OBSAH

1. Postup 9

2. Souvislosti a popis opatření, která jsou předmětem šetření 10

2.1. Obecný přehled 10

2.1.1. Původní úmluvy 10

2.1.2. Prodloužení původních úmluv 12

2.1.3. Privatizace společnosti Toremar a uzavření nové smlouvy o veřejných službách 13

2.2. Opatření, jichž se týkala rozhodnutí z roku 2011 a 2012 13

2.3. Podrobný popis opatření, jež jsou předmětem tohoto rozhodnutí 13

2.3.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií 13

2.3.1.1. Závazky veřejné služby 13

2.3.1.2. Rozpočet a doba trvání 14

2.3.2. Privatizace společnosti Toremar 16

2.3.2.1. Postup prodeje a konečné zadání zakázky 17

2.3.2.2. Kupní smlouva 17

2.3.2.3. Řízení na vnitrostátní úrovni 18

2.3.3. Nová smlouva o službách mezi regionem Toskánsko a společností Moby/Toremar 19

2.3.3.1. Příjemce 19

2.3.3.2. Trasy 19

2.3.3.3. Doba trvání 19

2.3.3.4. Závazky veřejné služby 19

2.3.3.5. Ustanovení o vyrovnávací platbě a konečném zadání 20

2.3.4. Přednost v přístavu 20

2.3.5. Opatření stanovená zákonem z roku 2010 21

2.4. Řízení o nesplnění povinnosti č. 2007/4609 21

3. Důvody pro zahájení a rozšíření řízení 23

3.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií 23

3.1.1. Dodržení kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark a existence podpory 23

3.1.2. Slučitelnost 23

3.2. Privatizace společnosti Toremar 24

3.3. Nová smlouva o službách mezi regionem Toskánsko a společností Moby/Toremar 24

3.3.1. Dodržení kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark a existence podpory 24

3.3.2. Slučitelnost 25

3.4. Přednost v přístavu 25

3.5. Opatření stanovená zákonem z roku 2010 25

4. Připomínky Itálie 25

4.1. K závazkům veřejné služby a konkurenčnímu prostředí 25

4.2. K privatizaci společnosti Toremar 26

4.2.1. K prodejní ceně společnosti Toremar 26

4.2.2. K transparentnímu a nediskriminačnímu charakteru řízení 26

4.3. K souladu prodloužení původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s kritérii stanovenými v rozsudku ve věci Altmark 26

4.4. K míře návratnosti ve výši 9,95 % použité pro rok 2010 a k rizikové přirážce ve výši 6,5 % stanovené v rozhodnutí výboru CIPE s platností od roku 2010 27

4.5. K přednosti v přístavu 27

4.6. K opatřením stanoveným zákonem z roku 2010 28

4.7. K souladu prodloužení původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s rozhodnutím o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011 28

4.8. K souladu původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s rámcem pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011 29

5. Připomínky předložené společností Moby/Toremar 29

5.1. K závazkům veřejné služby a konkurenčnímu prostředí 29

5.2. K privatizaci společnosti Toremar 29

5.2.1. K ceně zaplacené za akcie společnosti Toremar 29

5.2.2. K transparentní a nediskriminační povaze řízení a ke spojení aktiv společnosti Toremar s novou smlouvou o veřejných službách 29

5.3. K souladu nové smlouvy o veřejných službách s kritérii stanovenými v rozsudku ve věci Altmark 30

5.4. K prodloužení původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií 30

6. Posouzení 31

6.1. Existence podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU 31

6.1.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií 31

6.1.1.1. Státní prostředky 31

6.1.1.2. Selektivita 31

6.1.1.3. Hospodářská výhoda 31

6.1.1.4. Vliv na hospodářskou soutěž a obchod 33

6.1.1.5. Závěr 33

6.1.1.6. Nová nebo existující podpora 33

6.1.2. Zadání nové smlouvy o veřejných službách spojené se společností Toremar společnosti Moby/Toremar 34

6.1.2.1. První kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark 34

6.1.2.2. Druhé kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark 40

6.1.2.3. Třetí kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark 40

6.1.2.4. Čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark 43

6.1.2.5. Závěr 48

6.1.3. Opatření stanovená zákonem z roku 2010 48

6.1.3.1. Možné využití finančních prostředků na modernizaci plavidel pro účely likvidity 48

6.1.3.2. Osvobození od daní v souvislosti s procesem privatizace 49

6.1.3.3. Možnost použití prostředků fondu FAS k uspokojení potřeb likvidity 49

6.1.4. Závěr ohledně existence podpory 50

6.2. Oprávněnost podpory 50

6.3. Slučitelnost podpory 50

6.3.1. Prodloužení původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií 50

6.3.1.1. Použitelná pravidla 50

6.3.1.2. Skutečná služba obecného hospodářského zájmu podle článku 106 SFEU 52

6.3.1.3. Nutnost existence pověřujícího aktu, který stanoví závazky veřejné služby a způsoby výpočtu vyrovnávací platby 54

6.3.1.4. Doba trvání pověření 55

6.3.1.5. Soulad se směrnicí 2006/111/ES 55

6.3.1.6. Výše vyrovnávací platby 55

6.3.1.7. Přednost v přístavu 57

6.3.1.8. Závěr 58

6.3.2. Závěr ohledně slučitelnosti podpory 58

7. Závěr 58

ROZHODNUTÍ KOMISE (EU) 2022/348

ze dne 17. června 2021

o opatřeních SA.32014, SA.32015, SA.32016 (2011/C) (ex 2011/NN),která provedly Itálie a region Toskánsko ve prospěch společnosti Toremar a jejího nabyvatele, společnosti Moby

(oznámeno pod číslem C(2022) 4271)

(Pouze italské znění je závazné)

(Text s významem pro EHP)

EVROPSKÁ KOMISE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,

s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,

poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedeným(i) ustanovením(i) (1), a s ohledem na uvedené připomínky,

vzhledem k těmto důvodům:

1. POSTUP

(1) Dne 23. března 2009, 9. prosince 2009, 21. prosince 2009, 6. ledna 2010, 27. září 2010 a 12. října 2010 obdržela Komise šest stížností týkajících se různých podpůrných opatření přijatých Itálií ve prospěch společností bývalé skupiny Tirrenia (2). Stížnosti se týkaly vyrovnávací platby za závazek veřejné služby poskytnuté těmto společnostem po skončení platnosti původních smluv o veřejných službách uzavřených s Itálií na období od ledna 1989 do prosince 2008 (dále jen „původní úmluvy“), dodatečných podpůrných opatření stanovených v několika legislativních aktech přijatých v souvislosti s procesem privatizace uvedených společností, jakož i některých otázek týkajících se zejména procesu privatizace společností Tirrenia di Navigazione S.p.A. (dále jen „Tirrenia“) a Siremar – Sicilia Regionale Marittima S.p.A. (dále jen „Siremar“).

(2) Dne 1. prosince 2010 oznámila Itálie Komisi vyrovnávací platby, které vyplatila v letech 2009 a 2010 společnosti Toscana Regionale Marittima S.p.A. (dále jen „Toremar“).

(3) Dne 5. října 2011 zahájila Komise formální vyšetřovací řízení s ohledem na různá opatření, která přijala Itálie ve prospěch společností bývalé skupiny Tirrenia (dále jen „rozhodnutí z roku 2011“). Šetření se týkalo mimo jiné vyrovnávací platby poskytnuté společnosti Toremar za provozování řady námořních tras od 1. ledna 2009 a řady dalších opatření provedených ve prospěch uvedené společnosti (viz 33. bod odůvodnění).

(4) Rozhodnutí z roku 2011 bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie. Komise vyzvala zúčastněné strany, aby podaly připomínky k opatřením, která jsou předmětem šetření (3).

(5) Již dopisem ze dne 28. září 2011 informovala Itálie Komisi o svém záměru privatizovat všechny regionální společnosti bývalé skupiny Tirrenia, včetně společnosti Toremar. Dne 26. října 2011 zaslala Komise Itálii žádost o informace týkající se procesu privatizace. Na tuto žádost Komise o informace ze dne 26. října 2011 Itálie odpověděla dne 30. listopadu 2011.

(6) Dne 15. listopadu 2011 předložila Itálie připomínky k opatřením, na něž se vztahuje rozhodnutí z roku 2011.

(7) Faxem odeslaným dne 28. února 2012 podala společnost Toscana di Navigazione S.r.l. stížnost týkající se údajné protiprávní státní podpory po privatizaci společnosti Toremar a vyplacení vyrovnávací platby společnosti Moby S.p.A. (dále jen „Moby“), vybranému nabyvateli společnosti Toremar. Stěžovatel zejména tvrdí, že: i) postup prodeje poskytl společnosti Moby výhodu; ii) fúze společnosti Toremar a Moby vede ke vzniku monopolu na trasách Piombino – ostrov Elba a iii) vyrovnávací platba udělená společnosti Moby na provozování veřejné služby po dobu dvanácti let trvání nové smlouvy týkající se uvedené služby je neslučitelná s vnitřním trhem, pokud sám stěžovatel již podobné služby poskytuje za obchodních podmínek.

(8) Dopisem ze dne 19. července 2012 poskytla Itálie další informace o privatizaci regionálních společností bývalé skupiny Tirrenia, včetně společnosti Toremar.

(9) Dne 7. listopadu 2012 Komise vyšetřovací řízení rozšířila mimo jiné ve vztahu k některým dodatečným podpůrným opatřením provedeným regionem Toskánsko ve prospěch společnosti Toremar v souvislosti s vyrovnávací platbou poskytnutou z veřejných prostředků společnosti Toremar na základě nové smlouvy o veřejných službách. Pozměněnou verzi zmíněného rozhodnutí přijala Komise dne 19. prosince 2012 (dále jen „rozhodnutí z roku 2012“).

(10) Rozhodnutí z roku 2012 bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie. Komise vyzvala zúčastněné strany, aby podaly připomínky k opatřením, která jsou předmětem šetření (4).

(11) Itálie předložila své připomínky dne 11. prosince 2012 a dne 22. dubna 2013 obdržela Komise připomínky od společnosti Toremar a jejího nabyvatele, společnosti Moby.

(12) Rozhodnutím ze dne 22. ledna 2014 (dále jen „rozhodnutí z roku 2014“) (5) ukončila Komise formální vyšetřovací řízení týkající se různých opatření, která přijal region Sardinie ve prospěch společnosti Saremar. Opravný prostředek, který proti rozhodnutí podaly společnost Saremar a region Sardinie, Tribunál v roce 2017 zamítl (6).

(13) Dne 25. ledna 2018, 29. března 2018, 31. srpna 2018, 12. února 2019, 5., 14. a 17. února 2020 a 12. října 2020 si Komise od Itálie vyžádala další informace. Itálie tyto informace poskytla dne 26. dubna 2018, 31. května 2018, 2. listopadu 2018, 11. prosince 2018, 8. dubna 2019, 16. a 28. října 2019, 7., 16. a 23. února 2020, 21. dubna 2020, 9. listopadu 2020, 1. a 10. prosince 2020.

(14) Toto rozhodnutí se týká pouze možné podpory poskytnuté ve prospěch společnosti Toremar, jak je uvedeno v oddíle 2.3. Všechna ostatní opatření, jichž se týkala rozhodnutí z roku 2011 a 2012, jsou předmětem samostatného šetření ve věcech SA.32014, SA.32015 a SA.32016, a toto rozhodnutí se na ně proto nevztahuje. Tato opatření se konkrétně týkají ostatních společností bývalé skupiny Tirrenia.

2. SOUVISLOSTI A POPIS OPATŘENÍ, KTERÁ JSOU PŘEDMĚTEM ŠETŘENÍ

2.1. Obecný přehled

2.1.1. Původní úmluvy

(15) Skupinu Tirrenia vlastnil tradičně italský stát prostřednictvím společnosti Fintecna (7) a původně v ní bylo šest společností: Tirrenia, Adriatica, Caremar, Saremar, Siremar a Toremar. Tyto společnosti poskytovaly služby námořní dopravy na základě samostatných smluv o veřejných službách, které uzavřely s italským státem v roce 1991 na dobu dvaceti let od ledna 1989 do prosince 2008 (dále jen „původní úmluvy“). Společnost Fintecna vlastnila 100 % základního kapitálu společnosti Tirrenia, která pak zcela vlastnila regionální společnosti Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar a Toremar. Společnost Adriatica, která provozovala řadu tras mezi Itálií a Albánií/Chorvatskem/Řeckem/Černou Horou, se v roce 2004 spojila se společností Tirrenia.

(16) Účelem původních úmluv bylo zajistit pravidelnou a spolehlivou námořní dopravu většinou mezi pevninskou Itálií a Sicílií, Sardinií a dalšími menšími italskými ostrovy. Za tímto účelem poskytovala Itálie finanční podporu ve formě dotací vyplacených přímo každé ze společností skupiny Tirrenia.

(17) Společnost Toremar tradičně provozovala řadu tras námořní kabotáže (8) mezi regionem Toskánsko a sousedními menšími ostrovy. Popis dotčených tras je uveden ve 38. bodě odůvodnění.

(18) Dne 6. srpna 1999 se Komise s ohledem na podporu, která byla na základě původních úmluv vyplácena šesti společnostem tvořícím v té době skupinu Tirrenia, rozhodla zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“).

(19) Během fáze šetření požádala Itálie o rozdělení řízení týkajícího se skupiny Tirrenia tak, aby bylo možné upřednostnit konečné rozhodnutí týkající se společnosti Tirrenia. Důvodem této žádosti byl záměr Itálie skupinu privatizovat, počínaje právě společností Tirrenia, a její úmysl proces privatizace ve vztahu k této společnosti urychlit.

(20) Komise měla za to, že může požadavku Itálie vyhovět, a rozhodnutím Komise 2001/851/ES (9) řízení zahájené ve věci podpory poskytnuté společnosti Tirrenia ukončila (dále jen „rozhodnutí z roku 2001“). Podpora byla prohlášena za slučitelnou s výhradou dodržení určitých závazků ze strany Itálie.

(21) Rozhodnutím Komise 2005/163/ES (10) (dále jen „rozhodnutí z roku 2004“) prohlásila Komise vyrovnávací platbu, kterou Itálie poskytovala společnostem skupiny Tirrenia kromě společnosti Tirrenia, za částečně slučitelnou s vnitřním trhem, v některých ohledech za částečně slučitelnou s výhradou dodržení určitých závazků ze strany Itálie a v jiných ohledech za částečně neslučitelnou s vnitřním trhem. Rozhodnutí vycházelo z účetních údajů za období od roku 1992 do roku 2001 a obsahovalo určité podmínky, jež měly zajistit slučitelnost vyrovnávací platby po celou dobu platnosti původních úmluv.

(22) Rozsudkem Soudu prvního stupně ze dne 4. března 2009 ve věcech T-265/04, T-292/04 a T-504/04 (11) (dále jen „rozsudek z roku 2009“) soud rozhodnutí z roku 2004 zrušil.

(23) Rozhodnutím Komise (EU) 2020/1411 (12) ukončila Komise šetření týkající se společností skupiny Tirrenia kromě společnosti Tirrenia a včetně společnosti Toremar za období 1992–2008 (dále jen „rozhodnutí týkající se skupiny Tirrenia z roku 2020“). Komise dospěla k závěru, že podpora udělená na poskytování služeb námořní kabotáže představuje existující podporu, zatímco podpora udělená na poskytování služeb mezinárodní námořní dopravy je slučitelná s rámcem pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011 (dále jen „rámec pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011“) (13).

(24) Rozhodnutím Komise (EU) 2020/1412 (14) ukončila Komise formální vyšetřovací řízení týkající se opatření ve prospěch společnosti Tirrenia a jejího nabyvatele, společnosti CIN, za období 2009–2020.

2.1.2. Prodloužení původních úmluv

(25) Článek 26 nařízení s mocí zákona č. 207 ze dne 30. prosince 2008 (změněného na zákon č. 14 ze dne 27. února 2009) prodloužil původní úmluvy (včetně úmluvy vztahující se na společnost Toremar), jejichž platnost měla původně skončit dne 31. prosince 2008, o jeden rok do 31. prosince 2009.

(26) V článku 19-ter nařízení s mocí zákona č. 135 ze dne 25. září 2009 (změněného na zákon č. 166 ze dne 20. listopadu 2009, dále jen „zákon z roku 2009“) bylo stanoveno, že vzhledem k privatizaci společností skupiny Tirrenia bude vlastnictví regionálních společností (vyjma společnosti Siremar) převedeno z mateřské společnosti Tirrenia bezplatně takto: a) společnost Caremar bude nejdříve převedena na region Kampánie. Tento region následně převede na region Lazio divizi společnosti Caremar samostatně odpovědnou za dopravní spojení s Pontinskými ostrovy, pod názvem Laziomar (15); b) společnost Saremar bude převedena na region Sardinie a c) společnost Toremar bude převedena na region Toskánsko.

(27) Zákon z roku 2009 rovněž stanovil, že do 31. prosince 2009 budou mezi Itálií a společnostmi Tirrenia a Siremar sjednány nové úmluvy. Obdobně regionální služby budou regulovány v rámci návrhu smluv o veřejných službách, které mají být uzavřeny mezi regionálními orgány Sardinie a Toskánska a společnostmi Saremar a Toremar do 31. prosince 2009 a mezi regionem Kampánie a regionem Lazio a společnostmi Caremar a Laziomar do 28. února 2010. Návrh nových úmluv/nových smluv o veřejných službách bude předmětem zadávacího řízení se samotnými společnostmi a po dokončení privatizace každé z těchto společností bude podepsán s příslušným nabyvatelem. (16)

(28) Za tímto účelem zákon z roku 2009 dále prodloužil původní úmluvy (včetně úmluvy vztahující se na společnost Toremar) na období od 1. ledna 2010 do 30. září 2010.

(29) Zákon z roku 2009 také stanovil maximální částku roční vyrovnávací platby za provozování služeb od roku 2010 (ve smyslu prodloužení původních úmluv, jakož i nových úmluv a smluv o veřejných službách) v celkové výši 184 942 251 EUR, v tomto rozdělení: Společnost Maximální roční vyrovnávací platba Tirrenia 72 685 642 EUR Siremar 55 694 895 EUR Saremar 13 686 441 EUR Toremar 13 005 441 EUR Caremar 29 869 832 EUR (17) Tabulka 1 – Maximální výše vyrovnávací platby od roku 2010

(30) V neposlední řadě článek 1 zákona č. 163 ze dne 1. října 2010 (měnícího nařízení s mocí zákona č. 125 ze dne 5. srpna 2010, dále jen „zákon z roku 2010“) stanovil další prodloužení původních úmluv (včetně úmluvy vztahující se na společnost Toremar) na období od 1. října 2010 do ukončení procesů privatizace společností Tirrenia a Siremar, k němuž došlo dne 19. července 2012 v případě společnosti Tirrenia a dne 31. července 2012 v případě společnosti Siremar.

2.1.3. Privatizace společnosti Toremar a uzavření nové smlouvy o veřejných službách

(31) V lednu 2010 bylo zahájeno zadávací řízení (viz oddíl 2.3.2), jehož cílem bylo najít nabyvatele společnosti Toremar a které bylo spojeno s novou smlouvou o veřejných službách týkající se poskytování služeb námořní dopravy po dobu dvanácti let výměnou za vyrovnávací platbu za závazek veřejné služby.

(32) Poté, co společnost Moby předložila v rámci zadávacího řízení vítěznou nabídku, stala se novým vlastníkem společnosti Toremar. Kupní smlouva mezi regionem Toskánsko a společností Moby byla podepsána dne 2. ledna 2012. Téhož dne podepsaly strany (včetně společnosti Toremar) novou smlouvu o poskytování služeb námořní dopravy. Na tomto základě bylo vlastnictví všech akcií společnosti Toremar dne 2. ledna 2012 převedeno z regionu Toskánsko na společnost Moby.

2.2. Opatření, jichž se týkala rozhodnutí z roku 2011 a 2012

(33) Předmětem formálního vyšetřovacího řízení, které bylo zahájeno rozhodnutími z roku 2011 a 2012, byla tato opatření: a) vyrovnávací platba za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu v rámci prodloužení původních úmluv (opatření č. 1); b) nezákonné prodloužení podpory na záchranu společností Tirrenia a Siremar (opatření č. 2); c) privatizace společností bývalé skupiny Tirrenia (18) (opatření č. 3); d) vyrovnávací platba za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu v rámci budoucích úmluv/smluv o veřejných službách (opatření č. 4); e) přednost v přístavu (opatření č. 5); f) opatření stanovená v zákoně z roku 2010 (přeměňujícím nařízení s mocí zákona č. 125/2010) (opatření č. 6); g) další opatření, která přijal region Sardinie ve prospěch společnosti Saremar (opatření č. 7).

(34) Rozhodnutím z roku 2014 uzavřela Komise formální vyšetřovací řízení, pokud jde o opatření přijatá regionem Sardinie ve prospěch společnosti Saremar, uvedená výše jako opatření č. 7, vyjma jednoho opatření (19).

2.3. Podrobný popis opatření, jež jsou předmětem tohoto rozhodnutí

(35) Toto rozhodnutí se zabývá pouze opatřeními č. 1, 3, 4, 5 a 6 uvedenými ve 33. bodě odůvodnění v rozsahu, v jakém se týkají společností Toremar a Moby. Tato opatření jsou podrobněji popsána v následujících oddílech.

2.3.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií

2.3.1.1. Závazky veřejné služby

(36) Článek 1 původní úmluvy uzavřené se společností Toremar stanovil, že pětileté plány podrobně vymezí přístavy, které mají být obsluhovány, typ plavidel, jež se mají používat, požadovanou četnost služby a jízdné, jež má být hrazeno.

(37) První pětiletý plán (období 1990–1994) pro společnost Toremar byl schválen ministerským nařízením ze dne 29. května 1990 a vstoupil v platnost se zpětným účinkem od 1. ledna 1990. Druhý plán, který zahrnoval období 1995–1999 a byl schválen ministerským nařízením ze dne 14. května 1996, ponechával nezměněné trasy a četnosti. Pokud jde o období 2000–2004 a 2005–2008, byl vypracován plán, který však příslušná ministerstva oficiálně nikdy neschválila. Vláda místo toho přijala rozhodnutí ad hoc s cílem zajistit větší soulad služeb s potřebami místních komunit, aniž by však provedla podstatné změny systému veřejných služeb.

(38) Na základě původní úmluvy prodloužené následnými právními akty uvedenými v 25. až 30. bodě odůvodnění provozovala společnost Toremar v průběhu celého roku tyto trasy: — na trase Livorno – Gorgona – Capraia poskytovala společnost Toremar služby osobní a kombinované dopravy (cestující a vozidla) s četností dvakrát týdně pro ostrov Gorgona a denní četností pro ostrov Capraia. V červenci a srpnu byl na trase další provozovatel, Piccola Società Cooperativa Marittima Ligure Tirrena A.R.L., s vysokorychlostní lodí používanou výhradně pro přepravu cestujících. Uvedená společnost však přestala tuto trasu provozovat v roce 2010, — na trase Piombino – Portoferraio (ostrov Elba) provozovala společnost Toremar každý den kombinované služby. Na této trase působí také společnost Moby s častým dopravním spojením během celého roku společně se dvěma novými provozovateli, a sice Blu Navy, která začala provozovat dopravní spojení v roce 2010 (duben až říjen), a Elba Ferries, která působí pouze během letní sezóny, — na trase Piombino – Cavo – Portoferraio (ostrov Elba) provozovala společnost Toremar jedinou službu osobní dopravy za použití rychlé křídlové lodi, — na trase Piombino – Rio Marina – Porto Azzurro – Pianosa (ostrov Elba) byla společnost Toremar jediným subjektem, který denně poskytoval kombinované služby pro přístav Rio Marina a jednou týdně pro přístav Pianosa, — na trase Porto S. Stefano – Isola del Giglio poskytovala společnost Toremar kombinované služby denně po celý rok. Na této trase byl rovněž přítomen provozovatel Maregiglio, který poskytoval kombinované služby v období od dubna do listopadu, v průměru dva až čtyři spoje denně v říjnu a listopadu a šest až osm spojů v období od dubna do září.

2.3.1.2. Rozpočet a doba trvání

(39) Tabulka 2 uvádí roční částku vyrovnávací platby, kterou Itálie vyplatila společnosti Toremar za období 2009–2011.

(40) Kromě těchto částek si region Toskánsko vyhradil dodatečný roční rozpočet ve výši 3 000 000 EUR, který měl být společnosti Toremar vyplacen po sdělení skutečných příjmů a nákladů vzniklých v období 2010–2011. V těchto letech se v důsledku hospodářské a finanční krize výrazně snížil počet cestujících, zatímco náklady na palivo vzrostly. Podle regionu Toskánsko proto vyrovnávací platba vyplacená z ústředního státního rozpočtu nepostačovala k pokrytí celkových nákladů veřejné služby. Rok Vyrovnávací platba Rezerva Celkem 2009 13 572 035 13 572 035 2010 13 005 441 3 000 000 16 005 441 2011 13 005 441 3 000 000 16 005 441 Tabulka 2 – Vyrovnávací platba vyplacená za období 2009–2011 (EUR)

(41) Původní úmluva stanoví, že roční vyrovnávací platba za závazek veřejné služby se vyplácí takto: v březnu každého roku se vyplatí záloha ve výši 70 % vyrovnávací platby vyplacené v předchozím roce. Druhá platba provedená v červnu se rovná 20 % dotace. Rozdíl mezi vyplacenými platbami a schodkem mezi provozními náklady a příjmy během běžného roku představuje zůstatek, který se hradí do 30. listopadu. Pro případ, že společnost Toremar obdrží vyšší částku, než jsou čisté náklady na poskytnuté služby (příjmy po odečtení ztrát), původní úmluva stanoví, že společnost Toremar musí rozdíl vrátit. (20) — Vyrovnávací platba poskytnutá v roce 2009

(42) Nařízení prezidenta republiky č. 501 ze dne 1. června 1979 (dále jen „nařízení č. 501/79“) upřesňuje jednotlivé prvky (příjmy a náklady), které se používají při výpočtu dotace vyplácené provozovatelům veřejných služeb námořní dopravy. Zákon č. 856 ze dne 5. prosince 1986 (dále jen „zákon č. 856/86“) mimoto zavedl určité změny systému závazků veřejné služby v oblasti námořní dopravy v Itálii. Co se týká spojení s menšími a většími ostrovy, článek 11 zmíněného zákona pozměnil kritéria pro výpočet vyrovnávací platby za závazek veřejné služby. Dotaci bylo nutno vypočítat na základě rozdílu mezi příjmy a náklady služby stanovenými s odkazem na průměrné a objektivní parametry a musela zahrnovat přiměřenou návratnost investovaného kapitálu. Článek 11 rovněž stanoví, že smlouvy o veřejných službách musely obsahovat seznam dotovaných tras, četnost a typ používaných plavidel. Dotace musela schválit příslušná ministerstva. V původních úmluvách byly zohledněny zásady stanovené v nařízení prezidenta republiky č. 501/79 a v zákoně č. 856/86.

(43) Za rok 2009 byla vyrovnávací platba za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu vypočtena podle metodiky stanovené v původní úmluvě platné od roku 1991, která byla po uplynutí původního data platnosti prodloužena do 31. prosince 2008. Vyrovnávací platba konkrétně odpovídala kumulované čisté ztrátě u služeb provozovaných v rámci režimu veřejných služeb, k níž byla připočtena pohyblivá částka odpovídající návratnosti investovaného kapitálu.

(44) K různým nákladovým položkám, které se při výpočtu vyrovnávací platby stanovené orgány veřejné správy braly v úvahu, patřily: náklady na pořízení, reklamu a ubytování; náklady na nakládku, vykládku a manipulaci; náklady na administrativní pracovníky na pevnině; náklady na údržbu plavidel; správní náklady; náklady na pojištění; náklady na nájem a leasing; palivo; daně a odpisy. — Vyrovnávací platba poskytnutá v letech 2010, 2011 a 2012

(45) Od roku 2010 byla vyrovnávací platba za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu určována pomocí nové metodiky stanovené rozhodnutím výboru CIPE (21) ze dne 9. listopadu 2007 nazvané „Kritéria pro stanovení závazků veřejné služby a výše jízdného v odvětví služeb námořní kabotáže ve veřejném zájmu“ (dále jen „rozhodnutí výboru CIPE“) (22). Podle informací uvedených v preambuli rozhodnutí výboru CIPE bylo toto rozhodnutí vydáno za účelem privatizace veřejných podniků provozujících služby námořní dopravy v rámci režimu veřejných služeb (23). Ustanovení rozhodnutí výboru CIPE se ve vztahu ke službám poskytovaným společnostmi skupiny Tirrenia uplatňovala až do roku 2010, a to i před vstupem příslušných nových úmluv a smluv o veřejných službách v platnost po privatizaci jednotlivých společností.

(46) Metoda stanovená rozhodnutím výboru CIPE umožňuje společnostem, které poskytují veřejné služby námořní dopravy, dosáhnout přiměřené návratnosti. Míra návratnosti kapitálu se vypočítá na základě váženého průměru nákladů kapitálu (WACC).

(47) Požadovaná návratnost vlastního kapitálu (24) se vypočítá pomocí modelu oceňování kapitálových aktiv. Podle tohoto modelu se náklady vlastního kapitálu vypočítají na základě: i) bezrizikové míry; ii) koeficientu beta (odhad rizikového profilu společnosti vzhledem k akciovému trhu) a iii) akciové rizikové přirážky přiřazené akciovému trhu.

(48) Náklady vlastního kapitálu se konkrétně vypočítají připočtením přirážky za zvláštní riziko k míře návratnosti bezrizikových činností. Tato přirážka se vypočítá jako riziková přirážka trhu vynásobená příslušným koeficientem beta, který měří rizikovost určité činnosti ve vztahu k trhu.

(49) Rozhodnutí výboru CIPE stanoví, že míra návratnosti u bezrizikových činností odpovídá průměrnému hrubému výnosu z referenčních desetiletých dluhopisů s odkazem na předchozí období dvanácti měsíců, pro něž existují dostupné údaje.

(50) Rozhodnutí výboru CIPE stanoví tržní rizikovou přirážku ve výši 4 %. V případě služby, která je provozována na nevýhradním základě, je však předpokládané vyšší riziko, jež provozovatel nese, odměněno připočtením 2,5 % navíc k tržní rizikové přirážce.

(51) V praxi však vyrovnávací platba poskytovaná společnosti Toremar nesmí překročit strop ve výši 13 005 441 EUR ročně stanovený v zákoně z roku 2009 (viz 29. bod odůvodnění). Ačkoliv zákon z roku 2009 stanoví strop roční vyrovnávací platby vyplácené všem společnostem skupiny Tirrenia za provozování služeb námořní dopravy v rámci režimu veřejných služeb, rozhodnutí výboru CIPE obsahuje také záruky, které umožňují těmto provozovatelům dostatečně pokrýt provozní náklady.

(52) Podle rozhodnutí výboru CIPE musí být zejména rozsah služeb, maximální jízdné stanovené novou smlouvou o veřejných službách a vyrovnávací platba, která je skutečně poskytnuta, vymezeny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých přípustných nákladů poskytovatele služeb. Použije se tento vzorec: VA(RSP) + VA(AI(X)) = VA(CA) kde: — VA(RSP) je diskontovaná hodnota vyrovnávací platby za plnění závazku veřejné služby, — VA(AI(X)) je diskontovaná hodnota jiných příjmů (příjmy z jízdného a ostatní příjmy), — VA(CA) je diskontovaná hodnota přípustných provozních nákladů, splátky dluhů a návratnosti investovaného kapitálu.

(53) Pokud by výše uvedená rovnice neplatila, bylo by možné omezit rozsah dotovaných činností nebo alternativně revidovat organizaci služeb (například typ plavidel) nebo upravit omezení jízdného.

(54) Maximální výše jízdného vztahující se na každou službu po odečtení daní a přístavních poplatků je mimoto každoročně upravena na základě vzorce pro výpočet cenového stropu takto: ΔΤ = ΔΡ – Χ kde: — ΔΤ je roční procentní změna maximální výše jízdného, — ΔΡ je míra inflace v referenčním roce, — Χ je skutečná roční míra úpravy maximální výše jízdného stanovená v úmluvě, která se během doby platnosti smlouvy nemění.

(55) Rozhodnutí výboru CIPE rovněž upřesňuje, že maximální výši jízdného lze upravit tak, aby zohledňovala změny nákladů na palivo, přičemž se jako referenční hodnota použijí běžné veřejně dostupné ceny.

2.3.2. Privatizace společnosti Toremar

(56) Dne 13. ledna 2010 region Toskánsko zveřejnil ve svém úředním věstníku (25) a v Úředním věstníku Italské republiky (26) oznámení o zahájení zadávacího řízení na prodej společnosti Toremar a poskytnutí vyrovnávací platby za závazek veřejné služby za plnění tohoto závazku na námořních trasách uvedených ve 38. bodě odůvodnění. Toto oznámení bylo rovněž zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (27) dne 14. ledna 2010, jakož i v několika národních denících (28).

(57) Itálie zvolila postup stanovený v čl. 20 odst. 1 zákona o veřejných zakázkách – legislativní nařízení č. 163/2006 (dále jen „zákon o veřejných zakázkách“), který přebírá článek 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES (29), který stanoví, že „[z]akázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze II B [jako jsou služby vodní dopravy], se řídí výhradně článkem 23 [Technické specifikace] a čl. 35 odst. 4 [Oznámení]“. Kritériem pro zadání zakázky byla „hospodářsky nejvýhodnější nabídka“.

2.3.2.1. Postup prodeje a konečné zadání zakázky

(58) Po zveřejnění oznámení o zahájení zadávacího řízení vyjádřilo do konce lhůty zájem o účast jedenáct stran, a to: Moby, Toscana di Navigazione S.r.l., Pigreco S.r.l., Sinven S.r.l., Vector S.r.l., Forship S.r.l., Medmar Navi S.p.a., Grandi Navi Veloci S.p.a., Buquebus Italia S.r.l., Loss Cipreses S.p.a. a Blu Navy/Transeuropa Ferries.

(59) Dokumentace předložená všemi jedenácti společnostmi potvrdila, že všechny společnosti splnily veškeré požadavky stanovené v oznámení o zahájení zadávacího řízení, a všechny byly proto vyzvány k podání nabídky.

(60) Výzva k podání nabídek obsahovala nový návrh smlouvy na dobu trvání dvanácti let, který měl být podepsán mezi úspěšným uchazečem a regionem Toskánsko, jakož i podrobnější informace o zadávacím řízení. Výzva zejména potvrdila, že pro zakázku na služby bude vybrána ekonomicky nejvýhodnější nabídka, přičemž bude uděleno 20 bodů za cenu, 70 bodů za kvalitu a 10 bodů za doplňkové služby. Pokud jde o cenu za prodej společnosti Toremar, výzva uváděla pevnou částku ve výši 10 258 397 EUR vypočtenou na základě nezávislé studie, která stanovila celkovou hodnotu aktiv tohoto podniku (viz 65. až 73. bod odůvodnění). Tato cena nebyla cenou k jednání a nebyla předmětem finanční nabídky uchazečů.

(61) Proto byli všichni potenciální uchazeči vyzváni, aby do své finanční nabídky na prodej společnosti Toremar zahrnuli výše uvedenou pevnou částku s tím, že region Toskánsko vybere ekonomicky nejvýhodnější nabídku pro celé zadávací řízení na základě ceny a dalších kritérií týkajících se služby, zejména kvality, uvedených ve výzvě (viz 60. bod odůvodnění).

(62) Všech jedenáct uchazečů mělo rovněž přístup do virtuálních datových místností (data room) obsahujících: (1) veškeré právní, technické, finanční a obchodní informace týkající se společnosti Toremar; (2) informace o flotile, nehmotných aktivech a nemovitostech společnosti; (3) veškeré informace týkající se smluv o poskytování služeb a pořízení majetku; (4) postupy udělování bodů a formulář technické nabídky; (5) veškeré další informace potřebné k tomu, aby mohli potenciální nabyvatelé správně ocenit předmět prodeje.

(63) Nabídku předložily dvě společnosti, a to Moby a Toscana di Navigazione, dva zavedení provozovatelé námořních spojů v Itálii. Zbývajících devět společností do uplynutí lhůty nabídku nepředložilo.

(64) Po vyhodnocení nabídek byla společnost Toscana di Navigazione S.r.l. z řízení vyloučena, protože finanční nabídka, kterou předložila, nesplňovala požadavky na technickou a finanční způsobilost stanovené v zadávací dokumentaci. Zakázka byla proto udělena společnosti Moby, jak pokud jde o privatizaci společnosti Toremar, tak pokud jde o provozování námořních služeb (viz oddíl 2.3.3).

2.3.2.2. Kupní smlouva

(65) Vzhledem k povaze zadávacího řízení se region Toskánsko za účelem určení nejlepší konkurenční nabídky rozhodl stanovit pevnou částku ceny základního kapitálu společnosti Toremar.

(66) Kupní smlouva byla podepsána dne 2. ledna 2012 a stanoví převod akcií společnosti Toremar na společnost Moby za pevnou cenu ve výši 10 258 397 EUR. Tato částka se vyplatí v deseti ročních splátkách, a to od konce prvního roku platnosti smlouvy, tj. 2. ledna 2013.

(67) Pevná cena 100 % akcií společnosti Toremar ve výši 10 258 397 EUR byla stanovena na základě ocenění nezávislých odborníků zadaného regionem Toskánsko a vypracovaného společností Fidi Toscana S.p.A. (dále jen „zpráva společnosti Fidi“).

(68) Tato částka se vztahuje k hodnotě hmotných aktiv, nemovitostí, plavidel, jiného dlouhodobého hmotného a finančního majetku a jiných pohledávek společnosti k 30. červnu 2010. Z hodnocení byla vyloučena nehmotná aktiva (např. koncese, povolení, licence, ochranné známky atd.) a byla ponechána na uvážení uchazečů. Částka pak podléhala úpravám vyplývajícím z rozdílu mezi čistou účetní hodnotou akcií k 30. červnu 2010 a tržní hodnotou akcií (30).

(69) Výše uvedená částka zahrnuje rovněž pohledávku ve výši 9 772 572 EUR za společností Tirrenia (dále jen „pohledávka“).

(70) V souladu s čl. 1 odst. 5 a 6 kupní smlouvy společnost Moby ve vztahu k první splátce prohlašuje, že regionu Toskánsko předem uhradila částku ve výši 485 825 EUR odpovídající rozdílu mezi kupní cenou a pohledávkou.

(71) Podle čl. 1 odst. 3 kupní smlouvy je úhrada stanovené ceny s výhradou záloh podmíněna vypořádáním částky ve výši 9 772 572 EUR, kterou společnost Tirrenia dluží společnosti Toremar (31). Podle čl. 4 odst. 3 kupní smlouvy je společnost Moby v případě, že částka pohledávky (nebo jakákoli zbývající pohledávka) nebude vymožena, povinna pohledávku (nebo jakoukoli zbývající pohledávku) převést na region Toskánsko kdykoli do uplynutí doby platnosti smlouvy o službě (32).

(72) Podle článku 4 kupní smlouvy je společnost Moby povinna regionu Toskánsko oznámit jakýkoli prodej akcií společnosti Toremar třetím osobám, které v každém případě společně s novým nabyvatelem společnosti Toremar odpovídají za závazky vyplývající ze smlouvy o službách.

(73) V neposlední řadě podle článku 5 kupní smlouvy poskytla Banca Popolare di Milano ve prospěch regionu Toskánsko záruku pokrývající celkovou kupní cenu akcií společnosti Toremar (včetně povinnosti nabyvatele převést případnou nesplacenou částku pohledávky za společností Tirrenia).

2.3.2.3. Řízení na vnitrostátní úrovni

(74) Výsledek zadávacího řízení, na jehož základě získala společnost Toremar a smlouvu o veřejných službách společnost Moby, bylo předmětem několika řízení před vnitrostátními soudy.

(75) Společnost Toscana di Navigazione S.r.l., vyloučený uchazeč a stěžovatel v tomto řízení, napadla oprávněnost svého vyloučení ze zadávacího řízení před vnitrostátními soudy. Stěžovatel nejprve podal návrh na vydání předběžného opatření u Regionální správního soudu Toskánska (Tribunale amministrativo regionale, TAR). Usnesením č. 774 ze dne 14. července 2011 uvedený soud tento návrh zamítl. V řízení o opravném prostředku toto rozhodnutí potvrdila Státní rada (Consiglio di Stato) usnesením č. 3666 ze dne 31. srpna 2011, v němž zejména zdůraznila, že hospodářská nabídka předložená danou společností je neúplná, pokud jde o doplňkové služby, které mají být poskytovány, a skutečnost, že nebyla stanovena na ročním základě, a proto nelze použít mechanismus přecenění stanovený v zadávací dokumentaci.

(76) Společnost Toscana di Navigazione S.r.l. poté napadla výsledek zadávacího řízení u Regionálního správního soudu Toskánska, který žalobu zamítl usnesením č. 414 ze dne 1. března 2012, v němž potvrdil, že nabídka společnosti není v souladu s požadavky stanovenými veřejným zadavatelem.

(77) Společnost Toscana di Navigazione S.r.l. tento rozsudek napadla u Státní rady, která usnesením č. 83/2015 rozhodla ve prospěch společnosti a vyzvala region Toskánsko, aby zadávací řízení a požadavky znovu přezkoumal. V návaznosti na audit provedený regionem Toskánsko bylo přijato rozhodnutí č. 1312 ze dne 30. března 2015, kterým se potvrzuje rozhodnutí tohoto regionu vyloučit společnost ze zadávacího řízení, jelikož nebylo prokázáno splnění požadavků na technickou, ekonomickou a finanční způsobilost pro účast v zadávacím řízení.

(78) Společnost Toscana di Navigazione S.r.l. napadla rozhodnutí č. 1312 ze dne 30. března 2015 u Regionálního správního soudu Toskánska, který opravný prostředek zamítl usnesením č. 1446 ze dne 26. října 2015. Toto rozhodnutí bylo nakonec potvrzeno Státní radou usnesením č. 3347/2016.

2.3.3. Nová smlouva o službách mezi regionem Toskánsko a společností Moby/Toremar

2.3.3.1. Příjemce

(79) Jak je uvedeno v 63. bodě odůvodnění, společnosti Moby a Toscana di Navigazione předložily nabídku na novou smlouvu o veřejných službách. Po vyloučení posledně uvedené společnosti podepsala dne 2. ledna 2012 společnost Moby/Toremar (33) s regionem Toskánsko novou smlouvu o veřejných službách na provozování námořních tras.

(80) Podle čl. 1 odst. 2 nové smlouvy o službách poskytuje společnost Moby služby podle této smlouvy výhradně prostřednictvím společnosti Toremar.

2.3.3.2. Trasy

(81) Společnost Moby/Toremar poskytuje služby osobní a kombinované dopravy (cestující a vozidla) v rámci režimu veřejné služby na několika trasách námořní kabotáže takto: Livorno – Gorgona – Capraia (linka A1) Piombino – Portoferraio (ostrov Elba) (linka A2) Piombino– Cavo – Portoferraio (ostrov Elba) (linka A2 rychlá) Piombino – Rio Marina – Porto Azzurro – Pianosa (ostrov Elba) (linka A3) Porto S. Stefano – Isola del Giglio (linka A4) Porto S. Stefano – Giannutri (linka A5) Tabulka 3— Síť tras provozovaných společností Moby/Toremar podle nové smlouvy o službách

2.3.3.3. Doba trvání

(82) Nová smlouva o službách mezi regionem Toskánsko a společností Moby/Toremar se uzavírá na dobu dvanácti let (2012–2024).

2.3.3.4. Závazky veřejné služby

(83) Závazky stanovené ve smlouvě uzavřené se společností Moby/Toremar se týkají mimo jiné obsluhovaných přístavů, typu a kapacity plavidel přidělených na provozované námořní trasy, četnosti služeb a maximální výše jízdného.

2.3.3.5. Ustanovení o vyrovnávací platbě a konečném zadání

(84) V rámci zadávacího řízení byla výše roční vyrovnávací platby podle nové smlouvy za plnění závazku veřejné služby na námořních trasách uvedených v 81. bodě odůvodnění omezena na maximální částku 14 550 400 EUR (celkem 174 604 810 EUR za dobu trvání smlouvy v délce dvanácti let). Tato hodnota byla stanovena jako součet těchto hodnot: 13 005 441 EUR podle zákona z roku 2009 (viz 29. bod odůvodnění) plus navýšení o 1 544 959 EUR podle čl. 19-ter odst. 16 písm. d) zákona z roku 2009 z důvodu nezbytných významných investic, které musí provozovatel po celou dobu trvání smlouvy vynakládat.

(85) Tato částka vyrovnávací platby byla určena na základě metodiky stanovené v rozhodnutí výboru CIPE (viz 45. až 55. bod odůvodnění). Záruky stanovené v rozhodnutí výboru CIPE se odrážejí v nové smlouvě o službách.

(86) V souladu s čl. 4 odst. 2 smlouvy o službách byla roční vyrovnávací platba, která má být vyplacena společnosti Moby/Toremar, odhadnuta na 13 333 318 EUR. Avšak podle čl. 4 odst. 3 smlouvy o službách se vyrovnávací platba skutečně vyplacená společnosti Moby/Toremar stanoví na základě výsledku skutečně poskytnutých služeb (tj. cena za míli pro každou trasu) s přihlédnutím ke stávajícím rizikům (obchodním a průmyslovým) stanoveným ve smlouvě (např. snížení vyrovnávací platby v případě nesplnění povinnosti podniku provozovat spoje, penále v případě přerušení služeb atd.).

(87) Smlouva o službách stanoví vyplácení vyrovnávací platby nepřekračující částku, která je nezbytná k pokrytí čistých nákladů na plnění závazků veřejné služby (ekonomicko-finanční rovnováha). V případě odchylek od této smluvní rovnováhy stanoví článek 26 smlouvy o službách vyrovnávací mechanismus, který posuzuje všechny parametry spojené s výplatou vyrovnávací platby. Pokud se tedy v důsledku podstatné změny (34) ekonomických parametrů, na nichž je založena, ukáže, že výše vyrovnávací platby nepostačuje k pokrytí všech nákladů vynaložených na poskytování služby, počítá nová smlouva o službách s přezkoumáním klíčových parametrů této vyrovnávací platby, a sice: i) systému jízdného; ii) úrovně nabízených veřejných služeb; iii) úrovně ročního cenového stropu a iv) kapitálových dotací na investice.

(88) Podle čl. 4 odst. 4, 5 a 6 smlouvy o službách musí být vyrovnávací platba vyplacená provozovateli snížena o 80 % v případě přerušení služby z důvodu stávky zaměstnanců a o 30 % v případě nepředvídaných událostí; zatímco neposkytnutí služeb by pro provozovatele znamenalo zaplacení pokuty.

(89) Podle článku 24 smlouvy o službách je provozovatel povinen zavést systém technického, hospodářského a manažerského dohledu, podle něhož se roční výkazy zisků a ztrát za služby poskytované na základě smlouvy o službách předkládají regionálním orgánům ke kontrole.

2.3.4. Přednost v přístavu

(90) V čl. 19-ter odst. 21 zákona z roku 2009 se stanoví, že k zajištění územní kontinuity s ostrovy a s ohledem na závazky veřejné služby si společnosti bývalé skupiny Tirrenia včetně společnosti Toremar zachovají již přidělená kotviště a přednost při přidělování nových kotvišť v souladu s postupy přístavních a námořních orgánů zakotvenými v zákoně č. 84 ze dne 28. ledna 1994 a italském zákoníku o letecké a lodní dopravě.

2.3.5. Opatření stanovená zákonem z roku 2010

(91) Zákon z roku 2010 umožnil, aby společnosti bývalé skupiny Tirrenia dočasně používaly finanční prostředky, které již byly přislíbeny (35) na vylepšení a modernizaci flotily, k uspokojení naléhavých potřeb likvidity. Společnosti bývalé skupiny Tirrenia, které této možnosti využily, však musely tyto vyhrazené finanční prostředky doplnit, aby mohly provést potřebnou modernizaci svých plavidel. Tato modernizace byla nezbytná ke splnění nových mezinárodních bezpečnostních norem zavedených v návaznosti na Stockholmskou úmluvu z roku 1996 (36).

(92) K financování modernizace celé skupiny Tirrenia byla konkrétně vyčleněna částka ve výši 23 750 000 EUR s využitím dvou úvěrových linek (37). Z této částky bylo 1 617 300 EUR přiděleno společnosti Toremar, která tuto částku použila na posílení své flotily (viz 138. bod odůvodnění).

(93) Článek 1 zákona z roku 2010 rovněž stanovil toto: a) původní úmluvy se prodlužují od 1. října 2010 až do skončení procesů privatizace společností Tirrenia a Siremar (viz také 30. bod odůvodnění); b) ustanovení čl. 19-ter nařízení s mocí zákona č. 135/2009, přeměněného s úpravami na zákon z roku 2009, se mění vložením odstavce 24 bis. Podle tohoto odstavce se osvobození od daně vztahuje na všechny úřední akty a úkony při provádění ustanovení odstavců 1 až 15 zákona z roku 2009. Tyto odstavce se týkají liberalizace odvětví námořní kabotáže prostřednictvím privatizace skupiny Tirrenia, včetně přípravné fáze, tj. převodu regionálních společností do příslušných regionů; c) k zajištění kontinuity veřejné služby a na podporu procesu privatizace společností bývalé skupiny Tirrenia mohou dotyčné regiony využít prostředky z programu „Fondo Aree Sottoutilizzate“ (dále jen „fond FAS“) (38) podle rozhodnutí výboru CIPE (39).

2.4. Řízení o nesplnění povinnosti č. 2007/4609

(94) Na základě dřívějších výměn mezi útvary Komise a Itálií zaslal generální ředitel Komise odpovědný za energetiku a dopravu dne 19. prosince 2008 Itálii žádost o informace. Tato žádost se týkala mimo jiné přehledu tras v rámci veřejné služby provozovaných v té době a veřejných služeb, které Itálie předpokládala podle navrhovaných nových úmluv. Itálie byla rovněž vyzvána, aby poskytla více informací o plánech privatizace skupiny Tirrenia.

(95) Itálie poskytla podrobnou odpověď na žádost Komise ze dne 19. prosince 2008 dopisem ze dne 28. dubna 2009. V tomto dopise Itálie mimo jiné prohlásila, že: (1) prodloužení původních úmluv do 31. prosince 2009 bylo nezbytné k dosažení liberalizace odvětví námořní kabotáže v Itálii prostřednictvím privatizace skupiny Tirrenia; (2) vyrovnávací platba za závazek veřejné služby udělená skupině Tirrenia byla nezbytná k zajištění územní kontinuity s ostrovy prostřednictvím námořních spojení, jež nebyla uspokojivě zajištěna soukromými provozovateli přítomnými na trhu; (3) dne 10. března 2009 byl dokončen důkladný proces racionalizace tras. Tento proces zohledňoval příslušné významné sociální aspekty, aspekty zaměstnanosti a hospodářské aspekty, jakož i potřebu zajištění základních spojení k zachování územní kontinuity a zahrnoval konzultace se šesti dotčenými regiony. Tato racionalizace povede k snížení čistých nákladů na veřejnou službu přibližně o 66 milionů EUR a k propuštění přibližně 600 členů posádky v rámci celé skupiny Tirrenia. Itálie rovněž připomněla, že racionalizace v roce 2009 doplňovala předchozí úsilí (v letech 2004, 2006 a 2008) o omezení služeb poskytovaných skupinou Tirrenia; (4) cíle racionalizace zahrnovaly: i) zachování potřebných spojů k zajištění územní kontinuity mezi ostrovy a regiony a ochranu práva na zdraví, studium a mobilitu; ii) racionalizaci spojů v případě, že soukromí provozovatelé zajišťovali stejné spoje ve stejném časovém období s podobnými zárukami týkajícími se kvality a kontinuity, a iii) racionalizaci spojů v letním období a vysokorychlostních prostředků zajišťujících výhradně přepravu osob; (5) ve svém dopise Itálie poskytla přehled tras provozovaných společnostmi skupiny Tirrenia v roce 2008 a omezeného počtu tras, které budou tyto společnosti provozovat v roce 2009. Podle Itálie budou posledně uvedené trasy tvořit základ nových úmluv, jež mají být uzavřeny s novými vlastníky společností skupiny Tirrenia.

(96) Dne 21. prosince 2009 zaslal generální ředitel Komise odpovědný za energetiku a dopravu Itálii dopis, v němž mimo jiné konstatoval, že v souvislosti se zásadní restrukturalizací odvětví námořní kabotáže v Itálii a s ohledem na značný sociální dopad, jenž by podle Itálie mělo uskutečnění zadávacích řízení pouze na základě smlouvy o veřejných službách, bylo v zásadě a výjimečně přípustné uspořádat zadávací řízení za účelem zadání těchto smluv společnostem lodní dopravy, aby bylo zajištěno splnění kritéria nediskriminace mezi evropskými majiteli lodí podle nařízení Rady (EHS) č. 3577/92 (40) (dále jen „nařízení o námořní kabotáži“).

(97) Dne 29. ledna 2010 (41) zaslala Komise výzvu týkající se nesprávného provádění nařízení o námořní kabotáži. V uvedené výzvě Komise připomněla, že toto nařízení stanoví, že pokud členský stát uzavírá zakázky na veřejné služby nebo ukládá závazky veřejných služeb, musí tak činit na nediskriminačním základě ve vztahu ke všem majitelům lodí ze Společenství. Podle čl. 4 odst. 3 zmíněného nařízení mohou stávající zakázky na veřejné služby zůstat v platnosti do uplynutí doby, na kterou byly uzavřeny. Komise však podotkla, že společnosti skupiny Tirrenia provozovaly služby námořní dopravy i po skončení platnosti příslušných zakázek na veřejné služby (původních úmluv). Platnost těchto úmluv měla konkrétně skončit na konci roku 2008, Itálie je však opakovaně prodlužovala. Komise proto Itálii vyzvala, aby v této souvislosti podala své připomínky.

(98) Generální ředitel Komise odpovědný za energetiku a dopravu odpověděl na dopis Itálie ze dne 22. ledna 2010 rovněž dne 29. ledna 2010. Generální ředitel zdůraznil, že jeho odpověď se týká pouze dodržování nařízení o námořní kabotáži, a nikoli otázek státní podpory. V této souvislosti generální ředitel uvedl, že odůvodnění poskytnuté s ohledem na určité trasy postačuje k rozptýlení dříve vyslovených pochybností. Generální ředitel připomněl, že smlouvy o veřejných službách mohou zahrnovat pouze trasy, u nichž existuje selhání trhu.

(99) Dne 29. března 2010 odpověděla Itálie na dopis Komise ze dne 29. ledna 2010. Ve své odpovědi Itálie mimo jiné uvedla, že v zadávacím řízení týkajícím se společnosti Toremar vyjádřilo zájem o účast v následujících fázích řízení jedenáct subjektů z dotčeného odvětví.

(100) Dne 10. září 2010 během schůzky ad hoc informovala Itálie Komisi o tom, že se rovněž zpozdilo soutěžní řízení k zadání zakázky týkající se mimo jiné společnosti Toremar. Zákon č. 163 ze dne 1. října 2010 poté dále prodloužil původní úmluvy do ukončení procesů privatizace společností Tirrenia a Siremar (viz také 30. bod odůvodnění).

(101) S ohledem na tento vývoj zaslala Komise dne 24. listopadu 2010 doplňující výzvu, v níž uvedla, že: a) původní úmluva týkající se mimo jiné společnosti Toremar byla automaticky prodloužena bez jakéhokoli soutěžního řízení; b) ačkoli se dotyčné smlouvy o veřejných službách uplatňují i nadále, neuskutečnilo se žádné soutěžní řízení mimo jiné pro společnost Toremar; c) vyhrazuje si právo vydat v případě potřeby odůvodněné stanovisko (s přihlédnutím k případným připomínkám Itálie).

(102) Dopisem ze dne 15. července 2016 informovala Itálie Komisi, že privatizace všech společností bývalé skupiny Tirrenia byla dokončena. Dne 8. prosince 2016 se Komise rozhodla řízení o nesplnění povinnosti ukončit.

3. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ A ROZŠÍŘENÍ ŘÍZENÍ

3.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií

3.1.1. Dodržení kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark a existence podpory

(103) Ve svém rozhodnutí z roku 2011 dospěla Komise předběžně k závěru, že vymezení závazku veřejné služby není dostatečně jasné, a neumožňuje tudíž Komisi dospět s konečnou platností k závěru, zda obsahuje zjevné chyby. V té době Komise zejména neměla úplnou představu o skutečných závazcích uložených společnosti Toremar s ohledem na provozování dotyčných tras v porovnání se službami, jež na týchž trasách nabízejí konkurenti.

(104) Komise zastávala předběžně názor, že je splněno druhé kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark (42), neboť parametry, jež jsou základem výpočtu vyrovnávací platby, byly stanoveny předem a splňovaly požadavky na transparentnost. Komise zejména uvedla že tyto parametry jsou popsány v původní úmluvě (pro vyrovnávací platbu za rok 2009) a v rozhodnutí výboru CIPE (pro vyrovnávací platbu od roku 2010).

(105) Komise však dospěla k závěru, že třetí kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark patrně není splněno a že provozovatelům mohla být za plnění úkolů veřejné služby poskytnuta nadměrná vyrovnávací platba. Komise vyjádřila pochybnosti zejména ohledně toho, zda riziková přirážka ve výši 6,5 %, která se uplatňuje od roku 2010, odráží náležitou úroveň rizika, jelikož na první pohled se nezdá, že by společnost Toremar převzala rizika, jež jsou obvykle spojena s poskytováním těchto služeb.

(106) Komise rovněž dospěla předběžně k závěru, že není splněno čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark, jelikož prodloužení původní úmluvy nebylo předmětem zadávacího řízení. Komise mimoto poznamenala, že neobdržela žádné důkazy dokládající tvrzení, že společnost Toremar skutečně poskytovala dotyčné služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek.

(107) V rozhodnutí z roku 2011 proto Komise dospěla k předběžnému závěru, že vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb, která byla společnosti Toremar vyplacena v období 2009–2011, představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Kromě toho měla Komise za to, že by se tato podpora měla pokládat za novou podporu.

3.1.2. Slučitelnost

(108) V rozhodnutí z roku 2011 zastávala Komise předběžně názor, že vyrovnávací platba za závazek veřejné služby za období 2009–2011 nespadá do oblasti působnosti rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2005 (43) ani rámce pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2005 (44). Komise proto toto opatření posoudila přímo podle čl. 106 odst. 2 SFEU a vyjádřila pochybnosti ohledně toho, zda jsou splněny platné podmínky slučitelnosti.

(109) V rozhodnutí z roku 2012 Komise uvedla že dne 31. ledna 2012 vstoupil v platnost nový balíček týkající se služeb obecného hospodářského zájmu sestávající z rozhodnutí Komise EU o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011 (45) a rámce pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011 (46). Komise však zastávala předběžně názor, že vyrovnávací platba za závazek veřejné služby na základě prodloužení původní úmluvy nemůže být pokládána za slučitelnou s vnitřním trhem a vyňata z oznamovací povinnosti podle rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011.

(110) Zákon z roku 2010 prodloužil platnost původní úmluvy od 30. září 2010 do konce procesu privatizace. Vyrovnávací platba, kterou společnost obdržela od 1. října 2010 až do její privatizace, by tak mohla být posuzována na základě rámce pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011, který se podle bodu 69 vztahuje rovněž na podpory poskytnuté před 31. lednem 2012 (viz 84. a 85. bod odůvodnění).

3.2. Privatizace společnosti Toremar

(111) V době přijetí rozhodnutí z roku 2012 měla Komise pochybnosti ohledně toho, zda zadávací řízení týkající se prodeje společnosti Toremar bylo dostatečně transparentní a bezpodmínečné, aby zajistilo prodej za tržní cenu.

(112) V rozhodnutí z roku 2012 se Komise rovněž domnívala, že určité podmínky uložené v rámci privatizace mohly omezit počet uchazečů nebo ovlivnit kupní cenu. Komise zopakovala svou zavedenou praxi v případě prodeje aktiv podniků ve veřejném vlastnictví ze strany státu (nebo v daném případě prodeje přičitatelného státu): aspekty jiné než hospodářské povahy, které by soukromý prodávající nebral v úvahu, jako jsou důvody veřejného pořádku a požadavky v oblasti zaměstnanosti nebo regionálního rozvoje, naznačují existenci státní podpory, pokud potenciálnímu nabyvateli ukládají obtížné povinnosti, a mohou tudíž snížit kupní cenu.

(113) Stejně tak na základě informací, které byly v dané fázi k dispozici, měla Komise za to, že takzvané technické a finanční požadavky stanovené v zadávacím řízení týkajícím se společnosti Toremar významně narušily průběh zadávacího řízení tím, že potenciální zájemce omezily na stávající společnosti lodní dopravy, jelikož v dané věci byl k prodeji nabídnut samotný podnik, kterému byla zakázka na veřejné služby zadána (47).

(114) Z výše uvedených důvodů dospěla Komise předběžně k závěru, že proces privatizace společnosti Toremar nebyl dostatečně transparentní a bezpodmínečný, aby sám o sobě zajistil prodej za tržní cenu. Komise proto nemohla v této fázi vyloučit poskytnutí hospodářské výhody nabyvateli.

(115) Komise na základě informací, které měla k dispozici v okamžiku vydání svého rozhodnutí z roku 2012, dospěla také k závěru, že by případná podpora, která mohla být poskytnuta v procesu privatizace, byla neslučitelná.

3.3. Nová smlouva o službách mezi regionem Toskánsko a společností Moby/Toremar

3.3.1. Dodržení kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark a existence podpory

(116) V rozhodnutích z roku 2011 a 2012 dospěla Komise předběžně k závěru, že vyrovnávací platba poskytovaná společnosti Toremar (a jejímu nabyvateli, společnosti Moby) nesplňuje kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark, a proto představuje podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU. Komise dospěla k tomuto závěru vzhledem k tomu, že: i) přinejmenším na určitých trasách provozovaných společností Toremar byli přítomni konkurenti, kteří zjevně poskytovali obdobné služby, a nebyly předloženy dostačující informace, které by Komisi umožnily určit, zda služba obecného hospodářského zájmu odráží skutečnou potřebu veřejné služby, kterou nemohou uspokojit pouze tržní síly; ii) výpočet vyrovnávací platby podle rozhodnutí výboru CIPE zjevně vedl k tomu, že provozovateli byla za poskytování veřejné služby poskytnuta nadměrná vyrovnávací platba, a to z týchž důvodů, jaké byly uvedeny v rozhodnutí z roku 2011, a iii) čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark zjevně nebylo dodrženo, jelikož veřejná služba byla zadána pod podmínkou, že úspěšný uchazeč nabude celou společnost Toremar. Komise zastávala předběžně názor, že pokud by smlouva o veřejných službách byla předmětem zadávacího řízení bez povinnosti nabytí, znamenalo by to nižší náklady pro územně správní celek.

3.3.2. Slučitelnost

(117) Pokud jde o slučitelnost vyrovnávací platby pro společnost Toremar, Komise uvedla, že na základě informací poskytnutých Itálií se rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011 nezdá být použitelné na dotčenou smlouvu o službách z důvodu dlouhé doby pověření (dvanáct let). V každém případě se Komise v této fázi nemohla vyjádřit k použití rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011, neboť podepsaná smlouva nebyla v té době ještě předložena. Komise neobdržela žádné informace (např. o počtu přepravených cestujících během dvou účetních období předcházejících pověření), které by jí umožnily přezkoumat zbývající podmínky slučitelnosti stanovené v rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011. Komise tedy posoudila podporu na základě rámce pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011, dospěla však k závěru, že má pochybnosti ohledně toho, zda jsou splněny podmínky slučitelnosti stanovené ve zmíněném rámci, a vyzvala Itálii, aby slučitelnost prokázala.

3.4. Přednost v přístavu

(118) V rozhodnutí z roku 2011 dospěla Komise předběžně k závěru, že jelikož přednost v přístavu není zpoplatněna, představuje regulativní výhodu, která nezahrnuje převod státních prostředků, a nelze ji proto považovat za státní podporu. Alternativně měla Komise za to, že pokud by byla přednost v přístavu zpoplatněna, nevedlo by to v případě, že společnost Toremar poskytuje skutečné služby obecného hospodářského zájmu a tato přednost je poskytnuta pouze v souvislosti s trasami, na něž se vztahuje služba obecného hospodářského zájmu, k dodatečné hospodářské výhodě, jelikož tato přednost by byla spojena s poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Komise však vyzvala Itálii a třetí strany aby v této souvislosti poskytly bližší informace.

(119) Jelikož měla Komise pochybnosti ohledně oprávněnosti úkolů služby obecného hospodářského zájmu, nemohla dospět k závěru v otázce slučitelnosti opatření pro případ, že by se jednalo o podporu.

3.5. Opatření stanovená zákonem z roku 2010

(120) V rozhodnutí z roku 2011 dospěla Komise předběžně k závěru, že všechna opatření stanovená zákonem z roku 2010 představují státní podporu ve prospěch společností bývalé skupiny Tirrenia, včetně společnosti Toremar. Jednalo se o: 1) možné využití finančních prostředků určených na modernizaci plavidel pro účely likvidity; 2) osvobození od daní v souvislosti s procesem privatizace a 3) možné využití prostředků z fondu FAS. Komise Itálii vyzvala, aby objasnila, zda a jak bylo každé z těchto opatření nezbytné k poskytování veřejné služby.

(121) Komise také předběžně dospěla k závěru, že tato opatření pravděpodobně představují provozní podporu snižující náklady, které by společnost Toremar a ostatní společnosti bývalé skupiny Tirrenia musely jinak nést samy, a tato opatření by se proto měla považovat za neslučitelná s vnitřním trhem.

4. PŘIPOMÍNKY ITÁLIE

4.1. K závazkům veřejné služby a konkurenčnímu prostředí

(122) Itálie poskytla seznam tras (podložených příslušnou právní dokumentací) provozovaných společností Toremar, na něž se vztahují závazky veřejné služby, včetně sezonní četnosti a jízdních řádů, konkurenčního prostředí a důvodů vedoucích k uložení závazků veřejné služby.

(123) Pokud jde o existenci skutečné služby obecného hospodářského zájmu, Itálie poznamenává, že výše uvedené závazky veřejné služby byly stanoveny za účelem zachování územní kontinuity a spojení mezi pevninou a ostrovy. Tato služba přispívá také k hospodářskému rozvoji ostrovů a k usnadnění intermodální dopravy a současně zaručuje naplnění základních potřeb mobility komunit na ostrovech v průběhu celého roku a zajišťuje dodržování ústavního práva na územní kontinuitu.

(124) Pokud jde o konkurenční prostředí, Itálie poskytla informace, z nichž vyplývá, že společnost Toremar je jediným provozovatelem, který obsluhuje většinu tras po celý rok. Ačkoli v průběhu let existovala určitá hospodářská soutěž, zejména na trase Piombino – Portoferraio (linka A2) za účasti společnosti Moby, Itálie se domnívá, že službu nabízenou společností Toremar nelze nahradit a že záruky územní kontinuity nebylo možné dosáhnout pouze tržními silami.

4.2. K privatizaci společnosti Toremar

4.2.1. K prodejní ceně společnosti Toremar

(125) Podle Itálie privatizace společnosti Toremar zahrnovala převod celého základního kapitálu společnosti prostřednictvím veřejného zadávacího řízení zahájeného regionem Toskánsko. Toto řízení zahrnovalo rovněž souběžné zadání veřejných služeb námořní dopravy v rámci Toskánských ostrovů na dobu dvanácti let za účelem zachování územní kontinuity.

(126) Region Toskánsko zadal provedení posouzení nezávislými odborníky (viz 67. a 68. bod odůvodnění) za účelem posouzení právních a ekonomických otázek prodeje společnosti Toremar. Podle Itálie toto posouzení (zpráva společnosti Fidi) jasně a výstižně vymezuje postupy pro určení tržní hodnoty základního kapitálu společnosti Toremar.

4.2.2. K transparentnímu a nediskriminačnímu charakteru řízení

(127) Itálie zdůrazňuje, že řízení probíhala v souladu s právními zásadami transparentnosti a nediskriminace. Tvrdila, že všech jedenáct stran, které vyjádřily zájem, obdrželo nezbytné informace, aby mohly předložit svou nabídku, a to přístupem do datové místnosti, v níž byla zpřístupněna veškerá dokumentace. Itálie rovněž uvádí, že v této fázi řízení nevykonávala žádnou kontrolu nad potenciálními uchazeči, neboť odpovědi na výzvu k vyjádření zájmu nebyly závazné. Strany účastnící se soutěžního řízení měly rovněž právo klást veřejnému zadavateli otázky a obdržet od něj odpovědi.

(128) Pokud jde o pochybnosti Komise ohledně technických a finančních požadavků kladených na uchazeče v souvislosti s účastí v zadávacím řízení, Itálie tvrdí, že tyto požadavky nejsou diskriminační, ale jsou založeny na potřebě vybrat provozovatele schopného poskytnout specifické know-how s ohledem na kvantitativní a kvalitativní vývoj požadovaných veřejných služeb. To platí tím spíše v případě nabídky, jako je ta, která je předmětem tohoto řízení, v němž byl prodej společnosti Toremar spojen s uzavřením nové smlouvy o veřejných službách (48). Podle Itálie není přítomnost technických a finančních požadavků v nabídce v rozporu s maximálním otevřením zadávacího řízení všem potenciálním uchazečům, ale je přímým a nezbytným důsledkem této zvláštní struktury zadávacího řízení.

(129) Pokud jde konkrétně o převedená aktiva a povinnost zachovat úroveň zaměstnanosti, Itálie zdůrazňuje, že prodej společnosti Toremar nezahrnoval žádnou povinnost týkající se úrovně zaměstnanosti.

4.3. K souladu prodloužení původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s kritérii stanovenými v rozsudku ve věci Altmark

(130) Itálie tvrdí, že čtyři kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark jsou splněna jak ve vztahu k období 2009–2011, tak ve vztahu k období 2012–2024, a to z těchto důvodů: — společnost Toremar byla skutečně pověřena plněním závazků veřejné služby. Prodloužení původní úmluvy, jakož i nová smlouva o veřejných službách jasně stanoví povinnosti týkající se obsluhovaných tras, jízdního řádu, četnosti spojů, kvality používaných plavidel a kvality služeb obecně, povinnosti týkající se jízdného ve vztahu k obsluhovaným přístavům a povinnosti týkající se práv cestujících v souladu s právem Unie. Itálie se proto domnívá, že závazky veřejné služby jsou jasně vymezené a že první kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark je splněno, — parametry, na jejichž základě byla vyrovnávací platba vypočtena, byly předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem; tyto parametry jsou podrobně popsány v rozhodnutí výboru CIPE, které se vztahuje na vyrovnávací platbu poskytovanou od roku 2010, a byly použity i v nové smlouvě o veřejných službách (a jejích přílohách). Itálie se proto domnívá, že tyto parametry byly předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem a že druhé kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark je splněno, — pokud jde o třetí kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark, vyrovnávací platba jak v rámci prodloužení původní úmluvy, tak v nové smlouvě o veřejných službách nepřesahuje meze toho, co je nezbytné k pokrytí nákladů vynaložených k plnění závazků veřejné služby. To vyplývá z výkazu zisků a ztrát společnosti, který vykazuje ztrátu ve výši 372 008 EUR za tříleté období 2009–2011 a ztrátu ve výši 353 960 EUR za pětileté období 2012–2016. Kromě toho byla v důsledku vyrovnávacího mechanismu zavedeného v článku 26 nové smlouvy o veřejných službách přijata opatření, která mají zaručit, aby případné odchylky byly opraveny, a tím se zamezilo nadměrné vyrovnávací platbě, — Itálie se domnívá, že čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark je rovněž splněno. Ve dvouletém období 2010–2011 region Toskánsko sledoval efektivitu společnosti, zatímco během období, na které se vztahuje nová smlouva o veřejných službách, byl výběr podniku pověřeného plněním závazků veřejné služby proveden prostřednictvím zadávacího řízení v souladu s právními předpisy Unie.

4.4. K míře návratnosti ve výši 9,95 % použité pro rok 2010 a k rizikové přirážce ve výši 6,5 % stanovené v rozhodnutí výboru CIPE s platností od roku 2010

(131) V rozhodnutí z roku 2011 bylo uvedeno, že míra návratnosti investovaného kapitálu pro rok 2010 byla stanovena na 9,95 % před zdaněním. Itálie byla vyzvána, aby toto tvrzení odůvodnila, neboť rozhodnutí výboru CIPE předpokládá, že ke stanovení návratnosti kapitálu bude použita riziková přirážka ve výši 6,5 % pomocí vzorce váženého průměru nákladů kapitálu (WACC) (viz 46. bod odůvodnění).

(132) Itálie tvrdí, že odkaz na sazbu ve výši 9,95 % se týká návrhu nových úmluv/nových smluv o veřejných službách, které byly předmětem zadávacího řízení se samotnými společnostmi a které byly podepsány s nabyvateli při dokončení privatizace každé ze společností skupiny Tirrenia (viz 27. bod odůvodnění).

(133) Itálie rovněž poukazuje na to, že jelikož se na výši vyrovnávací platby nabídky (tj. základ pro výzvu k předložení nabídek) vztahoval strop stanovený zákonem z roku 2009 (49), bylo skutečně rozhodnuto o zjednodušení výpočtu vyrovnávací platby uplatněním paušální míry návratnosti kapitálu. Konkrétně pro období prodloužení původní úmluvy (tj. v letech 2010–2011) byla paušální míra návratnosti kapitálu ve skutečnosti vypočtena na 6,9 %. Od roku 2012 se v rámci nové smlouvy o veřejných službách uzavřené se společností Moby/Toremar jako paušální míra návratnosti kapitálu uplatňovala sazba ve výši 6,5 %. Itálie tvrdila, že tato paušální míra návratnosti kapitálu je však přiměřená dotčeným rizikům a že v každém případě je tato hodnota nižší než 9,95 % původně oznámených Komisi.

(134) Itálie rovněž vysvětluje, že použití úplné metodiky stanovené v rozhodnutí výboru CIPE mohlo vést k návratnosti kapitálu vyšší než 6,5 %. Z tohoto důvodu se Itálie domnívá, že její zjednodušený přístup je konzervativní a neumožňuje poskytování vyšší vyrovnávací platby společnosti Moby/Toremar, než jaká byla stanovena podle rozhodnutí výboru CIPE.

4.5. K přednosti v přístavu

(135) Itálie odkazuje na čl. 19-ter odst. 21 zákona z roku 2009, který společnost Toremar opravňuje k tomu, aby si ponechala kotviště, která jí byla již přidělena, jakož i přednost při přidělování nových slotů v souladu s vnitrostátními právními předpisy (viz 90. bod odůvodnění).

(136) Itálie zdůrazňuje, že přednost v přístavu neměla za následek žádnou ztrátu státních prostředků. Podle Itálie platí všichni provozovatelé trajektové dopravy přístavním orgánům řádné poplatky za kotviště. Itálie také tvrdí, že se tato přednost v přístavu vztahovala pouze na trasy v rámci veřejné služby a že společnost Toremar a posléze společnost Moby/Toremar neplatily a neplatí za tuto přednost žádný dodatečný poplatek, jelikož by jim přístavy poskytly pro kotvení sloty první volby i v případě, že by neexistovala formální přednost v přístavu, z důvodu jejich poslání veřejné služby.

(137) Itálie tvrdí, že přednost v přístavu neposkytla společnostem bývalé skupiny Tirrenia včetně společnosti Toremar a jejího nabyvatele, společnosti Moby, žádnou významnou výhodu. Italské orgány zejména tvrdí, že se v praxi přednost v přístavu uplatňuje pouze ve velmi omezených případech. Velikost většiny přístavů a předběžné naplánování příjezdů a odjezdů zajišťuje, že za normálních okolností – vyjma případných zpoždění nebo mimořádných povětrnostních podmínek – nedochází při využívání konkrétních kotvišť jednotlivými provozovateli k překrývání. Jelikož společnosti Toremar a Moby provozují své služby celoročně (na rozdíl např. od provozovatelů poskytujících služby pouze v hlavní sezóně), je přirozené, že by jim přístavy přidělily pro kotvení sloty první volby i v případě neexistující formální přednosti v přístavu. Z těchto důvodů se Itálie domnívá, že přednost v přístavu nemohla poskytnout společnostem Toremar a Moby žádnou významnou výhodu.

4.6. K opatřením stanoveným zákonem z roku 2010

(138) Pokud jde o opatření stanovená zákonem z roku 2010 (viz 91. a 93. bod odůvodnění), Itálie tvrdí, že společnosti Toremar byly přiděleny finanční prostředky již vyčleněné zákonem č. 102/2009 a že je společnost skutečně použila k původně zamýšlenému účelu. Společnost Toremar konkrétně použila částku 1 617 300 EUR na modernizaci své flotily tak, aby splňovala mezinárodní bezpečnostní normy (tj. 808 650 EUR na modernizaci plavidla Aethalia a 808 650 EUR na modernizaci plavidla Liburna). Itálie rovněž tvrdí, že tyto prostředky nebyly použity pro účely likvidity.

(139) Co se týká osvobození od daní v souvislosti s procesem privatizace, Itálie tvrdila, že pokud jde o daň z příjmu právnických osob, opatření se neuplatnilo, neboť se převod společností Caremar, Saremar a Toremar na regiony uskutečnil bezplatně. Jelikož nebylo poskytnuto žádné protiplnění, nepoužije se ustanovení čl. 86 odst. 1 písm. a) konsolidovaného zákona o daních z příjmu pro případ úplatného převodu aktiv. Pokud jde o DPH, Itálie uvádí, že převody společností Caremar, Saremar a Toremar představují transakce, které jsou osvobozeny od DPH podle čl. 10 odst. 1 bodu 4 nařízení prezidenta republiky č. 633 ze dne 26. října 1972. Pokud jde o jiné nepřímé daně než DPH, Itálie zdůrazňuje, že účelem osvobození stanoveného v zákoně z roku 2010 bylo administrativní zjednodušení. Z daňového hlediska lze jeho účinky považovat za zanedbatelné a ve vztahu k daním, které jsou uplatňovány paušálně, mají jen malý dopad. To se týká zejména registračního poplatku (168 EUR za listinu), poplatku za zápis do katastru nemovitostí a do registru zástav (168 EUR za každý zápis) a kolkovného (14,62 EUR za čtyři strany).

(140) Pokud jde o prostředky z fondu FAS, Itálie tvrdí, že společnost Toremar nezískala žádnou výhodu; Itálie rovněž objasnila, že prostředky z fondu FAS nebyly použity k poskytnutí dodatečné vyrovnávací platby společnostem bývalé skupiny Tirrenia, včetně společnosti Toremar. Uvedené prostředky byly naopak poskytnuty k doplnění rozpočtových prostředků určených k uhrazení vyrovnávacích plateb za závazek veřejné služby společnostem bývalé skupiny Tirrenia, pokud se ukáže, že tyto prostředky nepostačují. Itálie uvádí, že ustanovení čl. 1 odst. 5-ter nařízení s mocí zákona č. 125/2010 umožnilo regionům využít prostředky z fondu FAS k částečnému nebo úplnému financování řádné vyrovnávací platby za závazek veřejné služby, a tudíž k zajištění kontinuity služeb námořní dopravy. Kromě toho Itálie objasnila, že podle článku 26 nařízení s mocí zákona č. 185/2008 bylo 65 milionů EUR za každý rok v letech 2009, 2010 a 2011 přiděleno skupině Tirrenia a 195 milionů EUR pak bylo čerpáno z prostředků fondu FAS. Tyto prostředky byly následně převedeny na účet Ministerstva dopravy za účelem vyplácení vyrovnávací platby za závazek veřejné služby společnostem bývalé skupiny Tirrenia (Tirrenia, Siremar, Caremar, Toremar a Saremar). Toto opatření se proto týkalo pouze přidělení prostředků v italském státním rozpočtu na uhrazení vyrovnávacích plateb za závazek veřejné služby.

4.7. K souladu prodloužení původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s rozhodnutím o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011

(141) Ačkoli Itálie dospěla k závěru, že vyrovnávací platba za veřejnou službu vyplácená společnosti Toremar podle nové smlouvy o veřejných službách nepředstavuje státní podporu, rovněž vysvětlila, proč by toto opatření bylo v souladu s rozhodnutím o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011, pokud by podporu představovalo.

(142) Itálie ve své odpovědi uvedla průměrný roční objem přepravy v období 2010–2016 vycházející ze souhrnu všech tras. Na tomto základě poskytla Itálie údaje o přepravě cestujících, aby prokázala, že prahová hodnota 300 000 cestujících stanovená v čl. 2 odst. 1 písm. d) rozhodnutí o službách obecného hospodářského zájmu z roku 2011 nebyla překročena na žádné z tras provozovaných společností Toremar do konce roku 2011 a společností Moby/Toremar od roku 2012.

4.8. K souladu původní úmluvy a nové smlouvy o veřejných službách s rámcem pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011

(143) Itálie rovněž tvrdila, že společnosti Moby/Toremar nebyla poskytnuta nadměrná vyrovnávací platba a že podmínky rámce pro služby obecného hospodářského zájmu z roku 2011 jsou splněny.

(144) Za účelem odůvodnění výše uvedených skutečností předložila Itálie informace dokládající výši návratnosti investovaného kapitálu za období 2010–2017 a metodiku použitou k ověření, že nebyla poskytnuta nadměrná vyrovnávací platba za služby poskytované společnostmi Toremar a Moby/Toremar, jakož i informace dokládající náklady a příjmy pro každou z tras za období 2010–2017 a dobu odpisu flotily za období 2009–2017 (50).

(145) Kromě toho Itálie vysvětlila, že společnost Toremar (a Moby/Toremar) neprovozovala v období od roku 2009 až do dodnes žádnou komerční činnost.

5. PŘIPOMÍNKY PŘEDLOŽENÉ SPOLEČNOSTÍ MOBY/TOREMAR

5.1. K závazkům veřejné služby a konkurenčnímu prostředí

(146) Společnost Moby/Toremar tvrdí, že nová smlouva o veřejných službách a její přílohy konkrétně vymezují závazky veřejné služby týkající se dotčených námořních tras. Tyto závazky se týkají mimo jiné kvality a vlastností služby (cesty, které mají být uskutečňovány, jízdní řády, podmínky poskytování služeb) a platných sazeb jízdného.

(147) V reakci na tvrzení stěžovatele týkající se vytvoření monopolu na trase Piombino – ostrov Elba v návaznosti na fúzi společností Toremar a Moby tyto dvě společnosti zdůrazňují, že cílem povolení uděleného pro tuto fúzi vnitrostátním orgánem pro hospodářskou soutěž rozhodnutím č. 22622 ze dne 19. července 2011 s výhradou dodržení určitých podmínek bylo právě zajistit existenci hospodářské soutěže na této trase.

(148) Společnost Moby/Toremar dále tvrdí, že dotčené trasy by nemohly být obsluhovány bez veřejné podpory a že samotný trh by nebyl schopen poskytovat služby v souladu s minimálními požadavky veřejné zakázky.

5.2. K privatizaci společnosti Toremar

5.2.1. K ceně zaplacené za akcie společnosti Toremar

(149) Společnost Moby/Toremar tvrdí, že privatizace společnosti Toremar nezahrnuje prvky státní podpory, jelikož dohodnutá cena byla ověřena nezávislým odhadcem.

5.2.2. K transparentní a nediskriminační povaze řízení a ke spojení aktiv společnosti Toremar s novou smlouvou o veřejných službách

(150) V reakci na předběžné stanovisko Komise uvedené v rozhodnutí z roku 2012, podle kterého mohly technické a finanční požadavky nabídky omezit počet konkurentů, jež mohli mít o podání nabídky potenciálně zájem, společnost Moby/Toremar tvrdí, že tyto požadavky byly skutečně nezbytné vzhledem ke zvláštní struktuře společnosti Toremar vycházející z toho, že společnost byla součástí skupiny Tirrenia.

(151) Podle společnosti Moby/Toremar neměla společnost Toremar všechny struktury nezbytné k tomu, aby mohla sama zajistit požadované námořní služby, a v minulosti vždy využívala služeb skupiny Tirrenia, zejména služeb obchodní povahy (např. koordinace činností přístavních pokladen pro prodej jízdenek, telefonní a komunikační asistenční střediska), technické povahy (např. správa informačních systémů) a některých specializovanějších služeb (např. řízení nabídky).

(152) Společnost Moby/Toremar proto tvrdí, že zadávací řízení tak, jak bylo koncipováno, nelze považovat za diskriminační a že žádost regionu Toskánsko, aby nabyvatel společnosti Toremar již působil v odvětví námořní osobní dopravy, je motivována důvody průmyslové politiky směřujícími k zajištění kontinuity služby.

(153) Společnost Moby/Toremar tvrdí, že pokud by zakázka na služby musela být zadána bez prodeje společnosti Toremar, společnost Toremar by neměla žádný důvod pokračovat v činnosti a vzhledem ke specifičnosti flotily by nebylo snadné ji na trhu dále prodat. Kromě toho by podle zúčastněných stran region Toskánsko musel pravděpodobně platit vyšší vyrovnávací platbu za služby, neboť provozovatel by se musel vybavit potřebnými plavidly a personálem. Kromě toho by region Toskánsko musel nést náklady na likvidaci flotily společnosti Toremar a na správu a likvidaci společnosti. Spojení aktiv společnosti Toremar s novou smlouvou o veřejných službách proto minimalizuje náklady na státní zásah.

(154) V neposlední řadě v reakci na tvrzení stěžovatele, že zadávací řízení poskytlo společnosti Moby výhodu, společnost Moby/Toremar odkazuje na vnitrostátní řízení (viz oddíl 2.3.2.3), které potvrdilo výsledek zadávacího řízení týkajícího se privatizace společnosti Toremar a zadání zakázky na služby.

5.3. K souladu nové smlouvy o veřejných službách s kritérii stanovenými v rozsudku ve věci Altmark

(155) Společnost Moby/Toremar tvrdí, že nová smlouva o veřejných službách splňuje všechna kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark.

(156) Podle stran jsou závazky veřejné služby jasně definovány a parametry vyrovnávací platby jsou předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Kromě toho na základě mechanismu zadávání zakázek na služby (holandská aukce) a zavedeného systému sledování, na jehož základě společnost Toremar obdrží vyrovnávací platbu pouze za skutečně provedené činnosti, tato vyrovnávací platba nepřekračuje částku, která je nezbytná k pokrytí nákladů na plnění závazků veřejné služby.

(157) V neposlední řadě společnost Moby/Toremar tvrdí, že výběr podniku pověřeného plněním závazků veřejné služby byl proveden prostřednictvím zadávacího řízení v souladu s právem Unie.

5.4. K prodloužení původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií

(158) Společnost Moby/Toremar se odvolává na rozhodnutí Komise 2005/163/ES (dále jen „rozhodnutí z roku 2004“), kterým Komise prohlásila vyrovnávací platbu, kterou Itálie poskytovala ostatním společnostem skupiny Tirrenia kromě společnosti Tirrenia, za částečně slučitelnou s vnitřním trhem, částečně slučitelnou s výhradou dodržení řady závazků Itálie a částečně neslučitelnou s vnitřním trhem.

(159) Oba podniky tvrdí, že na základě tohoto rozhodnutí Komise potvrdila slučitelnost původní úmluvy až do konce její platnosti na konci roku 2008 a že její prodloužení pro období 2009 až 2011 představuje pouze pokračování slučitelného opatření, tedy existujícího opatření podpory. Toto prodloužení nezahrnuje žádné podstatné změny a bylo nezbytné pro organizaci procesu privatizace společností náležejících do skupiny Tirrenia.

(160) Společnost Moby/Toremar dále tvrdí, že i kdyby Komise měla za to, že společnost Toremar v minulosti obdržela státní podpory prodloužením původní úmluvy, bylo by to v rozporu se skutečností, že společnost Toremar byla prodána v rámci veřejného zadávacího řízení, tj. za tržních podmínek, společnosti Moby za cenu, která zahrnovala mimo jiné posouzení tohoto prvku podpory. Prodloužení platnosti původní úmluvy z tohoto důvodu není pro konstatování existence státní podpory relevantní, a to i na základě ustálené judikatury (51).

6. POSOUZENÍ

6.1. Existence podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU

(161) Článek 107 odst. 1 SFEU stanoví, že „[p]odpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem“.

(162) Musí být současně splněna všechna kritéria stanovená v čl. 107 odst. 1 SFEU. Z toho vyplývá, že oznámená opatření představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU pouze v případě, že jsou splněny všechny výše uvedené podmínky. Zejména by finanční podpora musela: a) být poskytnuta členským státem nebo ze státních prostředků; b) zvýhodňovat určité podniky nebo určitá odvětví výroby; c) narušovat hospodářskou soutěž nebo hrozit jejím narušením a d) ovlivnit obchod mezi členskými státy.

(163) Komise podotýká, že přednost v přístavu, která se vztahuje pouze na trasy v rámci veřejné služby, je neoddělitelně spojena s poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu společností Toremar a jejím nabyvatelem, společností Moby. Toto opatření proto bude posouzeno společně s vyrovnávací platbou za závazek veřejné služby poskytovanou těmto společnostem (viz oddíly 6.1.1 a 6.1.2).

(164) Komise rovněž poznamenává, že nová smlouva o veřejných službách mezi Itálií a společností Moby/Toremar by měla být posouzena společně s privatizací společnosti Toremar. Toto společné posouzení je vhodné, neboť Itálie v podstatě koncipovala novou smlouvu o veřejných službách tak, aby úspěšný uchazeč musel nabýt celý základní kapitál společnosti Toremar za účelem plnění závazků veřejné služby stanovených v uvedené smlouvě o veřejných službách.

6.1.1. Prodloužení platnosti původní úmluvy mezi společností Toremar a Itálií

6.1.1.1. Státní prostředky

(165) Společnost Toremar byla Itálií pověřena provozováním námořních tras podrobně popsaných v původní úmluvě, která byla prodloužena. Původní úmluva byla uzavřena státem a výsledná vyrovnávací platba za závazek veřejné služby pro společnost Toremar je vyplácena státem z jeho rozpočtu. Vyrovnávací platba za závazek veřejné služby vyplácená společnosti Toremar je proto přičitatelná státu a je poskytována ze státních prostředků.

(166) Komise bere na vědomí, že podle Itálie platí všichni provozovatelé trajektové dopravy za kotvení příslušným přístavním orgánům řádné poplatky, společnost Toremar však neuhradila žádný dodatečný poplatek za přednost v přístavu. Komise se nicméně domnívá, že se Itálie mohla v zásadě rozhodnout, že za přednost v přístavu uloží dodatečný poplatek, a jelikož tak neučinila, přišla o státní příjmy. Jelikož je přednost v přístavu dána zákonem (viz 90. bod odůvodnění), lze ji přičíst státu.

6.1.1.2. Selektivita

(167) Aby se opatření považovalo za státní podporu, musí být selektivní. Vyrovnávací platba za závazek veřejné služby týkající se poskytování dotyčných služeb námořní dopravy je poskytována pouze společnosti Toremar, a je tudíž selektivní. Jelikož přednost v přístavu byla přiznána pouze společnostem bývalé skupiny Tirrenia (včetně společnosti Toremar), je rovněž selektivní.

6.1.1.3. Hospodářská výhoda

(168) Komise připomíná, že vyrovnávací platby za závazek veřejné služby vyplácené určité společnosti nepředstavují za určitých přesně vymezených podmínek hospodářskou výhodu.

(169) V rozsudku ve věci Altmark (52) Soudní dvůr zejména uvedl, že jestliže má být státní zásah považován za vyrovnání představující protihodnotu plnění uskutečněných podniky–příjemci za účelem plnění závazků veřejné služby, takže tyto podniky ve skutečnosti nejsou finančně zvýhodněny, a účinkem uvedeného zásahu tedy není poskytnout těmto podnikům výhodnější soutěžní postavení oproti konkurenčním podnikům, nespadá takový zásah do působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU.

(170) Soudní dvůr však také objasnil, že aby v konkrétním případě takové vyrovnání nebylo kvalifikováno jako státní podpora, musí být splněna všechna čtyři kumulativní kritéria (dále jen „kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark“), která jsou shrnuta níže: — podnik–příjemce musí být skutečně pověřen plněním povinností veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány (dále jen „první kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark“), — parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem (dále jen „druhé kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark“), — vyrovnání nemůže přesahovat meze toho, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených k plnění povinností veřejné služby se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený (dále jen „třetí kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark“), — není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený dopravními prostředky k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností (dále jen „čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark“).

(171) Komise upřesnila způsob uplatňování kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark ve svém sdělení o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (dále jen „sdělení o službách obecného hospodářského zájmu“) (53).

(172) Jelikož musí být současně splněna všechna kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark, nesplnění jednoho z těchto kritérií vede Komisi k závěru, že posuzované opatření poskytuje příjemci hospodářskou výhodu. Komise především posoudí splnění čtvrtého kritéria stanoveného v rozsudku ve věci Altmark.

(173) Podle čtvrtého kritéria stanoveného v rozsudku ve věci Altmark musí vyrovnávací platba představovat nezbytné minimum, aby se nepovažovala za státní podporu. Má se za to, že toto kritérium je splněno, pokud byl příjemce vyrovnávací platby za závazek veřejné služby vybrán v zadávacím řízení, jež umožňuje vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, nebo alternativně, pokud byla vyrovnávací platba určena na základě nákladů správně řízeného podniku.

(174) U žádného prodloužení původní úmluvy v období od 1. ledna 2009 do 1. ledna 2012 nebyla společnost Toremar vybrána na základě veřejného zadávacího řízení. Itálie pouze prodloužila již platný systém, a tím existujícímu provozovateli umožnila i nadále přijímat vyrovnávací platbu za plnění závazků veřejné služby.

(175) Itálie mimoto neposkytla Komisi žádné údaje o tom, že úroveň vyrovnávací platby byla určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený dopravními prostředky k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Tvrzení Itálie, že v období 2010–2011 region Toskánsko sledoval správné řízení společnosti Toremar, nepostačuje ke splnění tohoto kritéria, neboť neprokazuje, zda náklady, které společnost Toremar skutečně vynaložila při plnění svého závazku veřejné služby, byly v souladu s náklady průměrného a správně řízeného podniku přiměřeně vybaveného dopravními prostředky.

(176) Komise tedy vyvozuje závěr, že čtvrté kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark nebylo v daném případě splněno.

(177) Jelikož v daném případě nejsou splněna všechna čtyři kritéria stanovená v rozsudku ve věci Altmark, vyvozuje Komise závěr, že vyrovnávací platba za provozování námořních tras po prodloužení původní úmluvy poskytla společnosti Toremar hospodářskou výhodu.

(178) Co se týká přednosti v přístavu, Komise především připomíná, že italský orgán pro hospodářskou soutěž (AGCM) nejméně dvakrát usuzoval, že toto opatření má ekonomickou hodnotu (54). Společnost Toremar však za přednost v přístavu neplatí žádný poplatek (viz 136. bod odůvodnění). Komise dále podotýká, že přednost v přístavu může přinejmenším teoreticky snížit náklady provozovatele (např. z toho důvodu, že zaručené kotvení může zkrátit dobu čekání v přístavech, a tudíž vést k nižším nákladům na palivo) nebo zvýšit jeho příjmy (např. díky tomu, že určité časy mohou přilákat větší poptávku ze strany cestujících). Pokud přednost v přístavu umožňuje rychlejší kotvení, mohou uživatelé trajektové dopravy skutečně upřednostnit provozovatele trajektu, který má z tohoto opatření prospěch. I kdyby se tyto účinky projevily pouze v omezených případech nebo byly relativně malé, může přednost v přístavu pro společnost Toremar přesto představovat hospodářskou výhodu.

6.1.1.4. Vliv na hospodářskou soutěž a obchod

(179) Pokud podpora poskytnutá členským státem posiluje postavení určitého podniku oproti jiným konkurenčním podnikům v rámci obchodu uvnitř Unie, je třeba mít za to, že tento obchod je podporou ovlivněn (55). Postačuje, aby příjemce podpory soutěžil s ostatními podniky na trzích, které jsou otevřené hospodářské soutěži (56).

(180) V daném případě soutěží příjemce s ostatními podniky poskytujícími služby námořní dopravy v Unii, zejména od okamžiku, kdy vstoupila v platnost nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 (57) a nařízení o námořní kabotáži, jež liberalizovala trh mezinárodní námořní dopravy resp. námořní kabotáž. Skutečnost, že na některých trasách byla společnost Toremar v té době jediným provozovatelem, neznamená, že jiní (mezinárodní) provozovatelé nemohli mít zájem nabízet podobné služby námořní dopravy. Vyrovnávací platba za provozování námořních tras ve smyslu prodloužení původní úmluvy proto může ovlivnit obchod uvnitř Unie a narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu. Z týchž důvodů tento závěr platí i pro přednost v přístavu.

6.1.1.5. Závěr

(181) Jelikož jsou splněna všechna kritéria stanovená v čl. 107 odst. 1 SFEU, vyvozuje Komise závěr, že vyrovnávací platba za závazek veřejné služby vyplácená na základě následného prodlužování původní úmluvy i přednost v přístavu v případě tras v rámci veřejné služby představují státní podporu pro společnost Toremar.

6.1.1.6. Nová nebo existující podpora

(182) Komise především uvádí, že vyrovnávací platba vyplácená společnosti Toremar za plnění závazků veřejné služby do konce roku 2008 nebude v tomto rozhodnutí posuzována. Posouzení této vyrovnávací platby a toho, zda ji lze považovat za existující podporu podle čl. 4 odst. 3 nařízení o námořní kabotáži, bude předmětem samostatného rozhodnutí Komise (58).

(183) Podle čl. 1 písm. c) nařízení Rady (EU) 2015/1589 (59) se „novou podporou“ rozumí „každá podpora, což znamená režimy podpory a jednotlivá podpora, která není existující podporou, včetně změn existující podpory“. Kromě toho podle čl. 108 odst. 3 SFEU se stanoví, že Komise musí být včas informována o záměrech spočívajících v zavedení nových podpor nebo ve změně podpor stávajících a zamýšlená opatření nemohou být provedena předtím, než je řízení ukončeno vydáním konečného rozhodnutí (60). V souladu se stanoviskem soudů Unie (61) se Komise domnívá, že změna (tj. prodloužení) doby trvání režimu podpor s jednoznačně stanoveným datem ukončení platnosti (tj. 31. prosinec 2008) postačuje k tomu, aby se jednalo o novou podporu bez ohledu na to, zda se změnily ostatní charakteristiky opatření, či nikoli.

(184) Z výše uvedených důvodů se Komise domnívá, že bez ohledu na to, zda se vyrovnávací platba poskytovaná společnosti Toremar do konce roku 2008 považuje za existující podporu (62), je třeba vyrovnávací platbu za závazek veřejné služby vyplácenou na základě prodloužení původní úmluvy pokládat za novou podporu. Tento závěr platí i pro přednost v přístavu.

6.1.2. Zadání nové smlouvy o veřejných službách spojené se společností Toremar společnosti Moby/Toremar

(185) Aby mohla Komise určit, zda zadání nové smlouvy o veřejných službách spojené se společností Toremar představuje výhodu pro společnost Moby/Toremar ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí ověřit splnění kritérií stanovených v rozsudku ve věci Altmark (viz 170. bod odůvodnění).

6.1.2.1. První kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark

(186) Komise připomíná, že v právu Unie neexistuje jednotná a přesná definice služby, která může představovat službu obecného hospodářského zájmu, a to jak v rámci prvního kritéria stanoveného v rozsudku ve věci Altmark, tak ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU (63). Bod 46 sdělení o službách obecného hospodářského zájmu zní takto: „Jestliže oblast existence služeb obecného hospodářského zájmu neupravují žádná zvláštní pravidla Unie, mají členské státy široké rozhodovací pravomoci při označení určité služby za službu obecného hospodářského zájmu a při poskytování vyrovnávací platby poskytovateli služby. Pravomoc Komise je v této souvislosti omezena na kontrolu skutečnosti, zda členský stát neučinil při vymezování služby jako služby obecného hospodářského zájmu zjevnou chybu, a na hodnocení státní podpory zahrnuté do vyrovnávací platby. Pokud existují zvláštní pravidla na úrovni Unie, rozhodovací pravomoci členských států jsou těmito pravidly dále vázány, aniž by tím byla dotčena povinnost Komise provádět hodnocení toho, zda byla služba obecného hospodářského zájmu správně vymezena pro účely kontroly v oblasti státní podpory.“

(187) Vnitrostátní orgány tedy mohou určité služby považovat za služby v obecném zájmu a mohou se domnívat, že pro zajištění ochrany veřejného zájmu musí být provozovány v rámci závazku veřejné služby, pokud tržní síly nepostačují k tomu, aby zaručily poskytování těchto služeb na potřebné úrovni nebo za požadovaných podmínek.

(188) V oblasti kabotáže byla podrobná pravidla Unie upravující závazky veřejné služby stanovena v nařízení o námořní kabotáži a pro účely posouzení možné státní podpory pro podniky působící v námořní dopravě v pokynech Společenství pro státní podporu v námořní dopravě (dále jen „pokyny pro námořní dopravu“) (64).

(189) V čl. 4 odst. 1 nařízení o námořní kabotáži se stanoví: „Členský stát může uzavřít zakázky na veřejné služby nebo uložit závazky veřejných služeb jako podmínku pro poskytování služeb kabotáže společnostem lodní dopravy podílejícím se na pravidelné dopravě na ostrovy, z ostrovů a mezi ostrovy. Pokud členský stát uzavírá zakázky na veřejné služby nebo ukládá závazky veřejných služeb, činí tak na nediskriminačním základě ve vztahu ke všem majitelům lodí ze Společenství.“

(190) V čl. 2 odst. 3 téhož nařízení se stanoví, že zakázka na veřejné služby zahrnuje: dopravní služby, které splňují stanovené normy plynulosti, pravidelnosti, výkonnosti a kvality, doplňkové dopravní služby, dopravní služby za daných přepravních sazeb a podmínek, zejména pro určité skupiny cestujících či na určitých trasách, přizpůsobení služeb skutečným potřebám.

(191) V souladu s oddílem 9 pokynů pro námořní dopravu „mohou být uloženy závazky veřejné služby nebo uzavřeny zakázky na veřejné služby podle článku 4 nařízení Rady (EHS) č. 3577/92“, tj. pravidelná doprava na ostrovy, z ostrovů a mezi ostrovy.

(192) Z ustálené judikatury vyplývá, že závazky veřejné služby lze uložit pouze tehdy, je-li to odůvodněno potřebou zajistit přiměřené služby pravidelné námořní dopravy, které nemohou zajistit tržní síly samotné (65). Sdělení o výkladu nařízení o námořní kabotáži (66) potvrzuje, že „[u]rčit, které trasy vyžadují závazky veřejné služby, je v pravomoci členských států (včetně podle potřeby orgánů regionální a místní správy), a nikoli majitelů lodí. Závazky veřejné služby lze zvažovat zejména u pravidelně poskytovaných služeb ostrovní kabotáže v případě, že trh nedokáže poskytnout dostatečné služby“. Kromě toho čl. 2 odst. 4. nařízení o námořní kabotáži definuje závazky veřejné služby jako závazky, které by „daný majitel lodi sledující vlastní obchodní zájmy nepřevzal nebo nepřevzal ve stejném rozsahu nebo za stejných podmínek“.

(193) V souladu s judikaturou (67) a za účelem posouzení, zda je splněno první kritérium stanovené v rozsudku ve věci Altmark, provede Komise třístupňové posouzení, aby ověřila existenci skutečné potřeby veřejné služby (první a druhá fáze), jakož i její nezbytnost a přiměřenost (třetí fáze). Komise prověří: (1) zda existovala poptávka uživatelů; (2) zda v případě neexistující povinnosti uložené orgány veřejné správy nemohly tuto poptávku uspokojit účastníci trhu (existence selhání trhu); (3) zda k odstranění tohoto nedostatku nepostačovalo pouze využití závazků veřejné služby (méně narušující přístup).

(1) Poptávka uživatelů

(194) V projednávané věci byla společnost Toremar pověřena poskytováním kombinovaných služeb (přeprava cestujících a vozidel) na několika linkách uvedených v tabulce 3. Závazky veřejné služby společnosti Toremar se týkaly obsluhovaných přístavů, typu a kapacity plavidel přidělených námořním spojením provozovaným v rámci režimu veřejné služby, četnosti služeb a maximálních sazeb, které mají být použity.

(195) Jak je vysvětleno ve 123. bodě odůvodnění, Itálie uložila závazky veřejné služby stanovené v nové úmluvě zejména s cílem: i) zajistit územní kontinuitu mezi pevninou a ostrovy a ii) přispět k hospodářskému rozvoji dotčených ostrovů prostřednictvím pravidelných a spolehlivých služeb námořní dopravy. Komise se domnívá, že se skutečně jedná o legitimní cíle veřejného zájmu.

(196) Z historického hlediska nebylo cílů sledovaných Itálií dosaženo pouze prostřednictvím vzájemného působení tržních sil. Přiměřenost těchto služeb byla tradičně zajištěna prostřednictvím závazků veřejné služby uložených za tímto účelem společnostem bývalé skupiny Tirrenia a zakotvených v původních úmluvách. Komise uvádí, že dotyčné trasy byly většinou v nezměněné podobě provozovány skutečně po mnoho let, tj. nejméně od vstupu původní úmluvy v platnost. Itálie, a zejména dotyčné regionální orgány, se domnívaly, že tyto služby byly (a nadále jsou) nezbytné k uspokojení poptávky uživatelů.

(197) Pro ilustraci skutečné poptávky uživatelů služeb poskytla Itálie statistické údaje, z nichž vyplývá, že společnost Toremar v roce 2010 přepravila 1 462 570 cestujících a 317 488 vozidel na pěti kombinovaných trasách veřejné služby. Údaje za rok 2011 byly mírně nižší (tj. 1 437 613 cestujících a 294 433 vozidel). Z t