si uvědomit, že v některých členských státech EU existuje v případě platební neschopnosti emitenta krytých dluhopisů právní nejistota. Ta se týká především oddělení souboru aktiv určených ke krytí od aktiv emitenta a „časové podřízenosti“ věřitelů. Nezajištěné financování se v případě selhání stává okamžitě splatným, zatímco kryté dluhopisy zrychlení obecně nepodléhají. Pokud se tedy následně ukáže, že soubor aktiv určený ke krytí nestačí (v rozporu s dřívějšími předpoklady) k uspokojení všech zajištěných závazků, mohlo dojít k tomu, že veškeré výnosy z insolvenčního řízení již byly vydány nezajištěným věřitelům.

Vzhledem k nižším kapitálovým nákladům na kryté dluhopisy (v porovnání s ostatními druhy dluhových cenných papírů) budou mít k jejich navrhované způsobilosti jako likvidních aktiv pro účely LCR a k jejich potenciálnímu vyjmutí z velkých limitů expozic podle CRD IV (s výhradou uvážení vnitrostátního dohledu) banky motivaci provádět mezi sebou swapy krytých dluhopisů v rozsahu, který zvýší vzájemnou provázanost v bankovním sektoru a usnadní tak transmisi šoků na finančních trzích.

Navíc emitent není povinen o aktivech v souboru aktiv určených ke krytí poskytovat podrobné informace. Tento nedostatek transparentnosti by mohl vést k chybnému ocenění aktiv na trhu.

V neposlední řadě vzniká další riziko z rozdílu mezi výnosem z krytých dluhopisů a výnosem, který někteří investoři, zejména pojišťovny, potřebují získat, aby splnili závazek poskytnout zaručený výnos z jejich smluv (na životní pojištění). Mohli by tedy mít zájem nakupovat rizikovější produkty. Druhou možností je, že emitenti krytých dluhopisů mohou být motivováni ke snížení kvality krytých dluhopisů. Takové jednání však vede k vyšším rizikům a umožňuje šíření nákazy z jednoho trhu krytých dluhopisů na další trh.

Box 1

Rozdíly ve vnitrostátních předpisech upravujících kryté dluhopisy

Vnitrostátní předpisy upravující kryté dluhopisy se v jednotlivých evropských zemích liší. Tento box se zaměřuje na rozdíly ve vnitrostátních předpisech, které jsou relevantní z hlediska systémového rizika.

1. Kdo smí vydávat kryté dluhopisy?

Vnitrostátní předpisy mohou umožňovat, aby kryté dluhopisy vydávaly všechny úvěrové instituce, nebo pouze zvláštní/jednoúčelové instituce nebo oba druhy institucí. Jednou z typických vlastností zvláštních/jednoúčelových institucí je, že nepřijímají vklady a kryté dluhopisy jsou jejich hlavním zdrojem financování.

2. Předpisy upravující aktiva určená ke krytí

I když režimy krytých dluhopisů jsou svým charakterem vnitrostátní, kryté dluhopisy definuje pro své účely také směrnice o kapitálové přiměřenosti (26) (dále jen CRD) (27). Zejména definuje, která aktiva jsou způsobilá pro soubory aktiv určených ke krytí. Zahrnuje mimo jiné a) prvořadé hypotéční úvěry na bydlení a na komerční objekty, b) pohledávky ze záruk nebo záruky ostatních úvěrových institucí, c) úvěry/záruky veřejného sektoru – některé vnitrostátní předpisy používají minimální ratingový práh a d) hypotéční úvěry proti zástavě lodi.

Čím širší jsou kritéria způsobilosti zajištění, tím větší je potenciál pro emise krytých dluhopisů. Široká definice aktiv způsobilých pro soubory aktiv určených k zajištění může přispívat ke zvýšené míře zatížení aktiv a následně tak ke strukturální podřízenosti ostatních věřitelů. CRD také stanovuje limity LTV pro úvěry, které mají být zahrnuty do souboru aktiv určených ke krytí. Povolené limity LTV jsou nejvyšší pro hypotéční úvěry na bydlení (80 %) a nejnižší pro hypotéční úvěry na komerční objekty.

3. Podřízenost věřitelů

V případě konkurzu získávají držitelé krytých dluhopisů prioritní postavení, neboť jsou oprávnění získat výnosy ze souboru aktiv určených ke krytí.

Míra podřízenosti je závislá na počtu a druhu ostatních věřitelů jednotlivých institucí. Podřízenost se nevztahuje na zvláštní instituce, které jsou financovány pouze prostřednictvím krytých dluhopisů. Zejména pro instituce, které nepřijímají vklady, jsou věřitelé investoři, již nejsou závislí na pojištění vkladů. U institucí, které vklady přijímají, jsou vkladatelé a ostatní věřitelé podřízení držitelům krytých dluhopisů.

4. Předpisy upravující oddělení aktiv a konkurz

V případě konkurzu jsou přednostní práva udělená držitelům krytých dluhopisů důležitá, a to především proto, že držitelé dluhopisů mají často nárok na uspokojení z konkurzní podstaty (dvojí nárok). Dvojí nárok přispěje ke zvýšené strukturální podřízenosti ostatních věřitelů. Strukturální podřízenost rovněž vzroste, pokud vnitrostátní předpisy umožní zrychlený postup při platební neschopnosti, např. pokud zrychlený postup znamená, že je v případě platební neschopnosti požadováno dodatečné zajištění.

5. Regulace řízení aktiv/pasiv u souborů určených ke krytí

Mezi krytými dluhopisy a aktivy způsobilými pro soubor určený ke krytí se mohou vyskytovat značná rizika řízení aktiv/pasiv (ŘAP). Tato skutečnost se týká rozsahu, v jakém je povoleno devizové riziko, úrokové riziko, likviditní riziko a opční riziko. Za jinak stejných okolností by přísná regulace rizik ŘAP znamenala, že vydávající banky mohou vedle inherentního úvěrového rizika podstoupit pouze minimální rizika; tím by byla zajištěna užší vazba mezi vydanými krytými dluhopisy a podkladovými aktivy v souboru určeném ke krytí. Omezením možnosti podstoupit rizika jiná než úvěrové riziko snižuje riziko, že v souboru určeném ke krytí dojde k selhání. Dále by se tak mohly snížit požadavky na přezajištění.

6. Regulace zatížení aktiv

V zájmu ochrany vkladatelů a dalších běžných věřitelů zavedly některé země rámce, které jim umožňují stanovit omezení ohledně zatížení aktiv při vydání zajištěných dluhopisů. Těmito zeměmi jsou Austrálie, Kanada, Spojené státy, Itálie, Nizozemsko a Spojené království. Ve dvou posledně jmenovaných zemích se omezení ohledně zatížení aktiv určuje v každém jednotlivém případě zvlášť. Většina zemí však žádná taková omezení nestanovila. K těmto zemím patří Dánsko, Finsko, Francie, Německo, Irsko, Norsko a Švédsko. S cílem udržet určitý rating pracují ratingové agentury vedle zavedených regulatorních omezení týkajících se zatížení aktiv i s určitými prahy pro zatížení aktiv.

2. Specifická rizika související s ústředními protistranami

I když tlak regulátorů na větší využívání ústředních protistran může přinést podstatné výhody, je zejména ohledně snížení rizika protistrany a snížení provázanosti důležité si uvědomovat určitá rizika. Pečlivě sledovat je třeba dva druhy rizika.

Zaprvé, ústřední protistrany mohou mít negativní dopad na podmínky financování a dostupnost zajištění, když zvýší zatížení aktiv. Výběr ústředních protistran pro transakce, které by za jiných okolností přes tyto instituce vypořádány nebyly (28), může znatelně zvýšit poptávku po zajištění vysoké kvality. Při použití zvyšujícího se objemu kvalitního zajištění u ústředních protistran zůstane méně pro použití jinde. Srovnáme-li ústředně a dvoustranně vypořádané transakce, je pravděpodobné, že účinek mnohostranného vzájemného započtení poskytnutý ústředními protistranami sníží poptávku po zajištění a kapitálu, která by vznikla při dvoustranném vypořádání. Legislativní iniciativy ve prospěch ústředního vypořádání tedy podporují řešení vyžadující menší objem zajištění. Požadavky ústředních protistran na dodatkovou úhradu mohou navíc snížit nabídku zajištění v bankovním systému, přestože hotovostní zajištění je obyčejně reinvestováno.

Dále může řízení rizik prováděné ústředními protistranami ovlivnit riziko likvidity v bankovním systému. Změní-li se podmínky na trhu, může ústřední protistrana provést rozsáhlé a neočekávané jednostranné změny v původních požadavcích na dodatkovou úhradu, čímž nepříznivě ovlivní likviditu v systému. S cílem zohlednit úvěrová rizika v dobách napětí uplatňují ústřední protistrany procyklický přístup, kdy požadují vyšší dodatkové úhrady a dokonce vylučují některé protistrany z vypořádání. Podle nařízení o infrastruktuře evropských trhů (EMIR) je však Evropský orgán pro cenné papíry a trhy (ESMA) povinen zohlednit dopad dodatkových úhrad na procykličnost při stanovení technických standardů pro požadavky ústředních protistran na dodatkovou úhradu.

S ústředními protistranami souvisí ještě další rizika, která však přesahují rámec této přílohy. Jde například o riziko přenosu systémového rizika z bank na ústřední protistrany, kdy vlivem činnosti ústředních protistran vzniká možnost šíření nákazy, a možnost regulatorní arbitráže, kdy konkurence mezi ústředními protistranami může vést ke snížení standardů.

III.1.8 Příčiny naplnění rizik

Mezi možné příčiny naplnění rizik spojených se zatížením patří narušení důvěry, snížení ratingu, další požadavky na dodatkové úhrady a zvýšené zatížení aktiv samo o sobě. Selhání jednotlivých bank v důsledku jednoho nebo více rizik uvedených výše může rovněž vést k šíření nákazy i mimo dotčenou instituci. Pokud navíc dojde k ztrátě důvěry a zhoršení situace na trzích, přístup k financování by nemusely získat ani banky s nízkým zatížením.

III.1.9 Udržitelnost zatížení aktiv

Na jedné straně je třeba zdůraznit, že ačkoli existují rizika přímo spjatá s neudržitelnou mírou zatížení, ze zajištěného financování a zajištění dalších transakcí plynou rovněž výhody. Zajištěním transakcí se snižují rizika protistran a zvyšuje se stabilita takových nástrojů. Nástroje zajištěného financování kromě toho také umožňují diverzifikaci finančních zdrojů a protistran (viz kapitola III.3 o rizicích koncentrace). Zajištěné financování také bývá výhodnější a může představovat další motivaci pro banky, aby poskytované půjčky byly kvalitní.

Na druhé straně je třeba nepodceňovat rizika nadměrného zatížení, kterým se podrobně věnuje kapitola III.1. Při překročení určité hranice se zatížení mění v začarovaný kruh a rychle dosahuje bodu, kdy je zajištěné financování nemožné, neboť se nedostává zajištění, a zároveň nelze využít nezajištěného financování z důvodu vyšších rizikových prémií.

Nelze stanovit žádný jednotný práh, při jehož překročení bude zatížení rozvahy považováno za neudržitelné. Možným ukazatelem schopnosti bank zajišťovat si financování prostřednictvím zatížení aktiv je objem aktiv způsobilých k financování ze strany centrální banky, a to jednotlivě i souhrnně, neboť financování prostřednictvím centrálních bank lze považovat za likviditu poslední instance.

III.1.10 Dopad zatížení aktiv na reálnou ekonomiku

III.1.10.1 Přímé dopady

Přímé dopady zatížení aktiv na reálnou ekonomiku souvisejí zejména s nabídkou úvěrů.

1. Zajištění může omezit celkový růst bankovních rozvah a úvěrovou činnost bank

a. Vzhledem k zajištění existujícímu u transakcí zajištěného financování se zde očekává nižší volatilita než u nezajištěného financování. Nicméně vzhledem k tomu, že zatížitelné zajištění se vyskytuje v omezeném množství, má svá omezení i možné zajištěné financování. Vyšší míra zatížení navíc často vede k dalšímu zatížení, dojde-li k nepříznivé události (viz kapitola III.1.5). Za jinak stejných okolností působí nedostatek (zajištěného) financování jako takový přímo na nabídku bankovních úvěrů a tedy na reálnou ekonomiku / hospodářský růst (v důsledku nedostatku úvěrů se investice odkládají nebo ruší) (29).

b. Jsou-li možnosti zajištěného bankovního financování omezené, banky musí hledat alternativní zdroje financování. I ty jsou však omezené, protože soupeření o retailové vklady může zvýšit volatilitu vkladů a náklady bank na financování. V současné době mohou tedy být náklady na nezajištěné financování bank vysoké, zejména u bank s vysokou mírou zatížení.

2. Nárůst zajištěného financování může vést k deformacím při alokaci úvěrů.

Čím je banka závislejší na zajištěném financování, tím vyšší je pravděpodobnost, že bude investovat do aktiv především s cílem dosáhnout způsobilosti k zatížení na straně aktiv. Mezi taková způsobilá aktiva patří státní dluhopisy s nejvyšším ratingem a hypotéky na komerční nemovitosti a nemovitosti určené k bydlení. Vzhledem k tomu, že aktiva např. v podobě úvěrů poskytovaných malým a středním podnikům jsou považována za aktiva nižší kvality a zpravidla nejsou způsobilá fungovat jako zajištění (např. u tradičních krytých dluhopisů a repo operací), jejich podíl v rozvaze s vysokým zatížením se může snížit. Objem úvěrů, které jsou poskytovány různým hospodářským subjektům, samozřejmě závisí i na dalších faktorech, jako jsou ceny financování, konkurence a schopnost ovlivnit ceny úvěrů a výnosy z dalších aktiv. Taková chybná alokace úvěrů by mohla mít negativní dopad na hospodářský růst v důsledku omezené nabídky úvěrů pro nezpůsobilá nebo méně způsobilá odvětví (např. malé a střední podniky či korporace).

III.1.10.2 Nepřímé dopady

Nepřímé dopady zatížení aktiv na reálnou ekonomiku se zpravidla projeví v dlouhodobém horizontu. Přestože se tyto dopady poměrně obtížně posuzují, mohou se ukázat jako významné.

1. Zvýšená procykličnost zprostředkování úvěrů

Zatížení aktiv může posílit procykličnost reálné ekonomiky skrze finanční zprostředkování. Na jedné straně, jak jsme zmínili v kapitole III.1.5, se hodnoty zajištění zpravidla zvyšují v době hospodářského oživení a snižují v době hospodářského útlumu (spolupůsobí zde např. srážky, výzvy k dodatečné úhradě, kvalita aktiv a ochota investorů podstoupit riziko). To automaticky zvyšuje nabídku bankovních úvěrů v dobrých časech a snižuje ji v horších časech. Při vysoké míře zatížení se finanční systém může potýkat s většími riziky, protože je citlivější vůči procyklickým výkyvům v hodnotě podkladových aktiv. Nabídka úvěrů (převis nabídky úvěrů / nedostatek úvěrů) a úvěrové marže (chybné ocenění úvěrových rizik a rizik likvidity) jsou tedy méně náchylné k rozsáhlým procyklickým fluktuacím, což je z hlediska dlouhodobě udržitelného růstu příznivější.

Na druhé straně může být nezajištěné financování procyklické ve smyslu zprostředkování úvěrů, neboť jde zpravidla o volatilnější zdroj financování. Z tohoto hlediska může být zajištěné financování využito jako stabilizační prvek úvěrů v období napětí.

2. Pokles zprostředkování

Pokud nebude bankovní sektor schopen provádět v budoucnosti zprostředkování úvěrů, může to zvýšit riziko vzniku neregulovaných alternativních systémů zprostředkování (např. stínového bankovnictví). Pro podniky, které budou schopny se obrátit přímo na kapitálové trhy, by to mohlo znamenat, že se část úvěrového zprostředkování přesune z bankovního systému na tyto trhy. Menší podniky však zpravidla přístup na kapitálové trhy nemají a tato možnost není proveditelná ani u fyzických osob.

Aktiva, která nejsou způsobilá jako zajištění pro zajištěné financování, mohou být vyvedena z bankovního systému – zejména z bank, jejichž obchodní model či model financování je založen na vysokém zatížení. Tato aktiva mohou skončit ve stínovém bankovním systému, který by mohl mít finanční prostředky snáze k dispozici a nebyl by omezen stejným způsobem jako banky, čímž by se vyrovnaly účinky omezení souborů aktiv určených ke krytí na růst hospodářství.

III.2 Rizika plynoucí z inovativního financování

Využívání více inovativních zdrojů financování (jako např. zdrojů uvedených výše, finančních produktů, jako jsou strukturované retailové vklady či likviditní swapy, a využívání subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) a fondů obchodovaných na burze (ETF)) může přinést další rizika či posílit rizika stávající a případně i zvýšit pravděpodobnost vzniku událostí s nízkou pravděpodobností výskytu („tail events“) u jednotlivých bank i finančního odvětví jako celku. Pro finanční krize je charakteristické, že se naplní více rizik současně, která spolupůsobí a navzájem se posilují; inovativní zdroje financování tedy představují dodatečné riziko či vedou k silnějším vzájemným účinkům.

III.2.1 Transparentnost, důvěra, obtížnější řízení a dohled

Využívání inovativních zdrojů financování může snížit transparentnost a vést k situaci, kdy pro investory, samotné banky, finanční odvětví i orgány dohledu bude obtížnější uvědomit si související rizika. Kvůli složitosti inovativních produktů si investoři mohou být méně vědomi rizik a méně je chápat a při náhlé ztrátě důvěry pak mohou reagovat rychlým výprodejem. Strukturované retailové produkty mohou například vést k tomu, že po zveřejnění určitých informací (souvisejících s proměnnými finančního trhu, úvěrovou kvalitou banky nebo ručitele) jsou zadány předčasné výzvy k úhradě a příslušná banka se pak potýká s náhlým neočekávaným odlivem prostředků.

III.2.2 Provázanost

Inovativní financování může také vést k silnější provázanosti mezi subjekty finančního trhu a různými hospodářskými odvětvími. Např. důsledky situace na straně ručitele (Lehman Brothers) pro některé strukturované retailové produkty vedly k tomu, že se drobní investoři zoufale snažili získat zpět své úspory, což vedlo k náhlému odlivu finančních prostředků u vydavatelské banky. Operace financování prostřednictvím cenných papírů a likviditní swapy mohou zvýšit provázanost mezi bankami, mezi subjekty v téže skupině a mezi různými odvětvími, a mohou tak působit jako mechanismus přenosu systémového rizika napříč celým finančním systémem. Je však třeba také mít na paměti, že tatáž provázanost zároveň zefektivňuje využití zajištění.

III.2.3 Soudní spory a reputační rizika, ochrana spotřebitele

Inovativní zdroje financování mohou být relativně rychleji náchylné k vzniku soudních sporů a reputačním rizikům. Od vypuknutí finanční krize několik bank v různých členských státech čelilo soudním sporům na základě skutečnosti, že prodávaly příliš složité produkty bez jasného popisu souvisejících rizik. Takové produkty mohou mít za následek reputační rizika, tj. banka musí aktiva začlenit zpět do své rozvahy, aby zabránila odchodu nespokojených klientů, kteří by u ní například zrušili své běžné a spořicí účty. Reputační rizika mohou vyvstat i v souvislosti s operacemi financování prostřednictvím cenných papírů, protože banky, které obdrží vysoce kvalitní likvidní aktiva, mohou v období napětí čelit tlaku na jejich vrácení. Inovativní produkty se také pravděpodobněji budou potýkat s opatřeními na ochranu spotřebitele, která mohou vydávání některých typů inovativního financování výrazně omezit. Od vypuknutí finanční krize například příslušné orgány v několika státech (Belgie, Dánsko, Francie a Portugalsko) vydaly varování před prodejem složitých produktů drobným investorům.

III.2.4 Specifická rizika související s likviditními swapy

Jedním z hlavních problémů při zjišťování, sledování a kontrole potenciálních rizik likviditních swapů je nedostatek údajů, které mají regulátoři v současnosti k dispozici. Likviditní swapy mohou být strukturovány různým způsobem a problém dále prohlubuje skutečnost, že obecně přijatá definice těchto transakcí neexistuje.

Jak vyplývá z průzkumu ESRB, lze pozorovat rozdíly ve využívání repo operací jako formy likviditních swapů (z hlediska zajištění a protistran) v závislosti na ratingu dané banky. Státní dluhové nástroje představují u těchto operací pouze 20 % celkového zajištění zastaveného institucemi s nižším ratingem ve srovnání s přibližně 70 % u jiných bank, kde se zastavují převážně úvěry na bydlení (viz graf 28). Existuje také podstatný rozdíl týkající se protistran, neboť pro banky s neinvestičním ratingem jsou jediným možným typem protistran úvěrové instituce, zatímco jiné banky mohou využít také transakcí s dalšími druhy protistran, zejména nebankovních finančních institucí.

Graf 28

Rozdělení zastaveného zajištění u likviditních swapů s hotovostním zajištěním (repo operace) a sladěných repo operací podle skupin bank s rozdílným úvěrovým ratingem, konec roku 2011

Banky zastavovaly státní dluhové nástroje jako zajištění především u zápůjček cenných papírů (40 % celkového poskytnutého zajištění). Struktura se však může v jednotlivých státech lišit. Nejvýznamnější protistrany těchto transakcí jsou rovněž úvěrové instituce (64 %, z nichž 42 % jsou instituce se sídlem v EU a 22 % instituce mimo EU) a další finanční instituce, na něž připadá 28% podíl (fondy peněžního trhu: 9 %, jiné fondy než fondy peněžního trhu: 7 %, ostatní: 12 %).

Vztah k odvětví pojišťovnictví

Likviditní swapy se často provádějí mezi bankou a pojišťovnou. Pojišťovny, které půjčují likvidní aktiva, mohou být vystaveny odlišným rizikům než banky, které jsou v pozici dlužníka, avšak tato rizika jsou přesto potenciálně významná. Evropský orgán pro pojišťovnictví a zaměstnanecké penzijní pojištění (EIOPA) se v současné době zaměřuje na likviditní swapy související s pojišťovacím odvětvím.

V březnu 2012 začala EIOPA shromažďovat údaje a zahájila průzkum likviditních swapů a dalších obdobných transakcí. Z výsledků šetření bylo možné vyvodit, že celkový nominální objem „likviditních swapů“ a likviditních programů představuje přibližně 3 % celkových rozvahových aktiv, s rozdíly mezi jurisdikcemi od 0 % do 14 %. Pro „likviditní swapy“ a transakce v rámci likviditních programů prováděné pojišťovacími podniky obecně platí následující: i) jsou omezené, ii) hlavním důvodem pro tyto transakce je získání příjmů, optimalizace portfolia a hedging, iii) splatnost je zpravidla krátkodobá (se zavedenými strategiemi pro ukončení; v řadě členských států je jinak likvidace možná s krátkou výpovědní lhůtou v případě selhání protistrany), iv) provádějí se především s externími bankovními protistranami, které nejsou součástí téže skupiny, v) držené/zastavené zajištění představuje zpravidla hotovost nebo státní dluhopisy investičního stupně, vi) transakce jsou zpravidla oceňovány na tržní cenu a oceňování se provádí denně/týdně, vii) zajištění obdržené od klientů se téměř nevyužívá dále jako zajištění poskytované třetím stranám (některé členské státy to přímo zakazují), viii) nadměrné zajištění se uplatňuje u aktiv držených při zápůjčkách cenných papírů a reverzních repo operacích, a konečně ix) příjem z „likviditních swapů“ a transakcí v rámci likviditních programů představuje pouze malou část celkového hrubého příjmu daných podniků. Důležitým aspektem však je, že repo a reverzní repo operace prováděné pojišťovacími podniky zřejmě vycházejí z finančních potřeb bank uvnitř téže skupiny či koncernu, neboť značná část cenných papírů, jež pojišťovací podniky půjčují, jsou státní dluhové nástroje, které jsou následně zastaveny jako zajištění v operacích ECB. V těchto případech tedy pojišťovací podniky nevyužívají uvedených transakcí z důvodu vlastní potřeby, ale jde o způsob, jak pomoci získat přístup k likviditě bance působící v rámci téže skupiny či koncernu.

Přestože likviditní swapy zatím zřejmě stále zůstávají u bank a pojišťoven v Unii na poměrně nízké úrovni, některé aspekty je třeba sledovat.

Tyto transakce představují určité výhody pro dlužníky (příjemce likvidity) i věřitele (poskytovatele likvidity), jako je například přesun likvidity a finančních prostředků tam, kde jsou v hospodářství nejvíce potřeba, a následná vyšší finanční stabilita díky tomu, že banky získávají přístup k likviditě mimo bankovní systém, i s vyššími výnosy z aktiv. Mohou však také přinášet potenciální rizika (30).

Potenciální rizika, která musí instituce a regulátoři v tomto ohledu zvážit, zahrnují a) zvýšenou provázanost pojišťoven a bank, která může působit jako mechanismus pro přenos systémového rizika napříč finančním systémem, b) zvýšené riziko uvnitř skupiny, včetně potenciálních střetů zájmů, a c) obdobné otázky jako u dalších zajištěných nástrojů, jako je například stanovování dodatkových úhrad, které může vést k procykličnosti ve financování ze zajištění prostřednictvím i) časově proměnlivých srážek a ii) změn v hodnotě zajištění jako takového.

Kromě toho může rizika spojená s likviditními swapy umocnit nedostatečná transparentnost pro trh. Účastníkům trhu není známo, v jakém rozsahu se likviditní swapy provádějí a jaká rizika jsou podstupována. Tato netransparentnost by mohla vést ke stresovému scénáři či dále zhoršit napětí vzniklé z jiné příčiny.

III.3 Rizika plynoucí z koncentrace

Koncentrovaná finanční struktura by mohla nepříznivě podpořit procyklický vývoj na finančních trzích, protože by v jejím důsledku mohlo být pro danou instituci problematické financovat svou činnost, pokud by zdroje financování, o něž se opírá, vyschly přesně v dobách finančního napětí. To platí napříč různými oblastmi. Obdobný problém by mohla představovat koncentrace investorské základny a nástrojů financování, koncentrace ve struktuře splatnosti závazků banky či v zeměpisném rozsahu její činnosti. Je třeba mít také na paměti, že pravděpodobnost naplnění rizik plynoucích z koncentrace a jejich dopad závisí rovněž na druhu investora a druhu nástroje. V závislosti na investičních strategiích a odborných znalostech se chování investorů liší z hlediska stability financování, jež poskytují.

1. Koncentrace investorské základny. Přílišné spoléhání na jednotlivé kategorie investorů může být problematické v případě posunu v chování daného segmentu trhu, například z důvodu změn a) nálady na trhu, b) likvidity na trhu a c) institucionálního rámce. Přílišné spoléhání na jednotlivé protistrany by mohlo posílit procykličnost uvedených situací. Podobně platí, že čím větší je relativní velikost investora, tím může mít silnější vyjednávací pozici, pokud žádá banku o provedení určitých kroků ad hoc, jako je například proplacení nesplacených cenných papírů před splatností. Tento příklad podtrhuje existenci možných externalit pro další investory i v téže kategorii: Koncentrovaná investorská základna například u přednostních dluhopisů by mohla donutit banku k zpětnému odkupu dluhu, který se nachází v držení některých investorů, s nepříznivým dopadem na další investory se stejnou úrovní priority.

2. Koncentrace nástrojů financování. Zatímco výše uvedené platí obecně, s různými produkty se pojí různá rizika: Během finanční krize se velkoobchodní financování – zejména nezajištěné – ukázalo jako volatilnější a citlivější na posuny v náladě na trhu či vnímaném riziku protistran než jiné zdroje financování. Za jinak stejných okolností je zajištěné velkoobchodní financování stabilnější, protože se zpravidla opírá o zajištění, které lze přinejmenším v institucionálním prostředí eurozóny zastavit centrální bance. Retailové vklady jsou považovány za nejstabilnější zdroj financování. Přestože je také postihují krize důvěry, systémy pojištění vkladů riziko snižují. Koncentrace na retailové financování však není bez externalit pro další účastníky trhu: jediná reakce na nedostatek financování ze strany banky, která nemá přístup na kapitálové trhy jiným způsobem, by byla zvýšit sazby nabízené vkladatelům a urychlit tak soutěžní proces.

3. Koncentrace profilu splatnosti představuje další zdroj rizika, zejména u krátkých dob splatnosti. Banka je zranitelnější vůči změnám a otřesům na trhu, protože objem k refinancování v krátkodobém horizontu ve srovnání s celkovými závazky bude v takovém případě vysoký a náklady refinancování budou mít značný dopad na výkaz zisku a ztráty.

4. Obdobně může být rizikovým faktorem i koncentrace v zeměpisném rozsahu financování. Mohou existovat právní či regulatorní omezení volného toku aktiv mezi členskými státy (např. daňové otázky, regulatorní vyčlenění některých činností), čímž se omezí schopnost skupin efektivně sdružovat likviditu. Instituce by měly být schopny určit, kde dochází ke koncentraci uvnitř banky (mezi ústředím a zahraničními pobočkami) a uvnitř skupiny (buď mezi mateřskou společností a jejími dceřinými společnostmi, nebo mezi různými dceřinými společnostmi).

III.4 Rizika plynoucí z tlaku na snižování finanční páky

Jak je popsáno v kapitole I.7, banky se od vypuknutí finanční krize snaží snížit svou finanční páku. Zatímco tento trend byl u bank v zemích EU bez vysokéh