02019R1111 — CS — 02.07.2019 — 000.003

Tento dokument slouží výhradně k informačním účelům a nemá žádný právní účinek. Orgány a instituce Evropské unie nenesou za jeho obsah žádnou odpovědnost. Závazná znění příslušných právních předpisů, včetně jejich právních východisek a odůvodnění, jsou zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie a jsou k dispozici v databázi EUR-Lex. Tato úřední znění jsou přímo dostupná přes odkazy uvedené v tomto dokumentu

►B NAŘÍZENÍ RADY (EU) 2019/1111 ze dne 25. června 2019 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí (přepracované znění) (Úř. věst. L 178 2.7.2019, s. 1)





Opraveno:









▼B

NAŘÍZENÍ RADY (EU) 2019/1111

ze dne 25. června 2019

o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské odpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí

(přepracované znění)







KAPITOLA I

OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE

Článek 1

Oblast působnosti

1. Toto nařízení se vztahuje na občanské věci týkající se: a) rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné; b) přiznání, výkonu, převedení a omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti.

2. Věci uvedené v odst. 1 písm. b) mohou zahrnovat zejména: a) právo péče o dítě a právo na styk s dítětem; b) poručnictví, opatrovnictví a podobné instituty; c) určení osoby, orgánu nebo jiného subjektu odpovědných za dítě či jeho jmění nebo pověřených zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a stanovení jejich úkolů; d) umístění dítěte do ústavní výchovy nebo pěstounské péče; e) opatření k ochraně dítěte spojená se správou, zachováním nebo nakládáním se jměním dítěte.

3. Kapitoly III a VI tohoto nařízení se použijí na protiprávní přemístění nebo zadržení dítěte, pokud se týká více než jednoho členského státu, a doplňují tak Haagskou úmluvu z roku 1980. Kapitola IV tohoto nařízení se použije na rozhodnutí, která nařizují navrácení dítěte do jiného členského státu podle Haagské úmluvy z roku 1980 a která musí být vykonána v jiném členském státě, než je členský stát, v němž byla vydána.

4. Toto nařízení se nevztahuje na: a) určení nebo popření rodičovství; b) rozhodnutí o osvojení, opatření týkající se péče před osvojením nebo na neplatnost či zrušení osvojení; c) příjmení a jména dítěte; d) nabytí svéprávnosti; e) vyživovací povinnosti; f) správy jmění nebo dědictví; g) opatření přijatá v důsledku protiprávních činů spáchaných dětmi.

Článek 2

Definice

1. Pro účely tohoto nařízení se „rozhodnutím“ rozumí rozhodnutí soudu členského státu, včetně usnesení, příkazu nebo rozsudku, týkající se rozvodu, rozluky, prohlášení manželství za neplatné nebo rodičovské odpovědnosti;

Pro účely kapitoly IV „rozhodnutí“ zahrnuje:

a) rozhodnutí vydané v jednom členském státě, kterým se nařizuje navrácení dítěte do jiného členského státu podle Haagské úmluvy z roku 1980 a které musí být vykonáno v jiném členském státě, než je členský stát, v němž bylo vydáno;

b) předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích nařízená soudem, který je podle tohoto nařízení příslušný k rozhodnutí ve věci samé, nebo opatření nařízená v souladu s čl. 27 odst. 5 ve spojení s článkem 15.

Pro účely kapitoly IV „rozhodnutí“ nezahrnuje předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích, která takový soud nařídil, aniž by předvolal odpůrce, ledaže bylo rozhodnutí obsahující uvedené opatření doručeno odpůrci před jeho výkonem.

2. Pro účely tohoto nařízení se rovněž použijí tyto definice: 1) „soudem“ se rozumí jakýkoli orgán kteréhokoli členského státu příslušný k rozhodování ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení; 2) „veřejnou listinou“ se rozumí písemnost, která byla formálně vyhotovena nebo registrována jako veřejná listina v kterémkoli členském státě ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení a jejíž pravost: a) se vztahuje na podpis a obsah listiny; a b) byla ověřena orgánem veřejné moci nebo jiným orgánem k tomu zmocněným. Členské státy v souladu s článkem 103 sdělí tyto orgány Komisi; 3) „dohodou“ se pro účely kapitoly IV rozumí písemnost, která není veřejnou listinou, byla uzavřena stranami v záležitostech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení a byla registrována orgánem veřejné moci sděleným členským státem Komisi v souladu s článkem 103 za tímto účelem; 4) „členským státem původu“ se rozumí členský stát, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, ve kterém byla veřejná listina formálně vyhotovena nebo registrována nebo ve kterém byla dohoda zaregistrována; 5) „členským státem výkonu“ se rozumí členský stát, v němž je navrhován výkon rozhodnutí, veřejné listiny nebo dohody; 6) „dítětem“ se rozumí každá osoba mladší 18 let; 7) „rodičovskou odpovědností“ se rozumějí veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřeny rozhodnutím, ze zákona nebo právně závaznou dohodou, včetně práva péče o dítě a práva na styk s dítětem; 8) „nositelem rodičovské odpovědnosti“ se rozumí osoba, orgán nebo jiný subjekt, které mají rodičovskou odpovědnost k dítěti; 9) „právo péče o dítě“ zahrnuje práva a povinnosti vztahující se k péči o osobu dítěte, a zejména právo určit místo pobytu dítěte; 10) „právem na styk s dítětem“ se rozumí práva na styk s dítětem, včetně práva odvést dítě na omezenou dobu na místo odlišné od místa jeho obvyklého pobytu; 11) „protiprávním přemístěním nebo zadržením“ se rozumí přemístění nebo zadržení dítěte, pokud: a) je tímto přemístěním nebo zadržením porušováno právo péče o dítě vyplývající z rozhodnutí, ze zákona nebo z právně závazné dohody podle právních předpisů členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před přemístěním nebo zadržením; a b) v době přemístění nebo zadržení bylo skutečně vykonáváno právo péče o dítě, ať společně nebo samostatně, nebo by toto právo bylo vykonáváno, kdyby k přemístění nebo zadržení nedošlo.

3. Pro účely článků 3, 6, 10, 12, 13, 51, 59, 75, 94 a 102 se pojem „státní příslušnost“ nahrazuje pro Irsko a Spojené království pojmem „domicil“ a má tentýž význam jako v právních systémech těchto členských států.







KAPITOLA II

PŘÍSLUŠNOST VE VĚCECH MANŽELSKÝCH A VE VĚCECH RODIČOVSKÉ ODPOVĚDNOSTI







ODDÍL 1

Rozvod, rozluka a prohlášení manželství za neplatné

Článek 3

Obecná příslušnost

Ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné soudy členského státu,

a) na jehož území: i) mají manželé obvyklý pobyt, ii) měli manželé poslední obvyklý pobyt, pokud zde jeden z nich ještě bydlí, iii) má odpůrce obvyklý pobyt, iv) v případě společného návrhu má alespoň jeden z manželů obvyklý pobyt, v) má navrhovatel obvyklý pobyt, pokud zde pobýval nejméně jeden rok bezprostředně před podáním návrhu, nebo vi) má navrhovatel obvyklý pobyt, pokud zde pobýval nejméně šest měsíců bezprostředně před podáním návrhu, a zároveň je státním příslušníkem tohoto členského státu; nebo

b) jehož státními příslušníky jsou oba manželé.

Článek 4

Protinávrh

Soud, u něhož probíhá řízení na základě článku 3, je rovněž příslušný rozhodovat o protinávrhu, pokud uvedený protinávrh spadá do oblasti působnosti tohoto nařízení.

Článek 5

Přeměna rozluky na rozvod

Aniž je dotčen článek 3, je soud členského státu, který vydal rozhodnutí o rozluce, rovněž příslušný pro přeměnu této rozluky na rozvod, pokud to právní předpisy tohoto členského státu umožňují.

Článek 6

Zbytková příslušnost

1. S výhradou odstavce 2, není-li žádný soud některého členského státu příslušný podle článků 3, 4 nebo 5, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto státu.

2. Manžel, který má obvyklý pobyt na území některého členského státu nebo je státním příslušníkem některého členského státu, může být v jiném členském státě žalován pouze v souladu s články 3, 4 a 5.

3. Proti odpůrci, který nemá obvyklý pobyt v některém členském státě a není ani státním příslušníkem některého členského státu, může kterýkoli státní příslušník některého členského státu, který má obvyklý pobyt na území jiného členského státu, využít stejně jako státní příslušník tohoto státu pravidla pro určení příslušnosti platná v tomto státě.







ODDÍL 2

Rodičovská odpovědnost

Článek 7

Obecná příslušnost

1. Soudy členského státu jsou příslušné ve věcech rodičovské odpovědnosti k dítěti, které má v době zahájení řízení obvyklý pobyt na území tohoto členského státu.

2. Odstavec 1 tohoto článku se použije s výhradou článků 8 až 10.

Článek 8

Zachování příslušnosti ve vztahu k právu na styk s dítětem

1. V případě, že se dítě zákonným způsobem přestěhuje z jednoho členského státu do jiného a získá zde nový obvyklý pobyt, ponechají si soudy členského státu předchozího obvyklého pobytu dítěte odchylně od článku 7 příslušnost po dobu tří měsíců od přestěhování pro úpravu rozhodnutí o právu na styk s dítětem vydaného v tomto členském státě před přestěhováním dítěte, má-li osoba, jíž bylo přiznáno právo na styk s dítětem na základě tohoto rozhodnutí, nadále obvyklý pobyt v členském státě předchozího obvyklého pobytu dítěte.

2. Odstavec 1 se nepoužije, pokud nositel práva na styk s dítětem uvedený v odstavci 1 přijal příslušnost soudů členského státu nového obvyklého pobytu dítěte tím, že se účastní řízení u těchto soudů, aniž by vznesl námitku jejich nepříslušnosti.

Článek 9

Příslušnost v případech protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte

Aniž je dotčen článek 10, v případech protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte jsou soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před svým protiprávním přemístěním nebo zadržením, příslušné do doby, kdy dítě získá obvyklý pobyt v jiném členském státě, a:

a) každá osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dá souhlas k přemístění nebo zadržení; nebo

b) dítě v tomto jiném členském státě pobývalo po dobu nejméně jednoho roku poté, co se osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dozvěděla nebo se měla dozvědět místo pobytu dítěte, dítě si ve svém novém prostředí zvyklo a byla splněna nejméně jedna z těchto podmínek: i) do jednoho roku poté, kdy se nositel práva péče o dítě dozvěděl nebo se měl dozvědět místo pobytu dítěte, nebyla podána žádost o navrácení dítěte u příslušných orgánů členského státu, do kterého bylo dítě přemístěno nebo ve kterém je zadržováno; ii) žádost o navrácení dítěte podaná nositelem práva péče o dítě byla vzata zpět a ve lhůtě stanovené v bodě i) nebyla podána nová žádost; iii) žádost o navrácení dítěte podaná nositelem práva péče o dítě byla zamítnuta soudem členského státu z jiných důvodů než na základě čl. 13 odst. 1 písm. b) nebo čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980 a proti rozhodnutí již není možné podat řádný opravný prostředek; iv) žádný soud nezahájil řízení podle čl. 29 odst. 3 a 5 v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením; v) soudy členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, vydaly rozhodnutí o právu péče o dítě, které neukládá navrácení dítěte.

Článek 10

Volba soudu

1. Soudy členského státu jsou příslušné ve věcech rodičovské odpovědnosti, jsou-li splněny tyto podmínky: a) dítě má silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že: i) nejméně jeden z nositelů rodičovské odpovědnosti má v tomto členském státě obvyklý pobyt; ii) se jedná o předchozí obvyklý pobyt dítěte; nebo iii) dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu; b) strany, jakož i kterýkoli jiný nositel rodičovské odpovědnosti: i) se dohodly svobodně na příslušnosti, nejpozději v okamžiku zahájení řízení u soudu; nebo ii) výslovně přijaly uvedenou příslušnost v průběhu daného řízení a soud zajistil, že všechny strany jsou informovány o svém právu příslušnost nepřijmout; a c) výkon příslušnosti je v nejlepším zájmu dítěte.

2. Dohoda o volbě soudu podle odst. 1 písm. b) musí mít písemnou formu, musí být datována a podepsána stranami nebo zaprotokolována soudem v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy. Požadavek písemné formy je dodržen při jakémkoli sdělení elektronickou cestou, jež umožňuje trvalý záznam dohody.

Osoby, které se staly stranami řízení poté, co bylo zahájeno řízení u soudu, mohou vyjádřit svůj souhlas poté, co bylo zahájeno řízení u soudu. Pokud nevznesou námitky, považuje se jejich souhlas za daný.

3. Pokud se strany nedohodnou jinak, příslušnost stanovená podle odstavce 1 končí, jakmile: a) proti rozhodnutí vydanému v uvedeném řízení již není možné podat řádný opravný prostředek; nebo b) řízení skončí z jiného důvodu.

4. Příslušnost stanovená podle odst. 1 písm. b) bodu ii) je výlučná.

Článek 11

Příslušnost založená na přítomnosti dítěte

1. Pokud nelze zjistit obvyklý pobyt dítěte a nelze určit příslušnost podle článku 10, jsou příslušné soudy členského státu, ve kterém se dítě zdržuje.

2. Příslušnost podle odstavce 1 se použije i na děti, které jsou uprchlíky, nebo děti mezinárodně přemístěné z důvodu nepokojů v členském státě jejich obvyklý pobyt.

Článek 12

Přenesení příslušnosti na soud jiného členského státu

1. Ve výjimečných případech může soud členského státu příslušný k rozhodnutí ve věci samé na návrh některé strany nebo z vlastního podnětu, pokud se domnívá, že soud jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je v konkrétním případě schopen lépe posoudit nejlepší zájem dítěte, přerušit řízení nebo jeho určitou část a buď: a) stanovit lhůtu jedné nebo více stranám, aby informovaly soud tohoto jiného členského státu o probíhajícím řízení a možnosti přenést příslušnost a aby podaly u tohoto soudu návrh; nebo b) požádat soud jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 2.

2. Soud jiného členského státu může z důvodu zvláštních okolností případu v nejlepším zájmu dítěte přijmout příslušnost do šesti týdnů od: a) podání návrhu v souladu s odst. 1 písm. a), nebo b) obdržení žádosti v souladu s odst. 1 písm. b).

Soud, u něhož bylo řízení zahájeno později nebo který byl požádán o převzetí příslušnosti, informuje bez prodlení soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. Pokud příslušnost přijme, soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, rozhodne, že není příslušný.

3. Soud, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti, pokud neobdržel informaci o přijetí příslušnosti od soudu jiného členského státu do sedmi týdnů od: a) uplynutí lhůty, v níž měly strany podat návrh u soudu jiného členského státu v souladu s odst. 1 písm. a); nebo b) obdržení žádosti soudem v souladu s odst. 1 písm. b).

4. Pro účely odstavce 1 se má se za to, že dítě má k členskému státu zvláštní vztah, pokud tento členský stát: a) se stal místem obvyklého pobytu dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu uvedeného v odstavci 1; b) je místem předchozího obvyklého pobytu dítěte; c) je státem státní příslušnosti dítěte; d) je místem obvyklého pobytu nositele rodičovské odpovědnosti; nebo e) je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním.

5. Pokud byla stanovena výlučná příslušnost soudu podle článku 10, nemůže tento soud přenést příslušnost na soud jiného členského státu.

Článek 13

Žádost soudu členského státu, který není příslušný, o přenesení příslušnosti

1. Ve výjimečných případech a aniž je dotčen článek 9, pokud se soud členského státu, který není příslušný podle tohoto nařízení, avšak ke kterému má dítě zvláštní vztah v souladu s čl. 12 odst. 4, domnívá, že je v konkrétním případě schopen lépe posoudit nejlepší zájem dítěte, může požádat o přenesení příslušnosti soud členského státu, ve kterém má dítě obvyklý pobyt.

2. Dožádaný soud může souhlasit s přenesením příslušnosti do šesti týdnů od obdržení žádosti podle odstavce 1, pokud se domnívá, že vzhledem ke zvláštním okolnostem případu je přenesení v nejlepším zájmu dítěte. Pokud dožádaný soud souhlasí s přenesením příslušnosti, informuje o tom bez prodlení dožadující soud. Pokud dožádaný soud nevysloví s přenesením příslušnosti souhlas v uvedené lhůtě, není příslušnost na dožadující soud přenesena.

Článek 14

Zbytková příslušnost

Není-li žádný soud některého členského státu příslušný podle článků 7 až 11, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto členského státu.

Článek 15

Předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích v naléhavých případech

1. V naléhavých případech, a to i tehdy, kdy je k rozhodnutí ve věci samé příslušný soud jiného členského státu, jsou soudy členského státu příslušné nařídit předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích, která jsou dostupná podle práva tohoto členského státu, pokud jde o: a) dítě nacházející se v uvedeném členském státě; nebo b) jmění dítěte nacházející se uvedeném členském státě.

2. Pokud to ochrana nejlepšího zájmu dítěte vyžaduje, soud, jež opatření uvedená v odstavci 1 tohoto článku nařídil, buď přímo v souladu s článkem 86 nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 76, neprodleně informuje soud nebo příslušný orgán členského státu, který je příslušný podle článku 7, případně kterýkoli soud členského státu vykonávající příslušnost podle tohoto nařízení k rozhodnutí ve věci samé.

3. Opatření přijatá podle odstavce 1 pozbývají účinnosti, jakmile soud členského státu, který je příslušný k rozhodnutí ve věci samé podle tohoto nařízení, přijal opatření, která považuje za vhodná.

Tento soud může ve vhodných případech o svém rozhodnutí buď přímo v souladu s článkem 86 nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 76 informovat soud, jenž nařídil předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích.

Článek 16

Předběžné otázky

1. Závisí-li výsledek řízení ve věci nespadající do oblasti působnosti tohoto nařízení u soudu členského státu na rozhodnutí o předběžné otázce týkající se rodičovské odpovědnosti, může soud v tomto členském státě v dané otázce pro účely uvedeného řízení rozhodnout, i když tento členský stát není podle tohoto nařízení příslušný.

2. Rozhodnutí o předběžné otázce podle odstavce 1 má účinky pouze v řízení, pro nějž bylo vydáno.

3. Pokud se pro platnost právního jednání, který byl nebo má být učiněn jménem dítěte v řízení o dědictví před soudem členského státu, vyžaduje povolení nebo schválení soudu, může soud v tomto členském státě rozhodnout, zda uvedené právní jednání povolí či schválí, i když není podle tohoto nařízení příslušný.

4. Ustanovení čl. 15 odst. 2 se použije obdobně.







ODDÍL 3

Společná ustanovení

Článek 17

Zahájení řízení u soudu

Za zahájení řízení u soudu se považuje okamžik, kdy:

a) byl podán u soudu návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci;

b) písemnost byla převzata orgánem odpovědným za její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu, za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro podání písemnosti u soudu; nebo

c) bylo soudem vydáno rozhodnutí o zahájení řízení, je-li řízení zahájeno z vlastního podnětu soudu, nebo, není-li takové rozhodnutí vyžadováno, okamžik, kdy soud provedl zápis věci do rejstříku.

Článek 18

Zkoumání příslušnosti

Pokud je řízení zahájeno u soudu členského státu, který není podle tohoto nařízení příslušný k rozhodnutí ve věci samé, přičemž k rozhodnutí ve věci samé je podle tohoto nařízení příslušný soud jiného členského státu, vysloví tento soud bez návrhu, že není příslušný.

Článek 19

Zkoumání přípustnosti

1. Pokud se odpůrce, který má obvyklý pobyt v jiném státě, než je členský stát, ve kterém bylo zahájeno řízení, nedostaví k soudu, přeruší příslušný soud řízení do té doby, než bude prokázáno, že odpůrce mohl obdržet návrh na zahájení řízení nebo jinou rovnocennou písemnost v dostatečném předstihu, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem, nebo že k tomu byly učiněny veškeré nezbytné kroky.

2. Má-li být návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost zaslán podle tohoto nařízení z jednoho členského státu do druhého, použije se místo odstavce 1 tohoto článku článek 19 nařízení (ES) č. 1393/2007.

3. Pokud nelze použít nařízení (ES) č. 1393/2007, zašle se návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost do ciziny podle článku 15 Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních.

Článek 20

Překážka litispendence a závislé žaloby

1. Pokud je řízení ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné mezi týmiž stranami zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.

2. S výjimkou případů, kdy je příslušnost jednoho ze soudů založena výhradně na článku 15, pokud je řízení ve věcech rodičovské odpovědnosti ke stejnému dítěti a v téže věci zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.

3. Pokud je určena příslušnost soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, vysloví soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, nepříslušnost ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.

V tom případě může strana, která podala návrh na zahájení řízení u soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později, přenést toto řízení k soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první.

4. Je-li řízení zahájeno u soudu členského státu, jehož výlučná příslušnost je dána přijetím příslušnosti podle článku 10, přeruší soud jiného členského státu řízení, dokud soud, u něhož bylo zahájeno řízení na základě dohody nebo přijetí, nevysloví, že podle dohody nebo přijetí není příslušný.

5. Určil-li soud svou výlučnou příslušnost na základě přijetí příslušnosti podle článku 10, vysloví soud jiného členského státu nepříslušnost ve prospěch tohoto soudu, a to v rozsahu, v němž daný soud určil svou příslušnost.

Článek 21

Právo dítěte vyjádřit svůj názor

1. Soudy členských států při výkonu své příslušnosti podle oddílu 2 této kapitoly poskytnou v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy dítěti, které je schopno formulovat svůj názor, skutečnou a účinnou příležitost jej vyjádřit, a to buď přímo nebo prostřednictvím zástupce či vhodného subjektu.

2. Pokud soud v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy dítěti v souladu s tímto článkem poskytne příležitost vyjádřit svůj názor, přikládá názoru dítěte náležitý význam s ohledem na jeho věk a stupeň vyspělosti.







KAPITOLA III

MEZINÁRODNÍ ÚNOS DÍTĚTE

Článek 22

Navrácení dítěte podle Haagské úmluvy z roku 1980

V případě, že osoba, orgán nebo jiný subjekt namítající údajné porušení práva péče o dítě požádá buď přímo či prostřednictvím ústředního orgánu soud v členském státě o rozhodnutí na základě Haagské úmluvy z roku 1980 nařizující navrácení dítěte mladšího 16 let, které bylo protiprávně přemístěno do jiného členského státu nebo zadrženo v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, použijí se doplňkově k Haagské úmluvě z roku 1980 články 23 až 29 a kapitola VI tohoto nařízení.

Článek 23

Přijímání a vyřizování žádostí ústředními orgány

1. Žádost uvedenou v článku 22 založenou na Haagské úmluvě z roku 1980 vyřizuje dožádaný ústřední orgán urychleně.

2. Ústřední orgán dožádaného členského státu po obdržení žádosti uvedené v článku 22 potvrdí její přijetí do pěti pracovních dnů. Bez zbytečného odkladu uvědomí ústřední orgán dožadujícího členského státu, nebo případně navrhovatele, o prvních krocích, které byly nebo budou podniknuty za účelem vyřízení žádosti, a může požádat o další nezbytné písemnosti a informace.

Článek 24

Rychlý postup v soudním řízení

1. Soud, u kterého je podána žádost o navrácení dítěte uvedená v článku 22, vyřizuje žádost urychleně, přičemž využívá nejrychlejší postupy, které vnitrostátní právo umožňuje.

2. Aniž je dotčen odstavec 1, vydá soud prvního stupně rozhodnutí nejpozději do šesti týdnů od zahájení řízení, s výjimkou případů, kdy to neumožňují mimořádné okolnosti.

3. S výjimkou případů, kdy to neumožňují mimořádné okolnosti, vydá nadřízený soud rozhodnutí nejpozději do šesti týdnů od okamžiku, kdy byly učiněny všechny nezbytné procesní úkony, a soud je tak schopen opravný prostředek projednat v rámci jednání či jiným způsobem.

Článek 25

Alternativní řešení sporů

Soud co nejdříve a v kterékoli fázi řízení buď přímo či případně s pomocí ústředních orgánů vyzve strany, aby zvážily, zda jsou ochotny zapojit se do mediace či jiných prostředků alternativního řešení sporů, ledaže by to bylo v rozporu s nejlepším zájmem dítěte, nebylo by to v konkrétním případě vhodné nebo by se tím řízení nepřiměřeně zdrželo.

Článek 26

Právo dítěte vyjádřit svůj názor v řízení o navrácení

Článek 21 tohoto nařízení se použije i v řízení o navrácení podle Haagské úmluvy z roku 1980.

Článek 27

Postup pro navrácení dítěte

1. Soud nemůže odmítnout navrácení dítěte, pokud osoba požadující navrácení dítěte nedostala příležitost být vyslechnuta.

2. Soud může v kterékoli fázi řízení s přihlédnutím k nejlepšímu zájmu dítěte v souladu s článkem 15 posoudit, zda by měl být zajištěn styk mezi dítětem a osobou požadující navrácení dítěte.

3. Pokud soud zvažuje, že odmítne navrácení dítěte výhradně na základě čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980, nesmí navrácení dítěte odmítnout, pokud strana požadující navrácení dítěte soudu poskytne dostatečné důkazy, že byla přijata vhodná opatření k zajištění ochrany dítěte po jeho navrácení, nebo se o tom soud přesvědčí jinak.

4. Soud může pro účely odstavce 3 tohoto článku komunikovat s příslušnými orgány členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, a to buď přímo v souladu s článkem 86 nebo za pomoci ústředních orgánů.

5. Pokud soud nařídí navrácení dítěte, může případně nařídit předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích v souladu s článkem 15 tohoto nařízení s cílem chránit dítě před vážným nebezpečím uvedeným v čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980, pokud by přezkum a přijetí takových opatření nepřiměřeně nezdržoval řízení o navracení.

6. Rozhodnutí nařizující navrácení dítěte může být prohlášeno za předběžně vykonatelné bez ohledu na jakýkoliv opravný prostředek, jestliže navrácení dítěte ještě před rozhodnutím o opravném prostředku vyžaduje jeho nejlepší zájem.

Článek 28

Výkon rozhodnutí nařizujících navrácení dítěte

1. Orgán příslušný k výkonu, jemuž byl podán návrh na výkon rozhodnutí nařizujícího navrácení dítěte do jiného členského státu, tuto žádost vyřídí urychleně.

2. Jestliže není rozhodnutí uvedené v odstavci 1 vykonáno do šesti týdnů ode dne zahájení vykonávacího řízení, má strana žádající o výkon nebo ústřední orgán vykonávajícího členského státu, právo žádat od orgánu příslušného k výkonu odůvodnění prodlení.

Článek 29

Postup po odmítnutí navrácení dítěte podle čl. 13 odst. 1 písm. b) a čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980

1. Tento článek se použije, pokud je rozhodnutí o odmítnutí navrácení dítěte do jiného členského státu založeno výhradně na čl. 13 odst. 1 písm. b) nebo čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980.

2. Soud, který vydal rozhodnutí uvedené v odstavci 1, z vlastního podnětu vydá osvědčení na příslušném formuláři stanoveném v příloze I. Osvědčení se vyplní a vydá v jazyce rozhodnutí. Osvědčení lze také vydat v jiném úředním jazyce orgánů Evropské unie vyžádaném některou ze stran. Tímto nevzniká povinnost soudu, jenž osvědčení vydal, poskytnout překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích formuláře

3. Pokud v době, kdy soud vydal rozhodnutí uvedené v odstavci 1, již bylo u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením zahájeno řízení ve věci práva péče o dítě, tento soud, je-li mu toto řízení známo, do jednoho měsíce ode dne vydání rozhodnutí uvedeného v odstavci 1 předá soudu dotčeného členského státu přímo nebo prostřednictvím ústředních orgánů následující písemnosti: a) jedno vyhotovení svého rozhodnutí uvedeného v odstavci 1; b) osvědčení vydané podle odstavce 2; a c) případně přepis, souhrn nebo protokol z jednání u soudu a další písemnosti, jež považuje za relevantní.

4. Soud v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, může, je-li to nezbytné, v souladu s článkem 91 po některé ze stran požadovat poskytnutí překladu nebo přepisu rozhodnutí uvedeného v odstavci 1 a jakýchkoli dalších písemností připojených k osvědčení v souladu s odst. 3 písm. c) tohoto článku.

5. Pokud v jiných případech než v případech uvedených v odstavci 3 do tří měsíců od oznámení rozhodnutí uvedeného v odstavci 1 některá ze stran podá u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, návrh na zahájení řízení ve věci práva péče o dítě, musí tato strana předložit soudu následující písemnosti: a) jedno vyhotovení rozhodnutí uvedeného v odstavci 1; b) osvědčení vydané podle odstavce 2; a c) případně přepis, souhrn nebo protokol z jednání u soudu, který odmítl navrácení dítěte.

6. Bez ohledu na rozhodnutí o nenavrácení uvedené v odstavci 1 jsou všechna rozhodnutí ve věci práva péče o dítě vyplývající z řízení uvedeného v odstavcích 3 a 5, jež ukládají navrácení dítěte, vykonatelná v jiném členském státě v souladu s kapitolou IV.







KAPITOLA IV

UZNÁVÁNÍ A VÝKON







ODDÍL 1

Obecná ustanovení o uznávání a výkonu







Pododdíl 1

Uznávání

Článek 30

Uznávání rozhodnutí

1. Rozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v jiných členských státech uznávána, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení.

2. Aniž je dotčen odstavec 3, nevyžaduje se zejména žádný zvláštní postup v případě aktualizace záznamů o osobním stavu v jednom členském státě na základě rozhodnutí týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, která byla vydána v jiném členském státě a proti kterým podle práva tohoto jiného členského státu není možné podat opravný prostředek.

3. Každá dotčená strana může v souladu s postupy stanovenými v článcích 59 až 62 a případně v oddílu 5 této kapitoly a v kapitole VI podat návrh na vydání rozhodnutí o neexistenci důvodů pro zamítnutí uznání, které jsou uvedeny v článcích 38 a 39.

4. Místní příslušnost soudů sdělených každým členským státem Komisi podle článku 103 se určuje podle práva členského státu, ve kterém je řízení v souladu s odstavcem 3 tohoto článku zahájeno.

5. Je-li otázka uznání rozhodnutí vznesena u soudu členského státu jako předběžná otázka, může o ní tento soud rozhodnout.

Článek 31

Písemnosti, jež mají být předloženy pro účely uznání

1. Strana, která se zamýšlí v některém členském státě dovolat rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, musí předložit tyto náležitosti: a) jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti; a b) příslušné osvědčení vydané podle článku 36.

2. Je-li to nezbytné, může soud nebo příslušný orgán, u nějž se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, požádat tuto stranu, aby předložila v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení uvedeného v odst. 1 písm. b) tohoto článku.

3. Soud nebo příslušný orgán, u nějž se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, může požádat tuto stranu, aby předložila v souladu s článkem 91 kromě překladu či přepisu přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení i překlad nebo přepis daného rozhodnutí, pokud tento soud nebo příslušný orgán bez takového překladu nebo přepisu není schopen pokračovat v řízení.

Článek 32

Nepředložení písemností

1. Pokud písemnosti uvedené v čl. 31 odst. 1 nejsou předloženy, může soud nebo příslušný orgán určit lhůtu pro jejich předložení, přijmout rovnocenné písemnosti nebo, pokud nepovažuje další objasnění za potřebné, od jejich předložení upustit.

2. Pokud to soud nebo příslušný orgán vyžaduje, předloží se v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis takových rovnocenných dokumentů.

Článek 33

Přerušení řízení

Soud, u nějž se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, může řízení zčásti nebo zcela přerušit, pokud:

a) v členském státě původu byl proti rozhodnutí podán řádný opravný prostředek; nebo

b) je podán návrh na vydání rozhodnutí o neexistenci důvodů pro zamítnutí uznání, které jsou uvedeny v článcích 38 a 39, nebo na vydání rozhodnutí o zamítnutí uznání pro některý z uvedených důvodů.







Pododdíl 2

Vykonatelnost a výkon

Článek 34

Vykonatelná rozhodnutí

1. Rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti vydaná v členském státě, v němž jsou vykonatelná, jsou vykonatelná v jiných členských státech, aniž se požaduje prohlášení vykonatelnosti.

2. Pro účely výkonu rozhodnutí přiznávajícího právo na styk s dítětem v jiném členském státě může soud původu prohlásit rozhodnutí za předběžně vykonatelné bez ohledu na případný opravný prostředek.

Článek 35

Písemnosti, jež mají být předloženy pro účely výkonu

1. Pro účely výkonu rozhodnutí v některém členském státě, které bylo vydáno v jiném členském státě, předloží strana žádající o výkon orgánu příslušnému pro výkon: a) jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti; a b) příslušné osvědčení vydané podle článku 36.

2. Pro výkon rozhodnutí v některém členském státě, které bylo vydáno v jiném členském státě a které nařizuje předběžné opatření včetně opatření zajišťovacího, předloží strana žádající o výkon orgánu příslušnému pro výkon: a) jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti; b) příslušné osvědčení vydané podle článku 36, osvědčující, že rozhodnutí je vykonatelné ve členském státě původu a že soud původu: i) je příslušný k rozhodnutí ve věci samé; nebo ii) nařídil opatření v souladu s čl. 27 odst. 5 ve spojení s článkem 15; a c) doklad o doručení rozhodnutí, pokud je opatření nařizováno bez předvolání odpůrce k soudu.

3. Orgán příslušný pro výkon může, je-li to nezbytné, požadovat po straně žádající o výkon, aby předložila v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení, které upřesňuje povinnost, jež má být vykonána.

4. Orgán příslušný pro výkon může požadovat po straně žádající o výkon, aby předložila v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis rozhodnutí, pokud bez takového překladu či přepisu nemůže pokračovat v řízení.







Pododdíl 3

Osvědčení

Článek 36

Vydání osvědčení

1. Soud členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 vydá na návrh strany osvědčení o: a) rozhodnutí ve věcech manželských za použití formuláře uvedeného v příloze II; b) rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti za použití formuláře uvedeného v příloze III; c) rozhodnutí nařizujícím navrácení dítěte uvedeném v čl. 2 odst. 1 písm. a) a v příslušných případech o jakýchkoli předběžných opatřeních včetně opatřeních zajišťovacích nařízených v souladu s čl. 27 odst. 5 souvisejících s rozhodnutím za použití formuláře uvedeného v příloze IV.

2. Osvědčení se vyplní a vydá v jazyce rozhodnutí. Osvědčení lze také vydat v jiném úředním jazyce orgánů Evropské unie vyžádaném některou ze stran. Tímto nevzniká povinnost soudu, jenž osvědčení vydal, poskytnout překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení.

3. Vydání osvědčení nelze napadnout.

Článek 37

Oprava osvědčení

1. Soud členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 na návrh opraví a i bez návrhu může z vlastního podnětu opravit osvědčení, pokud z důvodu věcné chyby nebo opomenutí existuje rozpor mezi rozhodnutím, které má být vykonáno, a osvědčením.

2. Na postup pro opravu osvědčení se použije právo členského státu původu.







Pododdíl 4

Zamítnutí uznání a výkonu

Článek 38

Důvody pro odmítnutí uznání rozhodnutí ve věcech manželských

Uznání rozhodnutí ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné se odmítne:

a) je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se uznání dovolává;

b) jestliže odpůrce, v jehož nepřítomnosti bylo rozhodnutí vydáno, nebyl písemně vyrozuměn o zahájení řízení v dostatečném časovém předstihu a takovým způsobem, který by mu umožnil přípravu na jednání před soudem, pokud není zjištěno, že odpůrce rozhodnutí jednoznačným způsobem přijal;

c) jestliže je neslučitelné s rozhodnutím vydaným v řízení mezi stejnými stranami v členském státě, v němž se uznání dovolává; nebo

d) jestliže je neslučitelné s dřívějším rozhodnutím, které bylo vydáno v řízení mezi stejnými stranami v jiném členském státě nebo ve třetí zemi, za předpokladu, že toto dřívější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné k uznání rozhodnutí v členském státě, v němž se uznání dovolává.

Článek 39

Důvody pro zamítnutí uznání rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti

1. Uznání rozhodnutí ve věci rodičovské odpovědnosti se zamítne: a) je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se uznání dovolává, přičemž se zohlední nejlepší zájem dítěte; b) jestliže strana, v jejíž nepřítomnosti bylo rozhodnutí vydáno, nebyla písemně vyrozuměna o zahájení řízení v dostatečném časovém předstihu a takovým způsobem, který by jí umožnil přípravu na jednání před soudem, pokud není zjištěno, že tato osoba rozhodnutí jednoznačným způsobem přijala; c) na návrh jakékoli osoby, která tvrdí, že rozhodnutí zasahuje do její rodičovské odpovědnosti, pokud bylo vydáno, aniž mohla tato osoba využít práva být vyslechnuta; d) pokud je neslučitelné s pozdějším rozhodnutím týkajícím se rodičovské odpovědnosti, které bylo vydáno v členském státě, v němž se uznání dovolává, a to v rozsahu, v němž je neslučitelné; e) pokud je neslučitelné s pozdějším rozhodnutím týkajícím se rodičovské odpovědnosti, které bylo vydáno v jiném členském státě nebo ve třetí zemi, ve které má dítě obvyklý pobyt, za předpokladu, že toto pozdější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v členském státě, v němž se uznání dovolává, a to v rozsahu, v němž je neslučitelné; nebo f) pokud nebyl dodržen postup stanovený v článku 82.

2. Uznání rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti může být zamítnuto, pokud bylo vydáno, aniž byla dítěti, které je schopno vytvářet si vlastní názor, poskytnuta příležitost svůj názor vyjádřit v souladu s článkem 21, ledaže: a) se řízení týkalo pouze jmění dítěte a poskytnutí této příležitosti nebylo vyžadováno s ohledem na předmět řízení; nebo b) bylo nutné zohlednit závažné důvody, zejména naléhavost věci.

Článek 40

Postup pro zamítnutí uznání

1. Postupy stanovené v článcích 59 až 62 a případně v oddíle 5 této kapitoly a v kapitole VI se odpovídajícím způsobem použijí na návrh na zamítnutí uznání.

2. Místní příslušnost soudů sdělených každým členským státem Komisi podle článku 103, se určuje podle vnitrostátního práva členského státu, ve kterém je zahájeno řízení o neuznání.

Článek 41

Důvody pro zamítnutí výkonu rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti

Aniž je dotčen článek 56 odst. 6, zamítne se výkon rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti, bylo-li shledáno, že existuje některý z důvodů pro zamítnutí uznání uvedených v článku 39.







ODDÍL 2

Uznání a výkon některých privilegovaných rozhodnutí

Článek 42

Oblast působnosti

1. Tento oddíl se použije na následující druhy rozhodnutí, pokud byla osvědčena ve členském státě původu v souladu s článkem 47: a) rozhodnutí v tom rozsahu, v němž přiznávají právo na styk s dítětem; a ▼C1 b) rozhodnutí podle čl. 29 odst. 6, pokud ukládá navrácení dítěte. ▼B

2. Tento oddíl nebrání straně, aby žádala o uznání a výkon rozhodnutí uvedeného v odstavci 1 v souladu s ustanoveními o uznávání a výkonu uvedenými v oddíle 1 této kapitoly.







Pododdíl 1

Uznávání

Článek 43

Uznávání

1. Rozhodnutí uvedené v čl. 42 odst. 1 vydané ve členském státě je uznáváno v jiných členských státech, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení a bez možnosti napadnutí jeho uznání, ledaže je shledáno neslučitelným s rozhodnutím uvedeným v článku 50, a to pouze v rozsahu této neslučitelnosti.

2. Strana, která se zamýšlí v některém členském státě dovolat rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 vydaného v jiném členském státě, musí předložit tyto náležitosti: a) jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti; a b) příslušné osvědčení vydané podle článku 47.

3. Ustanovení čl. 31 odst. 2 a 3 se použijí obdobně.

Článek 44

Přerušení řízení

Soud, u nějž se strana dovolává rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 vydaného v jiném členském státě, může řízení zčásti nebo zcela přerušit, pokud:

a) byl podán návrh dovolávající se neslučitelnosti rozhodnutí s pozdějším rozhodnutím podle článku 50; nebo

b) osoba, vůči níž je výkon navrhován, navrhla v souladu s článkem 48 zrušení osvědčení vydaného podle článku 47.







Pododdíl 2

Vykonatelnost a výkon

Článek 45

Vykonatelná rozhodnutí

1. Rozhodnutí uvedené v čl. 42 odst. 1 vydané v členském státě, v němž je vykonatelné, je vykonatelné podle tohoto oddílu v jiných členských státech, aniž se požaduje prohlášení vykonatelnosti.

2. Pro účely výkonu rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 písm. a) v jiném členském státě mohou soudy členského státu původu prohlásit rozhodnutí za předběžně vykonatelné bez ohledu na případný opravný prostředek.

Článek 46

Písemnosti, jež mají být předloženy pro účely výkonu

1. Pro účely výkonu rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 v některém členském státě, které bylo vydáno v jiném členském státě, předloží strana žádající o výkon orgánu příslušnému pro výkon: a) jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti; a b) příslušné osvědčení vydané podle článku 47.

2. Pro účely výkonu rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 písm. a) v některém členském státě, které bylo vydáno v jiném členském státě, může orgán příslušný pro výkon, je-li to nezbytné, požadovat po navrhovateli, aby předložil v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných polích osvědčení, které upřesňuje povinnost, jež má být vykonána.

3. Pro účely výkonu rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 v některém členském státě, které bylo vydáno v jiném členském státě, může orgán příslušný pro výkon požadovat po navrhovateli, aby předložil v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis rozhodnutí, pokud bez takového překladu či přepisu nemůže pokračovat v řízení.







Pododdíl 3

Osvědčení pro privilegovaná rozhodnutí

Článek 47

Vydání osvědčení

1. Soud, který vydal rozhodnutí uvedené v čl. 42 odst. 1, může na návrh strany vydat osvědčení o: a) rozhodnutí přiznávajícím právo na styk s dítětem za použití formuláře uvedeného v příloze V; b) rozhodnutí ve věci práva péče o dítě vydané podle čl. 29 odst. 6, jímž se ukládá navrácení dítěte, za použití formuláře uvedeného v příloze VI.

2. Osvědčení se vyplní a vydá v jazyce rozhodnutí. Osvědčení lze také vydat v jiném úředním jazyce orgánů Evropské unie vyžádaném některou ze stran. Tímto nevzniká povinnost soudu, jenž osvědčení vydal, poskytnout překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení.

3. Soud vydá osvědčení pouze tehdy, jsou-li splněny tyto podmínky: a) všechny dotčené strany dostaly příležitost být vyslechnuty; b) dítěti byla poskytnuta příležitost vyjádřit svůj názor v souladu s článkem 21; c) pokud rozhodnutí bylo vydáno v nepřítomnosti: i) osoba, které se nedostavila, byla písemně vyrozuměna o zahájení řízení v dostatečném časovém předstihu a takovým způsobem, který by jí umožnil přípravu na jednání před soudem; nebo ii) je zjištěno, že osoba, které se nedostavila, rozhodnutí jednoznačným způsobem přijala.

4. Aniž je dotčen odstavec 3 tohoto článku, osvědčení o rozhodnutí uvedeném v čl. 42 odst. 1 písm. b) se vydá pouze tehdy, pokud soud při vydání svého rozhodnutí přihlédl k důvodům a skutečnostem pro předchozí rozhodnutí vydané v jiném členském státě podle čl. 13 odst. 1 písm. b) nebo čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980.

5. Osvědčení je účinné pouze v mezích vykonatelnosti rozhodnutí.

6. Vydání osvědčení nelze napadnout jinak, než způsoby uvedenými v článku 48.

Článek 48

Oprava a zrušení osvědčení

1. Soud členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 na návrh opraví a i bez návrhu může z vlastního podnětu opravit osvědčení, pokud z důvodu věcné chyby nebo opomenutí existuje rozpor mezi rozhodnutím a osvědčením.

2. Soud uvedený v odstavci 1 tohoto článku na návrh nebo z vlastního podnětu osvědčení zruší, pokud bylo uděleno chybně, s přihlédnutím k požadavkům stanoveným v článku 47. Článek 49 se použije obdobně.

3. Postup pro opravu nebo zrušení osvědčení, včetně případných opravných prostředků, se řídí právem členského státu původu.

Článek 49

Osvědčení o neexistenci nebo omezení vykonatelnosti

1. Pokud vykonatelnost rozhodnutí osvědčeného v souladu s článkem 47 zanikne, nebo je odložena či omezena, vydá se kdykoli na návrh určený soudu členského státu původu sdělenému Komisi podle článku 103 osvědčení uvádějící v příslušném rozsahu neexistenci nebo omezení vykonatelnosti za použití standardního formuláře uvedeného v příloze VII.

2. Osvědčení se vyplní a vydá v jazyce rozhodnutí. Osvědčení lze také vydat v jiném úředním jazyce orgánů Evropské unie vyžádaném některou ze stran. Tímto nevzniká povinnost soudu, jenž osvědčení vydal, poskytnout překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení.







Pododdíl 4

Zamítnutí uznání a výkonu

Článek 50

Neslučitelná rozhodnutí

Uznání rozhodnutí uvedeného v čl. 42 odst. 1 a jeho výkon budou zamítnuty, pokud je rozhodnutí neslučitelné, a v rozsahu, v němž je neslučitelné, s pozdějším rozhodnutím týkajícím se rodičovské odpovědnosti ohledně téhož dítěte a které bylo vydáno:

a) v členském státě, v němž se o uznání dovolává; nebo

b) v jiném členském státě nebo ve třetí zemi, ve které má dítě obvyklý pobyt, za předpokladu, že toto pozdější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v členském státě, v němž se o uznání žádá.







ODDÍL 3

Společná ustanovení o výkonu







Pododdíl 1

Výkon

Článek 51

Vykonávací řízení

1. S výhradou tohoto oddílu se řízení o výkonu rozhodnutí vydaných v jiném členském státě řídí právem členského státu výkonu. Aniž jsou dotčeny články 41, 50, 56 a 57, rozhodnutí vydané v jednom členském státě, které je vykonatelné v členském státě původu, se ve členském státě výkonu vykoná za stejných podmínek jako rozhodnutí vydané v tomto členském státě.

2. Strana žádající o výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, nemusí mít adresu pro doručování v členském státě výkonu. Uvedená strana nemusí mít v členském státě výkonu ani pověřeného zástupce, ledaže existuje povinnost mít takového zástupce podle práva členského státu výkonu bez ohledu na státní příslušnost stran.

Článek 52

Orgány příslušné pro výkon

Návrh na výkon rozhodnutí se podává u orgánu příslušného k výkonu podle práva členského státu výkonu, který tento členský stát sdělil Komisi podle článku 103.

Článek 53

Částečný výkon

1. Strana žádající o výkon rozhodnutí může navrhnout částečný výkon rozhodnutí.

2. Pokud se rozhodnutí týká více věcí a výkon byl u jedné či více z těchto věcí zamítnut, musí být však možný výkon těch částí rozhodnutí, které nejsou dotčeny zamítnutím.

3. Odstavce 1 a 2 tohoto článku se nepoužijí na výkon rozhodnutí, kterým se nařizuje navrácení dítěte bez toho, aby se zároveň vykonala jakákoli předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích, jež byla nařízena za účelem ochrany dítěte před nebezpečím uvedeným v čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980.

Článek 54

Pravidla pro výkon práva na styk s dítětem

1. Orgány příslušné pro výkon nebo soudy členského státu výkonu mohou stanovit pravidla pro organizaci výkonu práva na styk s dítětem, pokud taková pravidla nebyla vůbec nebo dostatečně uvedena v rozhodnutí vydaném soudy členského státu příslušnými k rozhodnutí ve věci samé a za předpokladu, že základní prvky tohoto rozhodnutí jsou nedotčeny.

2. Pravidla stanovená podle odstavce 1 pozbývají účinnosti v návaznosti na pozdější rozhodnutí soudů členského státu příslušných k rozhodnutí ve věci samé.

Článek 55

Doručení osvědčení a rozhodnutí

1. Je-li navrhován výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, doručí se osobě, vůči níž je výkon navrhován, příslušné osvědčení podle článků 36 nebo 47 před přijetím prvního opatření v rámci výkonu. K osvědčení se připojí i rozhodnutí, pokud již nebylo dané osobě doručeno, a případně upřesnění pravidel uvedených v čl. 54 odst. 1.

2. Pokud je třeba zajistit doručení v jiném členském státě, než je členský stát původu, může osoba, vůči níž je výkon navrhován, požádat o překlad nebo přepis: a) rozhodnutí, za účelem napadnutí výkonu; b) v příslušných případech přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení vydaného podle článku 47, pokud není sepsáno v jazyce, kterému rozumí, nebo v úředním jazyce členského státu, v němž má obvyklý pobyt, nebo, pokud v uvedeném členském státě existuje několik úředních jazyků, v úředním jazyce nebo jednom z úředních jazyků místa, kde má obvyklý pobyt, nebo doplněno o překlad či přepis do některého z uvedených jazyků.

3. Je-li vyžadován překlad nebo přepis rozhodnutí podle odstavce 2, nemohou být až do poskytnutí překladu či přepisu osobě, vůči níž je výkon navrhován, přijata kromě zajišťovacích opatření žádná jiná opatření v rámci výkonu.

4. Odstavce 2 a 3 se nepoužijí v rozsahu, v němž bylo rozhodnutí a případně osvědčení uvedené v odstavci 1 již osobě, vůči níž je výkon navrhován, doručeno v souladu s požadavky na překlad nebo přepis uvedenými v odstavci 2.







Pododdíl 2

Přerušení vykonávacího řízení a zamítnutí výkonu

Článek 56

Přerušení a zamítnutí

1. Orgán příslušný pro výkon nebo soud ve členském státě výkonu z vlastního podnětu nebo na návrh osoby, vůči níž je výkon navrhován, nebo, je-li to možné podle vnitrostátního práva, na návrh dotčeného dítěte, přeruší vykonávací řízení, pokud je vykonatelnost rozhodnutí v členském státě původu odložena.

2. Orgán příslušný pro výkon nebo soud ve členském státě výkonu může na návrh osoby, vůči níž je výkon navrhován, nebo, je-li to možné podle vnitrostátního práva, na návrh dotčeného dítěte, vykonávací řízení zčásti nebo zcela přerušit z některého z těchto důvodů: a) v členském státě původu byl proti rozhodnutí podán řádný opravný prostředek; b) dosud neuplynula lhůta pro podání řádného opravného prostředku uvedeného v písmenu a); c) byl podán návrh na zamítnutí výkonu založený na článku 41, 50 nebo 57; d) osoba, vůči níž je výkon navrhován, navrhla v souladu s článkem 48 zrušení osvědčení vydaného podle článku 47.

3. Pokud orgán příslušný pro výkon nebo soud přeruší vykonávací řízení z důvodu uvedeného v odst. 2 písm. b), může stanovit lhůtu, během níž je možné podat jakýkoli opravný prostředek.

4. Ve výjimečných případech může orgán příslušný pro výkon nebo soud, na návrh osoby, vůči níž je výkon navrhován, nebo, je-li to možné podle vnitrostátního práva, na návrh dotčeného dítěte či kterékoli zainteresované strany jednající v nejlepším zájmu dítěte, přerušit vykonávací řízení, pokud by výkon vystavil dítě vážnému nebezpečí fyzické nebo duševní újmy z důvodu dočasných překážek, které vyvstaly po vydání rozhodnutí, nebo z důvodu jakékoli jiné významné změny okolností.

Ve výkonu se pokračuje ihned, jakmile vážné nebezpečí fyzické nebo duševní újmy přestane existovat.

5. V případech uvedených v odstavci 4 přijme orgán příslušný pro výkon nebo soud před zamítnutím výkonu podle odstavce 6 všechny náležité kroky pro usnadnění výkonu v souladu s vnitrostátním právem a vnitrostátními postupy a s nejlepším zájmem dítěte.

6. Pokud je vážné nebezpečí uvedené v odstavci 4 trvalé povahy, může orgán příslušný pro výkon nebo soud výkon rozhodnutí na návrh zamítnout.

Článek 57

Důvody pro přerušení nebo zamítnutí výkonu podle vnitrostátního práva

Důvody pro přerušení nebo zamítnutí výkonu podle práva členského státu výkonu se použijí, pouze pokud jsou slučitelné s články 56, 41 a 50.

Článek 58

Příslušnost orgánů nebo soudů k zamítnutí výkonu

1. Návrh na zamítnutí výkonu se na základě článku 39 podává u soudu sděleného každým členským státem Komisi podle článku 103. Návrh na zamítnutí výkonu z důvodů uvedených v tomto nařízení nebo podle tohoto nařízení přípustných se podává u orgánu nebo soudu sděleného každým členským státem Komisi podle článku 103.

2. Místní příslušnost orgánu nebo soudu sděleného každým členským státem Komisi podle článku 103 se určuje podle práva členského státu, ve kterém je řízení v souladu s odstavcem 1 tohoto článku zahájeno.

Článek 59

Návrh na zamítnutí výkonu

1. Postup pro podání návrhu na zamítnutí výkonu se v rozsahu, v němž není upraven tímto nařízením, řídí právem členského státu výkonu.

2. Navrhovatel poskytne orgánu příslušnému pro výkon nebo soudu jedno vyhotovení rozhodnutí a, je-li to potřebné a možné, příslušné osvědčení vydané podle článku 36 nebo 47.

3. Orgán příslušný pro výkon nebo soud může, je-li to nezbytné, požadovat po navrhovateli, aby předložil v souladu s článkem 91 překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích příslušného osvědčení vydaného podle článku 36 nebo 47, které upřesňuje povinnost, jež má být vykonána.

4. Pokud orgán příslušný pro výkon nebo soud nemůže bez překladu či přepisu rozhodnutí pokračovat v řízení, může požadovat po navrhovateli, aby v souladu s článkem 91 takový překlad nebo přepis rozhodnutí předložil.

5. Orgán příslušný pro výkon nebo soud může upustit od požadavku na předložení dokumentů uvedených v odstavci 2 pokud: a) je má již k dispozici, nebo b) má za to, že je nevhodné požadovat po navrhovateli jejich předložení.

V případě uvedeném v písmeni b) prvního pododstavce může orgán příslušný pro výkon nebo soud požadovat předložení dokumentů po druhé straně.

6. Strana, která navrhuje zamítnutí výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, nemusí mít adresu pro doručování v členském státě výkonu. Uvedená strana nemusí mít v členském státě výkonu ani pověřeného zástupce, ledaže existuje povinnost mít takového zástupce podle práva členského státu výkonu bez ohledu na státní příslušnost stran.

Článek 60

Rychlý postup v řízení

Orgán příslušný pro výkon nebo soud jedná bez zbytečného odkladu v rámci řízení týkajícího se návrhu na zamítnutí výkonu.

Článek 61

Opravné prostředky

1. Proti rozhodnutí o návrhu na zamítnutí výkonu může kterákoli strana podat opravný prostředek.

2. Opravný prostředek se podává u orgánu nebo soudu, sděleného členským státem výkonu Komisi podle článku 81 jakožto orgán nebo soud, u kterého se má takový opravný prostředek podávat.

Článek 62

Další opravné prostředky

Rozhodnutí o opravném prostředku může být napadeno dalším opravným prostředkem pouze tehdy, pokud soudy, u nichž má být další opravný prostředek podán, byly dotčeným členským státem oznámeny Komisi podle článku 103.

Článek 63

Přerušení řízení

1. Orgán příslušný pro výkon nebo soud, u něhož byl podán návrh na zamítnutí výkonu nebo u něhož byl podle článku 61 nebo 62 podán opravný prostředek, může řízení přerušit na základě jednoho z těchto důvodů: a) v členském státě původu byl proti rozhodnutí podán řádný opravný prostředek; b) dosud neuplynula lhůta pro podání řádného opravného prostředku uvedeného v písmenu a); nebo c) osoba, vůči níž je výkon navrhován, navrhla v souladu s článkem 48 zrušení osvědčení vydaného podle článku 47.

2. Pokud orgán příslušný pro výkon nebo soud přeruší řízení z důvodu uvedeného v odst. 1 písm. b), může stanovit lhůtu, během níž je možné opravný prostředek podat.







ODDÍL 4

Veřejné listiny a dohody

Článek 64

Oblast působnosti

Tento oddíl se ve věcech rozvodu, rozluky nebo rodičovské odpovědnosti použije na veřejné listiny, které byly formálně vyhotoveny nebo registrovány, a na dohody, které byly registrovány, v členském státě, který uznal vlastní příslušnost podle kapitoly II.

Článek 65

Uznávání a výkon veřejných listin a dohod

1. Veřejné listiny a dohody týkající se rozluky a rozvodu, které mají závazné právní účinky v členském státě původu, jsou uznávané v jiných členských státech, aniž by byl vyžadován zvláštní postup. Není-li v tomto oddílu stanoveno jinak, použije se odpovídajícím způsobem oddíl 1 této kapitoly.

2. Veřejné listiny a dohody ve věcech rodičovské odpovědnosti, které mají závazné právní účinky a jsou vykonatelné v členském státě původu, jsou uznávané a vykonávané v jiných členských státech, aniž se požaduje prohlášení vykonatelnosti. Není-li v tomto oddílu stanoveno jinak, použijí se odpovídajícím způsobem oddíly 1 a 3 této kapitoly.

Článek 66

Osvědčení

1. Soud nebo příslušný orgán členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 vydá na žádost strany osvědčení týkající se veřejné listiny nebo dohody: a) ve věcech manželských za použití formuláře uvedeného v příloze VIII; b) ve věcech rodičovské odpovědnosti za použití formuláře uvedeného v příloze IX.

Osvědčení uvedené v písmenu b) obsahuje shrnutí vykonatelné povinnosti uvedené ve veřejné listině nebo dohodě

2. Osvědčení se vydá pouze tehdy, pokud jsou splněny tyto podmínky: a) členský stát, který pověřil veřejný nebo jiný orgán formálním vyhotovením nebo registrací veřejné listiny nebo registrací dohody, je příslušný podle kapitoly II;a b) veřejná listina nebo dohoda má v daném členském státě závazné právní účinky.

3. Bez ohledu na odstavec 2 se ve věcech rodičovské odpovědnosti osvědčení nevydá, pokud existují náznaky, že obsah veřejné listiny nebo dohody je v rozporu s nejlepším zájmem dítěte.

4. Osvědčení se vyhotoví v jazyce veřejné listiny nebo dohody. Lze je také vydat v jiném úředním jazyce orgánů Evropské unie vyžádaném některou ze stran. Tímto nevzniká povinnost soudu nebo příslušnému orgánu, jenž osvědčení vydal, poskytnout překlad nebo přepis přeložitelného obsahu uvedeného v prázdných textových polích osvědčení.

5. Pokud není osvědčení předloženo, není veřejná listina nebo dohoda v jiném členském státě uznána ani vykonána.

Článek 67

Oprava a zrušení osvědčení

1. Soud nebo příslušný orgán členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 na návrh opraví a i bez návrhu může z vlastního podnětu opravit osvědčení, pokud z důvodu věcné chyby nebo opomenutí existuje rozpor mezi veřejnou listinou nebo dohodou a osvědčením.

2. Soud nebo příslušný orgán uvedený v odstavci 1 tohoto článku na návrh nebo z vlastního podnětu osvědčení zruší, pokud bylo uděleno chybně, s přihlédnutím k požadavkům stanoveným v článku 66.

3. Postup pro opravu nebo zrušení osvědčení, včetně případných opravných prostředků, se řídí právem členského státu původu.

Článek 68

Důvody pro zamítnutí uznání nebo výkonu

1. Uznání veřejné listiny nebo dohody ve věcech rozluky nebo rozvodu se zamítne pokud: a) je takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá; b) je neslučitelné s rozhodnutím, veřejnou listinou nebo dohodou mezi stejnými stranami v členském státě, v němž se o uznání žádá; nebo c) je neslučitelné s dřívějším rozhodnutím, veřejnou listinou nebo dohodou mezi stejnými stranami v jiném členském státě nebo ve třetí zemi, za předpokladu, že toto dřívější rozhodnutí, veřejná listina nebo dohoda splňuje podmínky nezbytné k uznání v členském státě, v němž se o uznání žádá.

2. Uznání veřejné listiny nebo dohody ve věcech rodičovské odpovědnosti nebo jejich výkon se zamítne: a) je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, přičemž se zohlední nejlepší zájem dítěte; b) na návrh jakékoli osoby, která tvrdí, že veřejná listina nebo dohoda zasahuje do její rodičovské odpovědnosti, pokud byla veřejná listina vyhotovena nebo registrována nebo dohoda uzavřena a registrována bez účasti této osoby; c) pokud je neslučitelné, a v rozsahu, v němž je neslučitelné, s pozdějším rozhodnutím, veřejnou listinou nebo dohodou ve věcech rodičovské odpovědnosti vydanými v členském státě, v němž se dovolává uznání nebo navrhuje výkon; d) pokud je neslučitelné, a v rozsahu, v němž je neslučitelné, s pozdějším rozhodnutím, veřejnou listinou nebo dohodou ve věcech rodičovské odpovědnosti vydanými v jiném členském státě nebo ve třetí zemi, ve které má dítě obvyklý pobyt, za předpokladu, že toto pozdější rozhodnutí, veřejná listina nebo dohoda splňuje podmínky nezbytné pro uznání v členském státě, v němž se dovolává uznání nebo navrhuje výkon.

3. Uznání veřejné listiny nebo dohody ve věcech rodičovské odpovědnosti nebo jejich výkon lze zamítnout, pokud byla veřejná listina formálně vyhotovena nebo registrována nebo dohoda zaregistrována, aniž by dítěti, které je schopno vytvářet si vlastní názor, byla poskytnuta příležitost svůj názor vyjádřit.







ODDÍL 5

Ostatní ustanovení

Článek 69

Zákaz přezkoumání příslušnosti soudu původu

Příslušnost soudu členského státu původu nesmí být přezkoumávána. Hledisko veřejného pořádku uvedené v čl. 38 písm. a) a čl. 39 písm. a) nelze uplatnit v případě pravidel pro určení příslušnosti stanovených v článcích 3 až 14

Článek 70

Rozdíly v použitelném právu

Uznání rozhodnutí ve věcech manželských nesmí být zamítnuto z toho důvodu, že právo členského státu, v němž se o uznání žádá, nepřipouští rozvod, rozluku nebo prohlášení manželství za neplatné na základě týchž skutečností.

Článek 71

Zákaz přezkoumání ve věci samé

Rozhodnutí vydané v jiném členském státě nesmí být v žádném případě přezkoumáváno ve věci samé.

Článek 72

Opravný prostředek v některých členských státech

Pokud bylo rozhodnutí vydáno v Irsku, na Kypru nebo ve Spojeném království, je každý opravný prostředek, který je přípustný v členském státě původu, řádným opravným prostředkem ve smyslu této kapitoly.

Článek 73

Náklady

Tato kapitola se rovněž použije na stanovení výše nákladů řízení podle tohoto nařízení a na výkon rozhodnutí o těchto nákladech.

Článek 74

Právní pomoc

1. Navrhovatel, jemuž se v členském státě původu dostává výhod úplné nebo částečné právní pomoci nebo který je osvobozen od náhrady nákladů řízení nebo od poplatků, má v rámci postupů podle čl. 30 odst. 3 a článků 40 a 59 nárok na nejvýhodnější právní pomoc nebo nejrozsáhlejší osvobození od náhrady nákladů řízení nebo od poplatků podle práva členského státu výkonu.

2. Navrhovatel, jenž v členském státě původu využil bezplatné řízení před správním orgánem sděleným Komisi podle článku 103, má v jakémkoli řízení uvedeném v čl. 30 odst. 3, článcích 40 a 59 nárok na právní pomoc podle odstavce 1 tohoto článku. Za tímto účelem předloží doklad vydaný příslušným orgánem členského státu původu dosvědčující, že splňuje ekonomické podmínky pro přiznání úplné nebo částečné právní pomoci nebo osvobození od náhrady nákladů řízení nebo od poplatků.

Článek 75

Záruka nebo jistota

Po straně, která v jednom členském státě navrhuje výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, nesmí být na základě skutečnosti, že je cizím státním příslušníkem nebo že nemá obvyklý pobyt v členském státě výkonu, požadována žádná záruka ani jistota, jakkoli označená.







KAPITOLA V

SPOLUPRÁCE VE VĚCECH RODIČOVSKÉ ODPOVĚDNOSTI

Článek 76

Určení ústředních orgánů

Každý členský stát určí jeden nebo více ústředních orgánů, které budou nápomocny při uplatňování tohoto nařízení ve věcech rodičovské odpovědnosti, a stanoví místní nebo věcnou příslušnost každého orgánu. V případě, že členský stát určil více než jeden ústřední orgán, zasílají se sdělení obvykle přímo danému příslušnému ústřednímu orgánu. Pokud se sdělení zašle nepříslušnému ústřednímu orgánu, postoupí je tento orgán příslušnému ústřednímu orgánu a informuje o tom odesílatele.

Článek 77

Obecné úkoly ústředních orgánů

1. Ústřední orgány sdělují informace o vnitrostátních právních předpisech, řízeních a službách, jež jsou k dispozici ve věcech rodičovské odpovědnosti, a přijímají opatření, jež považují za vhodná pro zlepšení uplatňování tohoto nařízení.

2. Ústřední orgány navzájem spolupracují a podporují spolupráci mezi příslušnými orgány ve svých členských státech v zájmu dosažení cílů tohoto nařízení.

3. Pro účely odstavce 1 a 2 lze využít Evropskou soudní síť pro občanské a obchodní věci.

Článek 78

Žádosti prostřednictvím ústředních orgánů

1. Ústřední orgány na žádost ústředního orgánu jiného členského státu spolupracují v jednotlivých případech v zájmu dosažení cílů tohoto nařízení.

2. Žádosti podle této kapitoly může podávat soud nebo příslušný orgán. Žádosti podle čl. 79 písm. c) a g) a čl. 80 odst. 1 písm. c) mohou podat také nositelé rodičovské odpovědnosti.

3. S výjimkou naléhavých případů a aniž je dotčen článek 86, se žádosti podle této kapitoly podávají ústřednímu orgánu členského státu dožadujícího soudu nebo příslušného orgánu, nebo obvyklého pobytu navrhovatele.

4. Tento článek nebrání ústředním orgánům ani příslušným orgánům v tom, aby uzavíraly či zachovávaly stávající dohody nebo ujednání s ústředními orgány nebo příslušnými orgány jednoho nebo více jiných členských států, které umožňuje přímou komunikaci v rámci jejich vzájemných vztahů.

5. Tato kapitola nebrání žádnému nositeli rodičovské odpovědnosti, aby podal návrh přímo u soudů jiného členského státu.

6. Články 79 a 80 neukládají ústřednímu orgánu povinnost vykonávat pravomoci, které mohou podle práva dožádaného členského státu vykonávat pouze soudní orgány.

Článek 79

Zvláštní úkoly dožádaných ústředních orgánů

Dožádané ústřední orgány učiní přímo nebo prostřednictvím soudů, příslušných orgánů nebo jiných subjektů veškeré potřebné kroky s cílem:

a) poskytnout v souladu s vnitrostátním právem a postupy pomoc při zjišťování místa, kde se dítě nachází, pokud se zdá, že by se dítě mohlo nacházet na území dožádaného členského státu, a pokud jsou tyto informace nutné pro podání návrhu nebo žádosti podle tohoto nařízení;

b) shromažďovat a vyměňovat informace relevantní v řízení ve věcech rodičovské odpovědnosti podle článku 80;

c) poskytovat informace a pomoc nositelům rodičovské odpovědnosti, kteří žádají o uznání a výkon rozhodnutí na území dožádaného ústředního orgánu, zejména pokud jde o práva na styk s dítětem a na navrácení dítěte, a v případě potřeby i informací o tom, jak získat právní pomoc;

d) usnadňovat komunikaci soudů, příslušných orgánů a jiných zapojených subjektů, zejména při uplatňování článku 81;

e) usnadňovat v případě potřeby komunikaci soudů, zejména při uplatňování článků 12, 13, 15 a 20;

f) poskytovat informace a pomoc, které soudy a příslušné orgány potřebují pro uplatnění článku 82; a

g) usnadňovat uzavírání dohod mezi nositeli rodičovské odpovědnosti prostřednictvím mediace či jiných prostředků alternativního řešení sporů a usnadňovat přeshraniční spolupráci za tímto účelem.

Článek 80

Spolupráce při shromažďování a výměně informací relevantních v řízení ve věcech rodičovské odpovědnosti

1. Ústřední orgán členského státu, ve kterém dítě má či mělo obvyklý pobyt nebo se zdržuje či zdržovalo, na základě odůvodněné žádosti přímo nebo prostřednictvím soudů, příslušných orgánů nebo jiných subjektů: a) předloží, pokud je k dispozici, nebo vyhotoví a předloží zprávu o: i) situaci dítěte; ii) veškerých probíhajících řízeních ve věcech rodičovské odpovědnosti týkajících se dítěte; nebo iii) rozhodnutích vydaných ve věcech rodičovské odpovědnosti týkajících se dítěte; b) poskytne jakékoli další informace relevantní v řízení ve věcech rodičovské odpovědnosti v dožadujícím členském státě, zejména o situaci rodiče, příbuzného, nebo jiné osoby, jež může být způsobilá pečovat o dítě, pokud to vyžaduje situace dítěte; nebo c) může požádat soud nebo příslušný orgán svého členského státu, aby zvážil přijetí opatření na ochranu osoby nebo jmění dítěte.

2. V případě, že dítě je vystaveno vážnému nebezpečí a soud nebo příslušný orgán, který zvažuje anebo přijal opatření k ochraně dítěte, se dozvěděl, že došlo ke změně pobytu dítěte nebo že se dítě zdržuje v jiném členském státě, informuje soudy nebo příslušné orgány tohoto jiného členského státu o vzniklém nebezpečí a o přijatých nebo zamýšlených opatřeních. Tyto informace mohou být předány přímo nebo prostřednictvím ústředních orgánů.

3. K žádostem uvedeným v odstavcích 1 a 2 a k jakýmkoli dalším písemnostem se přiloží překlad do úředního jazyka dožádaného členského státu nebo, pokud má tento členský stát více úředních jazyků, do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kde má být žádost vyřízena, nebo do jakéhokoli jiného jazyka, který dožádaný členský stát výslovně uznává. Členské státy v souladu s článkem 103 sdělí Komisi, které jazyky přijímají.

4. Kromě případů, kdy to znemožňují výjimečné okolnosti, se informace uvedené v odstavci 1 předají dožadujícímu ústřednímu orgánu nejpozději tři měsíce po přijetí žádosti.

Článek 81

Provádění rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti v jiném členském státě

1. Soud jednoho členského státu může požádat soudy nebo příslušné orgány jiného členského státu, aby pomohly při provádění rozhodnutí ve věcech rodičovské odpovědnosti vydaných podle tohoto nařízení, zejména při zajišťování účinného výkonu práva na styk s dítětem.

2. K žádosti uvedené v odstavci 1 a k jakýmkoli doprovodným dokumentům se přiloží překlad do úředního jazyka dožádaného členského státu nebo, pokud má tento členský stát více úředních jazyků, do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kde má být žádost vyřízena, nebo do jakéhokoli jiného jazyka, který dožádaný členský stát výslovně uznává. Členské státy v souladu s článkem 103 sdělí Komisi, které jazyky přijímají.

Článek 82

Umístění dítěte v jiném členském státě

1. V případě, že soud nebo příslušný orgán zvažuje umístění dítěte v jiném členském státě, musí nejprve získat souhlas příslušného orgánu v tomto jiném členském státě. Za tímto účelem ústřední orgán dožadujícího členského státu předá ústřednímu orgánu dožádaného členskému státu, do něhož má být dítě umístěno, žádost o souhlas, která obsahuje zprávu o dítěti spolu s důvody navrhovaného umístění nebo poskytnutí péče, informace o zvažovaném financování a jakékoli další informace, jež považuje za relevantní, jako například o očekávané době trvání umístění.

2. Odstavec 1 se nepoužije, pokud má být dítě umístěno do péče rodiče.

Členské státy mohou rozhodnout, že v případě umístění do péče určitých kategorií blízkých příbuzných kromě rodičů na vlastním území se souhlas podle odstavce 1 nevyžaduje. Tyto kategorie se sdělí Komisi podle článku 103.

3. Ústřední orgán jiného členského státu může soud nebo příslušný orgán, který zvažuje umístění dítěte, informovat o úzkém vztahu dítěte k tomuto členskému státu. Tím nejsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy ani postupy členského státu zvažujícího umístění.

4. K žádosti a jakýmkoli dalším písemnostem uvedeným v odstavci 1 se přiloží překlad do úředního jazyka dožádaného členského státu nebo, pokud má tento členský stát více úředních jazyků, do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků místa, kde má být žádost vyřízena, nebo do jakéhokoli jiného jazyka, který dožádaný členský stát výslovně přijímá. Členské státy v souladu s článkem 103 sdělí Komisi, které jazyky přijímají.

5. Umístění uvedené v odstavci 1 dožadující členský stát nařídí pouze poté, co příslušný orgán dožádaného členského státu s umístěním souhlasil.

6. Kromě případů, kdy to znemožňují výjimečné okolnosti, se rozhodnutí, kterým se uděluje nebo odmítá souhlas, předá dožadujícímu ústřednímu orgánu nejpozději tři měsíce od přijetí žádosti.

7. Postupy pro udělení souhlasu se řídí vnitrostátním právem dožádaného členského státu.

8. Tento článek nebrání ústředním orgánům ani příslušným orgánům v tom, aby uzavíraly či zachovávaly stávající dohody nebo ujednání s ústředními orgány nebo příslušnými orgány jednoho nebo více jiných členských států, jimiž se zjednodušuje postup konzultace pro získání souhlasu v rámci jejich vzájemných vztahů.

Článek 83

Náklady ústředních orgánů

1. Pomoc poskytovaná ústředními orgány podle tohoto nařízení je bezplatná.

2. Každý ústřední orgán nese své vlastní náklady vyplývající z uplatňování tohoto nařízení.

Článek 84

Schůze ústředních orgánů

1. Pro usnadnění uplatňování tohoto nařízení se ústřední orgány pravidelně scházejí.

2. Tyto schůze ústředních orgánů svolává zejména Komise v rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci v souladu s rozhodnutím 2001/470/ES.







KAPITOLA VI

OBECNÁ USTANOVENÍ

Článek 85

Oblast působnosti

Tato kapitola se použije na vyřizování žádostí a návrhů podle kapitol III až V.

Článek 86

Spolupráce a komunikace mezi soudy

1. Pro účely tohoto nařízení mohou soudy přímo spolupracovat a komunikovat nebo navzájem požadovat informace pod podmínkou, že tato komunikace respektuje procesní práva stran řízení a pravidla pro důvěrnost informací.

2. Spolupráci podle odstavce 1 lze provádět všemi prostředky, které soud považuje za vhodné. Může se zejména týkat: a) komunikace pro účely článků 12 a 13; b) informací podle článku 15; c) informací o probíhajících řízeních pro účely článku 20; d) komunikace pro účely kapitol III až V.

Článek 87

Shromažďování a předávání informací

1. Dožádaný ústřední orgán předá veškeré návrhy, žádosti nebo informace v nich obsažené ve věcech rodičovské odpovědnosti a mezinárodních únosů dětí podle tohoto nařízení podle potřeby soudu nebo příslušnému orgánu ve svém členském státě nebo příslušnému zprostředkovateli v souladu s vnitrostátními právními předpisy a postupy.

2. Zprostředkovatel, soud nebo příslušný orgán, jemuž byly informace uvedené v odstavci 1 předány podle tohoto nařízení, je může používat pouze pro účely tohoto nařízení.

3. Zprostředkovatel, soud nebo příslušný orgán, který uchovává nebo je v dožádaném členském státě příslušný shromažďovat informace potřebné pro vyřízení žádosti nebo návrhu podle tohoto nařízení, poskytne tyto informace dožádanému ústřednímu orgánu na jeho žádost, jestliže ten k nim nemá přímý přístup.

4. Dožádaný ústřední orgán předá v případě potřeby informace získané podle tohoto článku dožadujícímu ústřednímu orgánu v souladu s vnitrostátním právem a postupy.

Článek 88

Informování subjektu údajů

Pokud existuje riziko, že by tím mohlo být dotčeno účinné vyřízení žádosti nebo návrhu podle tohoto nařízení, pro něž byly informace předány, lze povinnost informovat subjekt údajů podle čl. 14 odst. 1 až 4 nařízení (EU) 2016/679 odložit až do doby, než budou žádost nebo návrh vyřízeny.

Článek 89

Nezveřejňování informací

1. Ústřední orgán, soud nebo příslušný orgán nezveřejní ani nepotvrdí informace shromážděné nebo předané pro účely kapitol III až VI, jestliže shledá, že by to mohlo ohrozit zdraví, bezpečnost či svobodu dítěte nebo jiné osoby.

2. Rozhodnutí vydané za tímto účelem v jednom členském státě zohlední ústřední orgány, soudy a příslušné orgány ostatních členských států, zejména v případech domácího násilí.

3. Tento článek nebrání shromažďování a předávání informací ústředními orgány, soudy a příslušnými orgány a mezi nimi, je-li to nezbytné k plnění povinností podle kapitol III až VI.

Článek 90

Legalizace nebo obdobné formální požadavky

V rámci tohoto nařízení se nevyžaduje legalizace ani obdobný formální požadavek.

Článek 91

Jazyky

1. Aniž je dotčen čl. 55 odst. 2 písm. a), pokud je vyžadován překlad nebo přepis podle tohoto nařízení, provádí se tento překlad nebo přepis do úředního jazyka dotčeného členského státu nebo, pokud má tento členský stát více úředních jazyků, do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků soudního řízení v místě, kde se strana dovolává rozhodnutí vydaného v jiném členském státě nebo kde podává návrh, v souladu s právem uvedeného členského státu.

2. Překlady nebo přepisy přeložitelného obsahu uvedeného v prázdném textovém poli osvědčení uvedených v článcích 29, 36, 47, 49 a 66 lze vyhotovit v jakémkoli jiném úředním jazyce nebo jazycích orgánů Evropské unie, ohledně nichž dotčený členský stát v souladu s článkem 103 sdělil, že je může přijmout.

3. Členské státy oznámí Komisi úřední jazyk nebo jazyky orgánů Evropské unie jiné než své vlastní, ve kterých přijímají sdělení ústředním orgánům.

4. Jakýkoli překlad vyžadovaný pro účely kapitol III a IV vyhotoví osoba oprávněná k překladatelské činnosti v jednom z členských států.







KAPITOLA VII

AKTY V PŘENESENÉ PRAVOMOCI

Článek 92

Změny příloh

Komise je zmocněna přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 93 týkající se změny příloh I až IX za účelem aktualizace nebo technické úpravy uvedených příloh.

Článek 93

Výkon přenesené pravomoci

1. Pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci je svěřena Komisi za podmínek stanovených v tomto článku.

2. Pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci uvedená v článku 92 je svěřena Komisi na dobu neurčitou počínaje dnem 22. července 2019.

3. Rada může přenesení pravomoci uvedené v článku 92 kdykoliv zrušit. Rozhodnutím o zrušení se ukončuje přenesení pravomoci v něm blíže určené. Rozhodnutí nabývá účinku prvním dnem po zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie , nebo k pozdějšímu dni, který je v něm upřesněn. Nedotýká se platnosti již platných aktů v přenesené pravomoci.

4. Před přijetím aktu v přenesené pravomoci Komise vede konzultace s odborníky jmenovanými jednotlivými členskými státy v souladu se zásadami stanovenými v interinstitucionální dohodě ze dne 13. dubna 2016 o zdokonalení tvorby právních předpisů.

5. Přijetí aktu v přenesené pravomoci Komise neprodleně oznámí Radě.

6. Akt v přenesené pravomoci přijatý podle článku 92 vstoupí v platnost, pouze pokud proti němu Rada nevysloví námitky ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy jí byl tento akt oznámen, nebo pokud Rada před uplynutím této lhůty informuje Komisi o tom, že námitky nevysloví. Z podnětu Rady se tato lhůta prodlouží o dva měsíce.

7. Evropský parlament je informován o přijetí aktů v přenesené pravomoci Komisí, o námitkách k nim vyslovených a o zrušení přenesení pravomoci Radou.







KAPITOLA VIII

VZTAH K JINÝM NÁSTROJŮM

Článek 94

Vztah k jiným nástrojům

1. Aniž je dotčen odstavec 2 tohoto článku a články 95 až 100, nahrazuje toto nařízení mezi členskými státy smlouvy platné v okamžiku vstupu nařízení (ES) č. 2201/2003 v platnost, které byly uzavřeny mezi dvěma nebo více členskými státy ve věcech upravených tímto nařízením.

2. Finsku a Švédsku byla poskytnuta možnost prohlásit v souladu s čl. 59 odst. 2 nařízení (ES) č. 2201/2003 a s výhradou podmínek stanovených v písmenech b) a c) uvedeného ustanovení, že se na jejich vzájemné vztahy zcela nebo zčásti použije Úmluva ze dne 6. února 1931 mezi Dánskem, Finskem, Islandem, Norskem a Švédskem zahrnující ustanovení mezinárodního práva soukromého o manželství, osvojení a poručnictví, spolu se závěrečným protokolem k této úmluvě, namísto pravidel obsažených v uvedeném nařízení. Jejich příslušná prohlášení byla zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie jako příloha nařízení (ES) č. 2201/2003. Tato prohlášení je možné kdykoli zcela nebo zčásti odvolat.

3. Pravidla pro určení příslušnosti obsažená v jakékoliv úmluvě uzavřené v budoucnu mezi členskými státy podle odstavce 2, která se bude týkat věcí upravených tímto nařízením, musí být v souladu s pravidly pro určení příslušnosti stanovenými tímto nařízením.

4. Mezi občany Evropské unie musí být zachovávána zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti.

5. Rozhodnutí vydaná podle pravidel o určení příslušnosti odpovídajících pravidlům uvedeným v kapitole II v některém ze severských států, který učinil prohlášení uvedené v odstavci 2, se v jiných členských státech uznají a vykonají podle pravidel stanovených v kapitole IV oddílu 1.

6. Členské státy zašlou Komisi: a) jedno vyhotovení dohod a jednotných právních předpisů, které tyto dohody uvedené v odstavci 3 provádějí; b) oznámení o vypovězení nebo změnách těchto dohod a jednotných právních předpisů uvedených v odstavcích 2 a 3.

Tato informace bude zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie.

Článek 95

Vztahy k některým mnohostranným úmluvám

Pokud se týče věcí upravených tímto nařízením, má ve vztazích mezi členskými státy toto nařízení přednost před těmito úmluvami:

a) Haagská úmluva ze dne 5. října 1961 o pravomoci orgánů a použitelném právu při ochraně nezletilých;

b) Lucemburská úmluva ze dne 8. září 1967 o uznávání rozhodnutí týkajících se rozluky manželů;

c) Haagská úmluva ze dne 1. června 1970 o uznání rozvodů a zrušení manželského soužití;

d) Evropská úmluva ze dne 20. května 1980 o uznávání a výkonu rozhodnutí o výchově dětí a obnovení výchovy dětí.

Článek 96

Vztah k Haagské úmluvě z roku 1980

Pokud dítě bylo protiprávně přemístěno nebo je protiprávně zadržováno v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, použijí se nadále ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980, doplněná ustanoveními kapitoly III a VI tohoto nařízení. Pokud rozhodnutí nařizující navrácení dítěte podle Haagské úmluvy z roku 1980 a vydané v jednom členském státě má být uznáno a vykonáno v jiném členském státě v návaznosti na další protiprávní přemístění nebo zadržení dítěte, použije se kapitola IV.

Článek 97

Vztah k Haagské úmluvě z roku 1996

1. Pokud jde o vztah k Haagské úmluvě z roku 1996, použije se toto nařízení: a) s výhradou odstavce 2 tohoto článku v případě, že dotčené dítě má obvyklý pobyt na území členského státu; b) ohledně uznávání a výkonu rozhodnutí vydaného soudem členského státu na území jiného členského státu, i pokud má dotčené dítě obvyklý pobyt na území státu, který je smluvní stranou uvedené úmluvy a ve kterém se nepoužije toto nařízení.

2. Aniž je dotčen odstavec 1: a) pokud se strany dohodly na příslušnosti soudu smluvního státu Haagské úmluvy z roku 1996, ve kterém se nepoužije toto nařízení, použije se článek 10 uvedené úmluvy; b) pokud jde o přenesení příslušnosti mezi soudem členského státu a soudem smluvního státu Haagské úmluvy z roku 1996, ve kterém se nepoužije toto nařízení, použijí se články 8 a 9 uvedené úmluvy; c) pokud probíhá řízení týkající se rodičovské odpovědnosti u soudu smluvního státu Haagské úmluvy z roku 1996, ve kterém se nepoužije toto nařízení, v době, kdy byl u soudu členského státu podán návrh na zahájení řízení týkajícího se téhož dítěte a v téže věci, použije se článek 13 uvedené úmluvy.

Článek 98

Rozsah účinnosti

1. Dohody a úmluvy uvedené v článcích 94 až 97 jsou i nadále účinné ve vztahu k věcem neupraveným tímto nařízením.

2. Úmluvy uvedené v článcích 95 až 97 tohoto nařízení, zejména Haagské úmluvy z roku 1980 a z roku 1996, jsou i nadále účinné mezi členskými státy, které jsou jejich smluvními stranami, v souladu s články 95 až 97.

Článek 99

Smlouvy se Svatým stolcem

1. Toto nařízení platí, aniž je dotčena mezinárodní smlouva (konkordát) mezi Svatým stolcem a Portugalskem podepsaná ve Vatikánu dne 18. května 2004.

2. Každé rozhodnutí týkající se neplatnosti manželství přijaté na základě smlouvy uvedené v odstavci 1 se v členských státech uzná za podmínek stanovených v kapitole IV oddílu 1 pododdílu 1.

3. Odstavce 1 a 2 se rovněž vztahují na tyto mezinárodní smlouvy se Svatým stolcem: a) „Lateránská smlouva“ ze dne 11. února 1929 mezi Itálií a Svatým stolcem, ve znění dohody a jejího dodatkového protokolu podepsaných v Římě dne 18. února 1984; b) Dohoda mezi Svatým stolcem a Španělskem o právních záležitostech ze dne 3. ledna 1979; c) Dohoda mezi Svatým stolcem a Maltou o uznání občanských účinků církevních sňatků a rozhodnutí církevních úřadů a soudů týkajících se těchto sňatků ze dne 3. února 1993, s třetím dodatečným protokolem ze dne 27. ledna 2014.

4. Uznávání rozhodnutí uvedených v odstavci 2 může ve Španělsku, v Itálii nebo na Maltě podléhat stejným pravidlům a kontrolám, které se používají na rozhodnutí církevních soudů vydaná v souladu s mezinárodními smlouvami uzavřenými se Svatým stolcem uvedenými v odstavci 3.

5. Členské státy zašlou Komisi a) kopie smluv uvedených v odstavcích 1 a 3; b) oznámení o vypovězení nebo změnách těchto smluv.







KAPITOLA IX

ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

Článek 100

Přechodná ustanovení

1. Toto nařízení se použije pouze na soudní řízení zahájená, na veřejné listiny formálně vyhotovené nebo registrované a na dohody registrované dne nebo po dni 1. srpna 2022.

2. Nařízení (ES) č. 2201/2003 se použije i nadále na rozhodnutí vydaná v zahájených soudních řízeních, veřejné listiny formálně vyhotovené nebo registrované a na dohody vykonatelné v členském státě, v němž byly uzavřeny přede dnem 1. srpna 2022, a spadající do oblasti působnosti uvedeného nařízení.

Článek 101

Sledování a hodnocení

1. Do 2. srpna 2032 předloží Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o následném hodnocení tohoto nařízení podloženém informacemi poskytnutými členskými státy. V případě potřeby se ke zprávě přiloží legislativní návrh.

2. Ode dne 2. srpna 2025 členské státy poskytnou na vyžádání Komisi informace, pokud jsou k dispozici, relevantní pro vyhodnocení fungování a uplatňování tohoto nařízení ohledně: a) počtu rozhodnutí ve věcech manželských nebo ve věcech rodičovské odpovědnosti, u nichž byla příslušnost založena na důvodech stanovených v tomto nařízení; b) pokud jde o návrhy na výkon rozhodnutí, jak je uvedeno v čl. 28 odst. 1, počtu věcí, v nichž k výkonu nedošlo do šesti týdnů od chvíle, kdy bylo zahájeno vykonávací řízení; c) počtu návrhů na zamítnutí uznání rozhodnutí podle článku 40 a počtu věcí, v nichž bylo uznání zamítnuto; d) počtu návrhů na zamítnutí výkonu rozhodnutí podle článku 58 a počtu věcí, v nichž byl výkon zamítnut; e) počtu opravných prostředků podaných podle článku 61 nebo článku 62.

Článek 102

Členské státy se dvěma nebo více právními systémy

S ohledem na členský stát, ve kterém platí v různých územních celcích dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel upravujících věci, na něž se vztahuje toto nařízení,

a) se odkaz na obvyklý pobyt v tomto členském státě vztahuje k obvyklému pobytu v územním celku;

b) se odkaz na státní příslušnost vztahuje k územnímu celku určenému právem tohoto členského státu;

c) se odkaz na orgán členského státu vztahuje k orgánu dotčeného územního celku tohoto členského státu;

d) se odkaz na právo dožádaného státu vztahuje k právu územního celku, ve kterém se žádá přiznání příslušnosti, uznání nebo výkon.

Článek 103

Informace, které se sdělují Komisi

1. Členské státy sdělí Komisi tyto informace: a) orgány uvedené v čl. 2 odst. 2 bodu 2 písm. b) a bodu 3 a v čl. 74 odst. 2; b) soudy a orgány příslušné k vydávání osvědčení uvedené v čl. 36 odst. 1 a článku 66 a soudy příslušné k opravě osvědčení uvedené v čl. 37 odst. 1, čl. 48 odst. 1, článku 49 a čl. 66 odst. 3 ve spojení s čl. 37 odst. 1; c) soudy uvedené v čl. 30 odst. 3, článku 52, čl. 40 odst. 1, čl. 58 odst. 1, čl. 61 odst. 2 a článku 62, jakož i orgány a soudy uvedené v čl. 61 odst. 2; d) orgány příslušné pro výkon uvedené v čl. 52; e) opravná řízení uvedená v článcích 61 a 62; f) názvy, adresy a komunikační prostředky ústředních orgánů určených na základě článku 76; g) případně kategorie blízkých příbuzných uvedených v čl. 82 odst. 2; h) jazyky přípustné pro sdělení ústředním orgánům na základě čl. 91 odst. 3; i) jazyky přípustné pro překlady podle čl. 80 odst. 3, čl. 81 odst. 2, čl. 82 odst. 2 a čl. 91 odst. 2.

2. Členské státy sdělí Komisi informace uvedené v odstavci 1 do 23. dubna 2021.

3. Členské státy informují Komisi o každé změně informací uvedených v odstavci 1.

4. Komise informace uvedené v odstavci 1 zveřejní vhodnými prostředky, mimo jiné prostřednictvím portálu evropské e-justice.

Článek 104

Zrušení

1. S výhradou čl. 100 odst. 2 tohoto nařízení se nařízení (ES) č. 2201/2003 zrušuje ode dne 1. srpna 2022.

2. Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze X.

Článek 105

Vstup v platnost

1. Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie .

2. Použije se ode dne 1. srpna 2022, s výjimkou článků 92, 93 a 103, které se použijí ode dne 22. července 2019.

Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné v členských státech v souladu se Smlouvami.









PŘÍLOHA I

OSVĚDČENÍ, JEŽ SOUD MUSÍ VYDAT V NÁVAZNOSTI NA ROZHODNUTÍ O ODMÍTNUTÍ NAVRÁCENÍ DÍTĚTE DO JINÉHO ČLENSKÉHO STÁTU ZALOŽENÉ VÝHRADNĚ NA ČL. 13 ODST. 1 PÍSM. B) NEBO ČL. 13 ODST. 2 NEBO OBOU TĚCHTO USTANOVENÍCH HAAGSKÉ ÚMLUVY Z ROKU 1980 ( 1 )

(Článek 29 odst. 2 nařízení Rady (EU) č. 2019/1111 ( 2 ))

Informace pro osoby, kterým je toto osvědčení poskytováno pro účely čl. 29 odst. 5 nařízení

Pokud ke dni rozhodnutí o odmítnutí navrácení dítěte uvedenému v bodě 3 prozatím v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, neprobíhá žádné řízení ve věci práva péče o dítě, máte možnost podat návrh na zahájení řízení ve věci práva péče o dítě u soudu v tomto státě v souladu s čl. 29 odst. 5 nařízení.

Pokud je řízení u soudu zahájeno do tří měsíců od oznámení rozhodnutí o odmítnutí navrácení dítěte, je jakékoli rozhodnutí ve věci práva péče o dítě vyplývající z uvedeného řízení, jež ukládá navrácení dítěte do tohoto členského státu, vykonatelné v kterémkoli jiném členském státě v souladu s čl. 29 odst. 6 nařízení, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení a bez možnosti napadnutí jeho uznání, ledaže je shledána neslučitelnost s rozhodnutím uvedeným v článku 50 nařízení, a to pouze v rozsahu této neslučitelnosti, pokud bylo pro toto rozhodnutí vydáno osvědčení v souladu s článkem 47 nařízení. Pokud je řízení u soudu zahájeno po uplynutí těchto tří měsíců, nebo pokud nebyly splněny podmínky pro vydání osvědčení v souladu s článkem 47 nařízení, bude výsledné rozhodnutí ve věci práva péče o dítě uznáno a vykonáno v jiných členských státech v souladu s oddílem 1 kapitoly IV tohoto nařízení.

Strana, která podá návrh na zahájení řízení u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním přemístěním nebo zadržením, předloží tomuto soudu tyto dokumenty:

a) jedno vyhotovení rozhodnutí o odmítnutí navrácení dítěte,

b) toto osvědčení a

c) případně přepis, souhrn nebo protokol z jednání, jak je uvedeno v bodě 4.1.

Informace pro soud, kterému je toto osvědčení poskytováno pro účely čl. 29 odst. 3 nařízení ( 3 )

Toto osvědčení bylo vydáno, protože dítě (děti) uvedené v bodě 5 bylo (byly) protiprávně přemístěno (přemístěny) do členského státu soudu, který toto osvědčení vydává, nebo je (jsou) v tomto členském státě protiprávně zadržováno (zadržovány). Řízení o navrácení dítěte (dětí) podle Haagské úmluvy z roku 1980 bylo zahájeno proto, že osoba uvedená v bodě 6.1 tvrdila, že přemístěním nebo zadržením dítěte (dětí) bylo porušeno právo péče o dítě a že v době přemístění nebo zadržení bylo toto právo, společně nebo samostatně skutečně vykonáváno nebo by bylo vykonáváno, kdyby nedošlo k odebrání nebo zadržení podle Haagské úmluvy z roku 1980. Tento soud odmítl navrácení dítěte nebo dětí, jichž se toto řízení týká, výhradně na základě čl. 13 odst. 1 písm. b) nebo čl. 13 odst. 2 nebo obou těchto ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980.

Pokud řízení ve věci práva péče o dítě již probíhá v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklý pobyt bezprostředně před protiprávním odebráním nebo zadržením, v době, kdy tento soud vydal své rozhodnutí uvedené v bodě 3, jímž se odmítá navrácení dítěte pouze na základě čl. 13 odst. 1 písm. b) nebo čl. 13 odst. 2 nebo obou těchto ustanovení Haagské úmluvy z roku 1980, stanoví čl. 29 odst. 3 nařízení, že tento soud, je-li mu toto řízení známo, do jednoho měsíce ode dne vydání svého rozhodnutí předá soudu, u něhož bylo řízení ve věci práva péče o dítě zahájeno, přímo nebo prostřednictvím ústředních orgánů, tyto písemnosti:

a) jedno vyhotovení rozhodnutí o odmítnutí navrácení dítěte,

b) toto osvědčení a

c) případně přepis, souhrn nebo protokol z jednání, jak je uvedeno v bodě 4.1, jakož i veškeré další písemnosti, které tento soud považuje za relevantní, jak je uvedeno v bodě 4.2.

Soud, u něhož bylo zahájeno řízení ve věci práva péče o dítě, může v případě potřeby požádat stranu, aby předložila v souladu s článkem 91 nařízení překlad nebo přepis rozhodnutí a jakýchkoli dalších písemností připojených k tomuto osvědčení (čl. 29 odst. 4 nařízení).

1. ČLENSKÝ STÁT PŮVODU ROZHODNUTÍ O ODMÍTNUTÍ NAVRÁCENÍ DÍTĚTE (DĚTÍ)* ( 4 )







□Belgie (BE) □Bulharsko (BG) □Česko (CZ) □Německo (DE) □Estonsko (EE) □Irsko (IE) □Řecko (EL) □Španělsko (ES) □Francie (FR) □Chorvatsko (HR) □Itálie (IT) □Kypr (CY) □Lotyšsko (LV) □Litva (LT) □Lucembursko (LU) □Maďarsko (HU) □Malta (MT) □Nizozemsko (NL) □Rakousko (AT) □Polsko (PL) □Portugalsko (PT) □Rumunsko (RO) □Slovinsko (SI) □Slovensko (SK) □Finsko (FI) □Švédsko (SE) □Spojené království (UK)

2. SOUD, KTERÝ VYDAL ROZHODNUTÍ A VYDÁVÁ OSVĚDČENÍ*

2.1. Název*

2.2. Adresa*

2.3. Telefon/fax/e-mail*

3. ROZHODNUTÍ*

3.1. Datum (dd/mm/rrrr)*

3.2. Číslo jednací*

4. DALŠÍ PÍSEMNOSTI (JEŽ MOHOU STRANY SDÍLET)*

4.1. Přepis, souhrn nebo protokol z jednání*

4.1.1. □Ano

4.1.2. □Ne

4.2. Veškeré další písemnosti, které soud považuje za relevantní* ( 5 )

4.2.1. □Ano (upřesněte)

4.2.2. □Ne

5. DÍTĚ (DĚTI) ( 6 ), JEŽ NEMÁ BÝT NAVRÁCENO (NEMAJÍ BÝT NAVRÁCENY) V SOULADU S ROZHODNUTÍM*

5.1. Dítě 1*

5.1.1. Příjmení*

5.1.2. Jméno (jména)*

5.1.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)*

5.1.4. Místo narození (pokud je k dispozici)

5.1.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

5.2. Dítě 2

5.2.1. Příjmení

5.2.2. Jméno (jména)

5.2.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)

5.2.4. Místo narození (pokud je k dispozici)

5.2.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

5.3. Dítě 3

5.3.1. Příjmení

5.3.2. Jméno (jména)

5.3.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)

5.3.4. Místo narození (pokud je k dispozici)

5.3.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

6. OSOBY ( 7 ), JICHŽ SE TÝKÁ ŘÍZENÍ O NAVRÁCENÍ*

6.1. Osoba požadující navrácení dítěte (dětí)*

6.1.1. □Fyzická osoba

6.1.1.1. Příjmení

6.1.1.2. Jméno (jména)

6.1.1.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)

6.1.1.4. Místo narození (pokud je k dispozici)

6.1.1.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

6.1.1.6. Adresa (pokud je k dispozici)

6.1.1.6.1. uvedená v rozhodnutí …

6.1.1.6.2. jakékoli další informace (například ohledně odlišné současné adresy) …

6.1.2. □Právnická osoba, orgán nebo jiný subjekt

6.1.2.1. Celý název

6.1.2.2. Identifikační číslo (pokud existuje a pokud je k dispozici)

6.1.2.3. Adresa (pokud je k dispozici)

6.2. Odpůrce*

6.2.1. Fyzická osoba

6.2.1.1. Příjmení

6.2.1.2. Jméno (jména)

6.2.1.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)

6.2.1.4. Místo narození (pokud je k dispozici)

6.2.1.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

6.2.1.6. Adresa (pokud je k dispozici)

6.2.1.6.1. uvedená v rozhodnutí …

6.2.1.6.2. jakékoli další informace (například ohledně odlišné současné adresy) …

6.2.2. □Právnická osoba, orgán nebo jiný subjekt

6.2.2.1. Celý název

6.2.2.2. Identifikační číslo (pokud existuje a pokud je k dispozici)

6.2.2.3. Adresa (pokud je k dispozici)

7. ROZHODNUTÍ O ODMÍTNUTÍ NAVRÁCENÍ DÍTĚTE (DĚTÍ) ( 8 ) DO JINÉHO ČLENSKÉHO STÁTU JE ZALOŽENO VÝHRADNĚ NA JEDNOM Z NÁSLEDUJÍCH USTANOVENÍ NEBO NA OBOU*

7.1. □Dítě 1*

7.1.1. čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980

7.1.2. čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980

7.2. □Dítě 2*

7.2.1. čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980

7.2.2. čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980

7.3. □Dítě 3*

7.3.1. □čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980

7.3.2. □čl. 13 odst. 2 Haagské úmluvy z roku 1980

8. KE DNI ROZHODNUTÍ UVEDENÉMU V BODĚ 3 JIŽ PROBÍHÁ ŘÍZENÍ VE VĚCI PRÁVA PÉČE O DÍTĚ V ČLENSKÉM STÁTĚ, VE KTERÉM MĚLO DÍTĚ (MĚLY DĚTI) OBVYKLÝ POBYT BEZPROSTŘEDNĚ PŘED PROTIPRÁVNÍM PŘEMÍSTĚNÍM NEBO ZADRŽENÍM*

8.1. □Ne

8.2. □Není soudu známo

8.3. □Ano

8.3.1. Soud, u něhož bylo zahájeno řízení ve věci práva péče o dítě

8.3.1.1. Název

8.3.1.2. Adresa (pokud je k dispozici)

8.3.1.3. Telefon/fax/e-mail (pokud je k dispozici)

8.3.2. Číslo jednací (je-li k dispozici)

8.3.3. Strana 1 ( 9 )

8.3.3.1. □Fyzická osoba

8.3.3.1.1. Příjmení

8.3.3.1.2. Jméno (jména)

8.3.3.2. □Právnická osoba, orgán nebo jiný subjekt

8.3.3.2.1. Celý název

8.3.4. Strana 2

8.3.4.1. □Fyzická osoba

8.3.4.1.1. Příjmení

8.3.4.1.2. Jméno (jména)

8.3.4.2. □Právnická osoba, orgán nebo jiný subjekt

8.3.4.2.1. Celý název

8.3.5. Dotčené dítě (děti) ( 10 ) uvedené v bodě 5:

8.3.5.1. □Dítě 1

8.3.5.2. □Dítě 2

8.3.5.3. □Dítě 3

9. ROZHODNUTÍ O ODMÍTNUTÍ NAVRÁCENÍ DÍTĚTE (DĚTÍ) BYLO OZNÁMENO TĚMTO OSOBÁM*

9.1. Osoba 1 uvedená v bodě 6.1*

9.1.1. □Ne

9.1.2. □Není soudu známo

9.1.3. □Ano

9.1.3.1. Datum oznámení (dd/mm/rrrr)

9.1.3.2. Rozhodnutí bylo oznámeno v tomto jazyce (těchto jazycích):







□BG □ES □CS □DE □ET □EL □EN □FR □GA □HR □IT □LV □LT □HU □MT □NL □PL □PT □RO □SK □SL □FI □SV

9.2. Osoba 2 uvedená v bodě 6.2*

9.2.1. □Ne

9.2.2. □Není soudu známo

9.2.3. □Ano

9.2.3.1. Datum oznámení (dd/mm/rrrr)

9.2.3.2. Rozhodnutí bylo oznámeno v tomto jazyce (těchto jazycích):







□BG □ES □CS □DE □ET □EL □EN □FR □GA □HR □IT □LV □LT □HU □MT □NL □PL □PT □RO □SK □SL □FI □SV

10. PRO INFORMACI: BYLA PŘIJATA OPATŘENÍ K ZAJIŠTĚNÍ STYKU MEZI DÍTĚTEM (DĚTMI) A OSOBOU POŽADUJÍCÍ NAVRÁCENÍ DÍTĚTE (DĚTÍ) PODLE ČL. 27 ODST. 2 NAŘÍZENÍ*

10.1. □Ne

10.2. □Ano

10.2.1. Pokud ano, připojte jedno vyhotovení nebo shrnutí rozhodnutí.

Pokud jste připojili dodatečné listy, uveďte počet stránek: …

V … datum (dd/mm/rrrr)

Podpis a/nebo razítko









PŘÍLOHA II

OSVĚDČENÍ O ROZHODNUTÍCH VE VĚCECH MANŽELSKÝCH

(Článek 36 odst. 1 písm. a) nařízení Rady (EU) č. 2019/1111 ( 11 ))

DŮLEŽITÉ

Toto osvědčení ohledně rozhodnutí týkajícího se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné vydává na návrh strany soud členského státu původu sdělený Komisi podle článku 103 nařízení.

1. ČLENSKÝ STÁT PŮVODU* ( 12 )







□Belgie (BE) □Bulharsko (BG) □Česko (CZ) □Německo (DE) □Estonsko (EE) □Irsko (IE) □Řecko (EL) □Španělsko (ES) □Francie (FR) □Chorvatsko (HR) □Itálie (IT) □Kypr (CY) □Lotyšsko (LV) □Litva (LT) □Lucembursko (LU) □Maďarsko (HU) □Malta (MT) □Nizozemsko (NL) □Rakousko (AT) □Polsko (PL) □Portugalsko (PT) □Rumunsko (RO) □Slovinsko (SI) □Slovensko (SK) □Finsko (FI) □Švédsko (SE) □Spojené království (UK)

2. SOUD, KTERÝ VYDÁVÁ OSVĚDČENÍ*

2.1. Název*

2.2. Adresa*

2.3. Telefon/fax/e-mail*

3. SOUD, KTERÝ VYDAL ROZHODNUTÍ (nejedná-li se o tentýž soud)

3.1. Název

3.2. Adresa

4. ROZHODNUTÍ*

4.1. Datum (dd/mm/rrrr)*

4.2. Číslo jednací *

4.3. Druh rozhodnutí*

4.3.1. □Rozvod

4.3.2. □Prohlášení manželství za neplatné

4.3.3. □Rozluka

5. MANŽELSTVÍ*

5.1.1. Manželé*

5.1.1.

5.1.1.1. Příjmení*

5.1.1.2. Jméno (jména)*

5.1.1.3. Datum narození (dd/mm/rrrr)*

5.1.1.4. Místo narození

5.1.1.5. Identifikační číslo nebo číslo sociálního zabezpečení (pokud existuje a pokud je k dispozici)

5.1.1.6. Adresa (pokud je k dispozici)

5.1.1.6.1. uvedená v rozhodnutí …

5.1.1.6.2. jakékoli další informace (například ohledně odlišné současné adresy) …

5.1.2.

5.1.2.1.