02017R1939 — CS — 10.01.2021 — 001.001

Tento dokument slouží výhradně k informačním účelům a nemá žádný právní účinek. Orgány a instituce Evropské unie nenesou za jeho obsah žádnou odpovědnost. Závazná znění příslušných právních předpisů, včetně jejich právních východisek a odůvodnění, jsou zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie a jsou k dispozici v databázi EUR-Lex. Tato úřední znění jsou přímo dostupná přes odkazy uvedené v tomto dokumentu

Ve znění:





Opraveno:









▼B

NAŘÍZENÍ RADY (EU) 2017/1939

ze dne 12. října 2017,

kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce







KAPITOLA I

PŘEDMĚT A DEFINICE

Článek 1

Předmět

Tímto nařízením se zřizuje Úřad evropského veřejného žalobce (dále jen „Úřad“) a stanoví pravidla jeho fungování.

Článek 2

Definice

Pro účely tohoto nařízení se rozumí:

1) „členským státem“, není-li uvedeno jinak, zejména v kapitole VIII, členský stát, který se účastní posílené spolupráce za účelem zřízení Úřadu, jejíž povolení se považuje za udělené v souladu s čl. 86 odst. 1 třetím pododstavcem Smlouvy o fungování EU, nebo podle rozhodnutí přijatého v souladu s čl. 331 odst. 1 druhým či třetím pododstavcem Smlouvy o fungování EU;

2) „osobou“ jakákoli fyzická nebo právnická osoba;

3) „finančními zájmy Unie“ veškeré příjmy, výdaje a aktiva, které jsou pokryty z rozpočtu Unie a rozpočtů orgánů, institucí a jiných subjektů zřízených podle Smluv a rozpočtů, které jsou jimi spravovány a kontrolovány, které z těchto rozpočtů pocházejí nebo které do nich mají být odvedeny;

4) „zaměstnanci Úřadu“ personál na centrální úrovni, který poskytuje podporu kolegiu, stálým komorám, evropskému nejvyššímu žalobci, evropským žalobcům, evropským pověřeným žalobcům a správnímu řediteli v rámci každodenní činnosti při provádění úkolů Úřadu podle tohoto nařízení;

5) „evropským pověřeným žalobcem, který případ projednává,“ evropský pověřený žalobce odpovědný za vyšetřování a trestní stíhání, která zahájil, která mu byla přidělena, nebo která převzal při uplatnění svého evokačního práva podle článku 27;

6) „pomocným evropským pověřeným žalobcem“ evropský pověřený žalobce nacházející se v členském státě, v němž má být provedeno vyšetřování nebo jiné opatření, které je mu přiděleno, a jenž není členským státem, v němž se nachází evropský pověřený žalobce, který případ projednává;

7) „osobními údaji“ veškeré informace o identifikované nebo identifikovatelné fyzické osobě (dále jen „subjekt údajů“); identifikovatelnou fyzickou osobou je fyzická osoba, kterou lze přímo či nepřímo identifikovat, zejména s odkazem na určitý identifikátor, například jméno, identifikační číslo, lokační údaje, síťový identifikátor nebo na jeden či více zvláštních prvků fyzické, fyziologické, genetické, psychické, ekonomické, kulturní nebo společenské identity této fyzické osoby;

8) „zpracováním“ jakákoliv operace nebo soubor operací s osobními údaji nebo soubory osobních údajů, které jsou prováděny pomocí či bez pomoci automatizovaných postupů, jako je shromáždění, zaznamenání, uspořádání, strukturování, uložení, přizpůsobení nebo pozměnění, vyhledání, nahlédnutí, použití, zpřístupnění přenosem, šíření nebo jakékoliv jiné zpřístupnění, seřazení či zkombinování, omezení, výmaz nebo zničení;

9) „omezením zpracování“ označení uložených osobních údajů za účelem omezení jejich zpracování v budoucnu;

10) „profilováním“ jakákoli forma automatizovaného zpracování osobních údajů spočívající v jejich použití k hodnocení některých osobních aspektů vztahujících se k fyzické osobě, zejména k rozboru nebo odhadu aspektů týkajících se jejího pracovního výkonu, ekonomické situace, zdravotního stavu, osobních preferencí, zájmů, spolehlivosti, chování, místa, kde se nachází, nebo pohybu;

11) „pseudonymizací“ zpracování osobních údajů tak, že již nemohou být přiřazeny konkrétnímu subjektu údajů bez použití dodatečných informací, pokud jsou tyto dodatečné informace uchovávány odděleně a vztahují se na ně technická a organizační opatření, aby bylo zajištěno, že nebudou přiřazeny identifikované či identifikovatelné fyzické osobě;

12) „evidencí“ jakýkoliv strukturovaný soubor osobních údajů přístupných podle zvláštních kritérií, ať již je centralizovaný, decentralizovaný, nebo rozdělený podle funkčního či zeměpisného hlediska;

13) „správcem“ úřad nebo jiný příslušný orgán, který sám nebo společně s jinými určuje účely a prostředky zpracování osobních údajů; jsou-li účely a prostředky tohoto zpracování určeny právem Unie či členského státu Evropské unie, může toto právo určit dotyčného správce nebo stanovit zvláštní kritéria pro jeho určení;

14) „zpracovatelem“ fyzická nebo právnická osoba, orgán veřejné moci, agentura nebo jiný subjekt, který zpracovává osobní údaje pro správce;

15) „příjemcem“ fyzická nebo právnická osoba, orgán veřejné moci, agentura nebo jiný subjekt, kterému jsou osobní údaje poskytnuty, ať už se jedná o třetí stranu, či nikoli. Avšak orgány veřejné moci členských států Evropské unie jiné než příslušné orgány vymezené v čl. 3 bodě 7 písm. a) směrnice (EU) 2016/680, které získají osobní údaje v rámci zvláštního šetření Úřadu, se za příjemce nepovažují; zpracování těchto osobních údajů těmito orgány veřejné moci musí být v souladu s použitelnými pravidly pro ochranu údajů pro dané účely zpracování;

16) „porušením zabezpečení osobních údajů“ porušení zabezpečení, které vede k náhodnému nebo protiprávnímu zničení, ztrátě, změně nebo neoprávněnému poskytnutí nebo zpřístupnění předávaných, uložených nebo jinak zpracovávaných osobních údajů;

17) „administrativními osobními údaji“ veškeré osobní údaje zpracovávané Úřadem kromě operativních osobních údajů;

18) „operativními osobními údaji“ veškeré osobní údaje zpracovávané Úřadem pro účely stanovené v článku 49;

19) „genetickými údaji“ osobní údaje týkající se zděděných nebo získaných genetických znaků fyzické osoby, které poskytují jedinečné informace o její fyziologii či zdravotním stavu a které vyplývají zejména z analýzy biologického vzorku dotčené fyzické osoby;

20) „biometrickými údaji“ osobní údaje vyplývající z konkrétního technického zpracování týkající se fyzických či fyziologických znaků nebo znaků chování fyzické osoby, které umožňuje nebo potvrzuje její jedinečnou identifikaci, například zobrazení obličeje nebo daktyloskopické údaje;

21) „údaji o zdravotním stavu“ osobní údaje týkající se tělesného nebo duševního zdraví fyzické osoby, včetně údajů o poskytnutí zdravotních služeb, které vypovídají o jejím zdravotním stavu;

22) „dozorovým úřadem“ nezávislý orgán veřejné moci zřízený členským státem Evropské unie podle článku 51 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ( 1 ) nebo podle článku 41 směrnice (EU) 2016/680;

23) „mezinárodní organizací“ organizace a jí podřízené subjekty podléhající mezinárodnímu právu veřejnému nebo jiný subjekt zřízený dohodou mezi dvěma nebo více zeměmi nebo na jejím základě.







KAPITOLA II

ZŘÍZENÍ, ÚKOLY A ZÁKLADNÍ ZÁSADY ÚŘADU

Článek 3

Zřízení

1. Zřizuje se Úřad jako instituce Unie.

2. Úřad má právní osobnost.

3. Úřad spolupracuje s Eurojustem a opírá se o jeho podporu v souladu s článkem 100.

Článek 4

Úkoly

Úřad odpovídá za vyšetřování a trestní stíhání pachatelů a spolupachatelů trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie, jež jsou stanoveny ve směrnici (EU) 2017/1371 a vymezeny tímto nařízením, a jejich postavení před soud. Úřad v této souvislosti provádí úkony vyšetřování a trestního stíhání a vykonává před příslušnými soudy členských států úlohu žalobce, dokud není v daném případě vydáno pravomocné rozhodnutí.

Článek 5

Základní zásady činnosti

1. Úřad dbá na to, aby při své činnosti dodržoval práva zakotvená v Listině.

2. Úřad je při veškeré své činnosti vázán zásadami právního státu a proporcionality.

3. Vyšetřování a trestní stíhání vedená jménem Úřadu se řídí tímto nařízením. Vnitrostátní právo se použije v rozsahu, ve kterém není daná věc upravena tímto nařízením. Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, je rozhodným vnitrostátním právem právo toho členského státu, jehož evropský pověřený žalobce daný případ v souladu s čl. 13 odst. 1 projednává. Pokud se případ řídí vnitrostátním právem i tímto nařízením, má toto nařízení přednost.

4. Úřad vede svá vyšetřování nestranně a usiluje o získání veškerých souvisejících důkazů, ať usvědčujících nebo ospravedlňujících.

5. Úřad zahájí a provádí vyšetřování bez zbytečného odkladu.

6. Příslušné vnitrostátní orgány aktivně napomáhají a podporují vyšetřování a trestní stíhání, jež vede Úřad. Veškerá opatření, metody či postupy podle tohoto nařízení se řídí zásadou loajální spolupráce.

Článek 6

Nezávislost a odpovědnost

1. Úřad je nezávislý. Evropský nejvyšší žalobce, náměstci evropského nejvyššího žalobce, evropští žalobci, evropští pověření žalobci, správní ředitel a zaměstnanci Úřadu jednají v zájmu Unie jako celku, jak ho vymezuje právo, a při výkonu svých povinností podle tohoto nařízení nevyhledávají ani nepřijímají pokyny od žádné osoby mimo Úřad, od žádného členského státu Evropské unie ani od žádného orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie. Členské státy Evropské unie a orgány, instituce a jiné subjekty Unie respektují nezávislost Úřadu a nesnaží se jej ve výkonu jeho úkolů ovlivňovat.

2. Úřad odpovídá za svou obecnou činnost Evropskému parlamentu, Radě a Komisi a vydává výroční zprávy v souladu s článkem 7.

Článek 7

Vydávání zpráv

1. Úřad každý rok vypracuje a veřejně vydá výroční zprávu o své obecné činnosti v úředních jazycích orgánů Unie. Tuto zprávu předloží Evropskému parlamentu a vnitrostátním parlamentům, jakož i Radě a Komisi.

2. Evropský nejvyšší žalobce předstoupí jednou ročně před Evropský parlament, před Radu, a pokud o to požádají, rovněž před vnitrostátní parlamenty členských států, aby podal zprávu o obecné činnosti Úřadu, aniž je dotčena povinnost Úřadu týkající se mlčenlivosti a důvěrnosti ohledně konkrétních případů a osobních údajů. Při slyšeních pořádaných vnitrostátními parlamenty může evropského nejvyššího žalobce nahradit některý z náměstků evropského nejvyššího žalobce.







KAPITOLA III

POSTAVENÍ, STRUKTURA A ORGANIZACE ÚŘADU







ODDÍL 1

Postavení a struktura úřadu

Článek 8

Struktura Úřadu

1. Úřad je nedělitelnou institucí Unie fungující jednotně s decentralizovanou strukturou.

2. Úřad je organizován na centrální i na decentralizované úrovni.

3. Centrální úroveň představuje ústředí v místě sídla Úřadu. Ústředí sestává z kolegia, stálých komor, evropského nejvyššího žalobce, náměstků evropského nejvyššího žalobce, evropských žalobců a správního ředitele.

4. Decentralizovanou úroveň představují evropští pověření žalobci, kteří se nacházejí v jednotlivých členských státech.

5. Ústředí a evropským pověřeným žalobcům napomáhají při plnění jejich povinností podle tohoto nařízení zaměstnanci Úřadu.

Článek 9

Kolegium

1. Kolegium Úřadu tvoří evropský nejvyšší žalobce a jeden evropský žalobce z každého členského státu. Evropský nejvyšší žalobce předsedá zasedáním kolegia a odpovídá za jejich přípravu.

2. Kolegium zasedá pravidelně a odpovídá za obecný dohled nad činnostmi Úřadu. Přijímá rozhodnutí o strategických otázkách a o obecných otázkách vyplývajících z konkrétních případů, zejména s cílem zajistit jednotu, účinnost a soudržnost politiky Úřadu v oblasti trestního stíhání ve všech členských státech, jakož i o jiných otázkách, jak jsou uvedeny v tomto nařízení. Kolegium nepřijímá operativní rozhodnutí v jednotlivých případech. Jednací řád Úřadu stanoví podrobnosti týkající se způsobu, jakým kolegium vykonává obecné činnosti dohledu, a upraví přijímání rozhodnutí o strategických otázkách a obecných otázkách v souladu s tímto článkem.

3. Na návrh evropského nejvyššího žalobce a v souladu s jednacím řádem Úřadu zřídí kolegium stálé komory.

4. Kolegium přijme jednací řád Úřadu v souladu s článkem 21 a dále stanoví odpovědnost za výkon funkcí členů kolegia a zaměstnanců Úřadu.

5. Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, přijímá kolegium rozhodnutí prostou většinou. Každý člen kolegia má právo vyvolat hlasování o otázkách, o nichž má kolegium rozhodnout. Každý člen kolegia má jeden hlas. V případě rovnosti hlasů ohledně jakékoli otázky, o níž má kolegium rozhodnout, má evropský nejvyšší žalobce rozhodující hlas.

Článek 10

Stálé komory

1. Stálé komoře předsedá evropský nejvyšší žalobce, jeden z náměstků evropského nejvyššího žalobce nebo evropský žalobce jmenovaný do funkce předsedy v souladu s jednacím řádem Úřadu. Kromě předsedy mají stálé komory dva stálé členy. Počet stálých komor, jejich složení, jakož i rozdělení pravomocí mezi komorami se stanoví v souladu s jednacím řádem Úřadu při náležitém zohlednění funkčních potřeb Úřadu.

Jednací řád Úřadu zajistí rovnoměrné rozdělení pracovní zátěže na základě systému náhodného přidělování případů a ve výjimečných případech stanoví postupy, které umožní evropskému nejvyššímu žalobci rozhodnout o odchylce od zásady náhodného přidělování, je-li to nezbytné pro řádné fungování Úřadu.

2. Stálé komory sledují a řídí vyšetřování a trestní stíhání vedená evropskými pověřenými žalobci v souladu s odstavci 3, 4 a 5 tohoto článku. Rovněž zajišťují koordinaci vyšetřování a trestních stíhání v přeshraničních případech a zajišťují provádění rozhodnutí kolegia v souladu s čl. 9 odst. 2.

3. V souladu s podmínkami a postupy stanovenými v tomto nařízení a případně po přezkumu návrhu rozhodnutí předloženého evropským pověřeným žalobcem, který případ projednává, rozhodují stálé komory o těchto otázkách: a) podat obžalobu v souladu s čl. 36 odst. 1, 3 a 4; b) odložit případ v souladu s čl. 39 odst. 1 písm. a) až g); c) uplatnit zvláštní způsob řízení a dát evropskému pověřenému žalobci pokyn k tomu, aby jednal s cílem vydat v daném případě konečné rozhodnutí v souladu s článkem 40; d) postoupit případ vnitrostátním orgánům v souladu s čl. 34 odst. 1, 2, 3 nebo 6; e) znovu zahájit vyšetřování v souladu s čl. 39 odst. 2.

4. Je-li to třeba, přijímají stálé komory v souladu s podmínkami a postupy stanovenými v tomto nařízení tato rozhodnutí: a) dát evropskému pověřenému žalobci pokyn k zahájení vyšetřování v souladu s pravidly stanovenými v čl. 26 odst. 1 až 4, pokud nebylo žádné vyšetřování zahájeno; b) dát evropskému pověřenému žalobci pokyn, aby uplatnil evokační právo v souladu s čl. 27 odst. 6, pokud daný případ nebyl prostřednictvím evokace převzat; c) přednést strategické otázky nebo obecné otázky vyplývající z jednotlivých případů kolegiu v souladu s čl. 9 odst. 2; d) přidělit případ v souladu s čl. 26 odst. 3; e) předat případ v souladu s čl. 26 odst. 5 nebo čl. 28 odst. 3; f) schválit rozhodnutí evropského žalobce, že vyšetřování povede sám, v souladu s čl. 28 odst. 4.

5. Prostřednictvím evropského žalobce, který na určité vyšetřování nebo trestní stíhání dohlíží, může příslušná stálá komora v souladu s příslušným vnitrostátním právem vydat k tomuto případu pokyny evropskému pověřenému žalobci, který případ projednává, je-li to nezbytné pro účinné vedení vyšetřování či trestního stíhání, v zájmu spravedlnosti nebo k zajištění soudržného fungování Úřadu.

6. Stálá komora přijímá rozhodnutí prostou většinou. Komora hlasuje na žádost kteréhokoli svého člena. Každý člen má jeden hlas. V případě rovnosti hlasů má rozhodující hlas předseda. Rozhodnutí se přijímají po jednání na zasedáních komor, případně na základě návrhu rozhodnutí předloženého evropským pověřeným žalobcem, který případ projednává.

Veškerý materiál k případu se na žádost zpřístupní příslušné stálé komoře za účelem přípravy rozhodnutí.

7. Stálé komory mohou rozhodnout o svěření rozhodovací pravomoci podle odst. 3 písm. a) nebo b) tohoto článku a v druhém z uvedených případů pouze ohledně pravidel obsažených v čl. 39 odst. 1 písm. a) až f) evropskému žalobci, který na případ dohlíží v souladu s čl. 12 odst. 1, pokud může být takové svěření řádně odůvodněno odkazem na stupeň závažnosti trestného činu nebo na složitost řízení v daném konkrétním případě, s ohledem na trestný čin, který způsobil nebo mohl způsobit poškození finančních zájmů Unie v hodnotě nižší než 100 000 EUR. Jednací řád Úřadu stanoví pokyny s cílem zajistit soudržné uplatňování v rámci Úřadu.

Stálá komora informuje evropského nejvyššího žalobce o všech rozhodnutích o svěření své rozhodovací pravomoci. Evropský nejvyšší žalobce může po obdržení této informace do tří dnů požádat stálou komoru o přezkum jejího rozhodnutí, pokud se domnívá, že je to třeba pro zajištění soudržnosti vyšetřování a trestních stíhání vedených Úřadem. Je-li evropský nejvyšší žalobce členem příslušné stálé komory, vykoná právo podat žádost o uvedený přezkum některý z náměstků evropského nejvyššího žalobce. Dohlížející evropský žalobce podá stálé komoře zprávu o konečném rozhodnutí v dané věci a sdělí veškeré informace nebo okolnosti, jež dle jeho názoru mohou vést k potřebě nového posouzení možnosti zachovat svěření pravomoci, zejména za okolností uvedených v čl. 36 odst. 3.

Rozhodnutí svěřit rozhodovací pravomoc může být kdykoliv zrušeno na žádost jednoho z členů stálé komory; toto rozhodnutí se přijímá v souladu s odstavcem 6 tohoto článku. Svěření se zruší, nahradí-li evropský pověřený žalobce evropského žalobce v souladu s čl. 16 odst. 7.

S cílem zajistit soudržné uplatňování zásady svěření pravomoci podá každá stálá komora každoročně zprávu kolegiu o využívání svěření pravomoci.

8. Jednací řád Úřadu umožní stálým komorám, aby přijímaly rozhodnutí písemným postupem, který bude podrobně stanoven v tomto jednacím řádu.

Veškerá rozhodnutí přijatá a pokyny vydané v souladu s odstavci 3, 4, 5 a 7 se zaznamenávají písemně a stávají se součástí spisu.

9. Jednání stálé komory se vedle stálých členů účastní evropský žalobce, který dohlíží na vyšetřování nebo trestní stíhání podle čl. 12 odst. 1. Evropský žalobce má hlasovací právo, s výjimkou rozhodnutí stálé komory o svěření nebo odvolání svěření podle odstavce 7 tohoto článku, o přidělení a předání podle čl. 26 odst. 3, 4 a 5 a čl. 27 odst. 6 a o podání obžaloby v souladu s čl. 36 odst. 3, kdy je k danému případu příslušný více než jeden členský stát, jakož i v situacích popsaných v čl. 31 odst. 8.

Stálá komora rovněž může na žádost evropského žalobce, evropského pověřeného žalobce nebo z vlastního podnětu vyzvat jiné evropské žalobce nebo evropské pověřené žalobce, kterých se daný případ týká, aby se zúčastnili jejích zasedání bez hlasovacího práva.

10. Předsedové stálých komor v souladu s jednacím řádem Úřadu průběžně informují kolegium o rozhodnutích přijatých podle tohoto článku, aby kolegiu umožnili plnit jeho úlohu podle čl. 9 odst. 2.

Článek 11

Evropský nejvyšší žalobce a náměstci evropského nejvyššího žalobce

1. Evropský nejvyšší žalobce je vedoucím Úřadu. Organizuje práci Úřadu, řídí jeho činnosti a přijímá rozhodnutí v souladu s tímto nařízením a s jednacím řádem Úřadu.

2. Jsou jmenováni dva náměstci evropského nejvyššího žalobce, kteří jsou evropskému nejvyššímu žalobci nápomocni při výkonu jeho povinností a kteří jej nahrazují v době jeho nepřítomnosti nebo pokud nemůže uvedené povinnosti vykonávat.

3. Evropský nejvyšší žalobce zastupuje Úřad ve vztahu k orgánům Unie, členským státům Evropské unie a třetím stranám. Evropský nejvyšší žalobce může svými úkoly souvisejícími se zastupováním pověřit jednoho ze svých náměstků nebo některého evropského žalobce.

Článek 12

Evropští žalobci

1. Jménem stálé komory a v souladu s případnými pokyny, které vydala podle čl. 10 odst. 3, 4 a 5, dohlížejí evropští žalobci na vyšetřování a trestní stíhání, za něž odpovídají evropští pověření žalobci projednávající případ v členském státě svého původu. Evropští žalobci předkládají shrnutí případů, na které dohlížejí, a případně návrhy rozhodnutí, jež mají být přijata uvedenou komorou, na základě návrhů rozhodnutí vypracovaných evropskými pověřenými žalobci.

Aniž je dotčen čl. 16 odst. 7, stanoví jednací řád Úřadu mechanismus zastupování mezi evropskými žalobci, pokud je dohlížející evropský žalobce dočasně nepřítomný ve své funkci nebo není z jiných důvodů schopen vykonávat funkci evropského žalobce. Zastupující evropský žalobce může plnit všechny funkce evropského žalobce, s výjimkou možnosti vést vyšetřování, jak je vymezena v čl. 28 odst. 4.

2. Evropský žalobce může z důvodů pracovní zátěže spojené s počtem vyšetřování a trestních stíhání v členském státě svého původu nebo osobního střetu zájmů výjimečně požádat, aby dohled nad vyšetřováním a trestním stíháním jednotlivých případů vedeným evropskými pověřenými žalobci v členském státě jeho původu byl svěřen jiným evropským žalobcům, s výhradou jejich souhlasu. Evropský nejvyšší žalobce rozhodne o podané žádosti podle pracovní zátěže daného evropského žalobce. V případě střetu zájmů týkajících se evropského žalobce evropský nejvyšší žalobce této žádosti vyhoví. Jednací řád Úřadu stanoví zásady, kterými se řídí uvedené rozhodnutí, a postupy pro následné přidělení dotčených případů. Ustanovení čl. 28 odst. 4 se nepoužije na vyšetřování a trestní stíhání, která podléhají dohledu podle tohoto odstavce.

3. Dohlížející evropští žalobci mohou v konkrétním případě a v souladu s příslušným vnitrostátním právem a s pokyny vydanými příslušnou stálou komorou vydat pokyny evropskému pověřenému žalobci, který případ projednává, kdykoli je to nezbytné pro účinné vedení vyšetřování nebo trestního stíhání, v zájmu spravedlnosti nebo k zajištění soudržného fungování Úřadu.

4. Pokud vnitrostátní právo některého členského státu stanoví vnitřní přezkum některých úkonů v rámci vnitrostátní struktury státního zastupitelství, spadá přezkum takových aktů evropského pověřeného žalobce do pravomocí dohlížejícího evropského žalobce v oblasti dohledu v souladu s jednacím řádem Úřadu, aniž je dotčena pravomoc stálé komory v oblasti dohledu a sledování.

5. Evropští žalobci fungují jako styčné subjekty a informační kanály mezi stálými komorami a evropskými pověřenými žalobci v členských státech svého původu. V úzké konzultaci s evropskými pověřenými žalobci sledují provádění úkolů Úřadu ve svých členských státech. Evropští žalobci rovněž v souladu s tímto nařízením a s jednacím řádem Úřadu zajišťují, aby byly veškeré relevantní informace z ústředí poskytovány evropským pověřeným žalobcům a naopak.

Článek 13

Evropští pověření žalobci

1. Evropští pověření žalobci jednají jménem Úřadu ve svých členských státech a mají stejné pravomoci jako vnitrostátní žalobci, pokud jde o vyšetřování, trestní stíhání a podání obžaloby, navíc k jim svěřeným zvláštním pravomocem a postavení a s výhradou těchto pravomocí a postavení, za podmínek stanovených v tomto nařízení.

Evropští pověření žalobci odpovídají za vyšetřování a trestní stíhání, která sami zahájili, která jim byla přidělena nebo která převzali za použití svého evokačního práva. Evropští pověření žalobci se řídí vedením a pokyny stálé komory pověřené případem, jakož i pokyny dohlížejícího evropského žalobce.

Evropští pověření žalobci rovněž odpovídají za podání obžaloby; zejména mají pravomoc předkládat odůvodnění obžaloby, podílet se na dokazování a uplatňovat dostupné opravné prostředky v souladu s vnitrostátním právem.

2. V každém členském státě se nachází dva či více evropských pověřených žalobců. Evropský nejvyšší žalobce po konzultaci a dosažení dohody s příslušnými orgány členských států schvaluje počet evropských pověřených žalobců a rozdělení věcné a místní příslušnosti mezi evropské pověřené žalobce uvnitř každého členského státu.

3. Evropští pověření žalobci mohou rovněž vykonávat funkce vnitrostátních žalobců, pokud jim to nebrání v plnění jejich povinností podle tohoto nařízení. O výkonu těchto funkcí uvědomí dohlížejícího evropského žalobce. Není-li evropský pověřený žalobce v určitém okamžiku schopen plnit svou funkci evropského pověřeného žalobce z důvodu, že vykonává tuto funkci coby vnitrostátní žalobce, informuje dohlížejícího evropského žalobce, který konzultuje příslušné vnitrostátní orgány pověřené trestním stíháním s cílem určit, zda by měly být upřednostněny jeho funkce podle tohoto nařízení. Evropský žalobce může navrhnout stálé komoře, aby byl případ předán jinému evropskému pověřenému žalobci v tomtéž členském státě nebo že povede vyšetřování osobně v souladu s čl. 28 odst. 3 a 4.







ODDÍL 2

Jmenování a odvolávání členů úřadu

Článek 14

Jmenování a odvolávání evropského nejvyššího žalobce

1. Evropský parlament a Rada jmenují po vzájemné dohodě evropského nejvyššího žalobce na funkční období sedmi let, které nelze obnovit. Rada rozhoduje prostou většinou.

2. Evropský nejvyšší žalobce je vybrán z kandidátů, kteří: a) jsou aktivními členy státních zastupitelství nebo jiných justičních orgánů v členských státech nebo aktivními evropskými žalobci; b) poskytují veškeré záruky nezávislosti; c) mají kvalifikaci nezbytnou ve svém členském státě ke jmenování do nejvyšších funkcí v rámci státního zastupitelství nebo soudů a relevantní praktické zkušenosti s vnitrostátními právními systémy, finančním šetřením a s mezinárodní justiční spoluprací v trestních věcech nebo pracovali jako evropští žalobci a d) mají dostatečné zkušenosti v oblasti řízení a dostatečnou kvalifikaci pro tuto funkci.

3. Výběr je založen na otevřené výzvě k přihlášení kandidátů, zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie , po níž výběrová komise vypracuje užší seznam způsobilých kandidátů, který se předloží Evropskému parlamentu a Radě. Výběrová komise je složena z dvanácti osob vybraných mezi bývalými členy Soudního dvora a Účetního dvora, bývalými národními členy Eurojustu, členy nejvyšších vnitrostátních soudů, státními zástupci na vysoké úrovni a obecně uznávanými právníky. Jedna z vybraných osob musí být navržena Evropským parlamentem. Rada stanoví pravidla fungování výběrové komise a přijímá rozhodnutí o jmenování jejích členů na návrh Komise.

4. Je-li evropský žalobce jmenován evropským nejvyšším žalobcem, obsadí se jeho místo evropského žalobce neprodleně postupem stanoveným v čl. 16 odst. 1 a 2.

5. Soudní dvůr může evropského nejvyššího žalobce na žádost Evropského parlamentu, Rady nebo Komise odvolat, pokud shledá, že již není schopen vykonávat své povinnosti nebo že své povinnosti závažným způsobem porušil.

6. Pokud evropský nejvyšší žalobce odstoupí, je odvolán nebo odejde z funkce z jakéhokoli důvodu, jeho místo se neprodleně obsadí postupem stanoveným v odstavcích 1, 2 a 3.

Článek 15

Jmenování a odvolávání náměstků evropského nejvyššího žalobce

1. Kolegium jmenuje dva evropské žalobce do funkce náměstků evropského nejvyššího žalobce na obnovitelné funkční období tří let, které nesmí překročit jejich funkční období jako evropských žalobců. Výběrové řízení se řídí jednacím řádem Úřadu. Náměstci evropského nejvyššího žalobce si zachovají své postavení evropských žalobců.

2. Pravidla a podmínky pro výkon funkce náměstka evropského nejvyššího žalobce stanoví jednací řád Úřadu. Pokud určitý evropský žalobce již není schopen vykonávat své povinnosti jako náměstek evropského nejvyššího žalobce, může kolegium v souladu s jednacím řádem Úřadu rozhodnout o jeho odvolání z této funkce.

3. V případě, že náměstek evropského nejvyššího žalobce odstoupí, je odvolán nebo odejde z funkce náměstka evropského nejvyššího žalobce z jakéhokoli důvodu, jeho místo se neprodleně obsadí v souladu s postupem uvedeným v odstavci 1 tohoto článku. S výhradou pravidel uvedených v článku 16 zůstane evropským žalobcem.

Článek 16

Jmenování a odvolávání evropských žalobců

1. Každý členský stát navrhne do funkce evropského žalobce tři kandidáty z řad kandidátů, kteří: a) jsou aktivními členy státních zastupitelství nebo jiných justičních orgánů v příslušném členském státě; b) poskytují veškeré záruky nezávislosti a c) mají kvalifikaci nezbytnou ve svém členském státě ke jmenování do vysokých funkcí v rámci státního zastupitelství nebo soudů a relevantní praktické zkušenosti s vnitrostátními právními systémy, finančním šetřením a s mezinárodní justiční spoluprací v trestních věcech.

2. Po obdržení odůvodněného stanoviska výběrové komise uvedené v čl. 14 odst. 3 Rada vybere a jmenuje jednoho z kandidátů do funkce evropského žalobce daného členského státu. Pokud výběrová komise dojde k závěru, že některý kandidát nesplňuje podmínky požadované k výkonu povinností evropského žalobce, je její stanovisko pro Radu závazné.

3. Rada, jež rozhoduje prostou většinou, vybírá a jmenuje evropské žalobce na funkční období šesti let, které nelze obnovit. Na konci tohoto šestiletého období může Rada rozhodnout o prodloužení funkčního období o dobu nejvýše tří let.

4. Každé tři roky dochází k částečné obměně jedné třetiny evropských žalobců. Rada, jež rozhoduje prostou většinou, přijme přechodná ustanovení pro jmenování evropských žalobců na jejich první funkční období a v jeho průběhu.

5. Soudní dvůr může na žádost Evropského parlamentu, Rady nebo Komise odvolat evropského žalobce, pokud shledá, že již není schopen vykonávat své povinnosti nebo že je závažným způsobem porušil.

6. Pokud evropský žalobce odstoupí, je odvolán nebo odejde z funkce z jakéhokoli jiného důvodu, jeho místo se neprodleně obsadí postupem stanoveným v odstavcích 1 a 2. Pokud daný evropský žalobce rovněž vykonává funkci náměstka evropského nejvyššího žalobce, je z ní automaticky odvolán.

7. Kolegium při jmenování každého evropského žalobce určí jednoho z evropských pověřených žalobců stejného členského státu, aby nahradil evropského žalobce, který není schopen vykonávat svou funkci nebo který odešel z funkce v souladu s odstavci 5 a 6.

Pokud kolegium uzná potřebu zastoupení, jedná určená osoba jako prozatímní evropský žalobce až do nahrazení nebo návratu evropského žalobce, a to po dobu nepřesahující tři měsíce. Kolegium může na základě žádosti tuto dobu prodloužit, je-li to nezbytné. Mechanismy a způsoby dočasného zastupování stanoví a upravuje jednací řád Úřadu.

Článek 17

Jmenování a odvolávání evropských pověřených žalobců

1. Na návrh evropského nejvyššího žalobce jmenuje kolegium evropské pověřené žalobce navržené členskými státy. Kolegium může navrženou osobu odmítnout, pokud nesplňuje kritéria uvedená v odstavci 2. Evropští pověření žalobci jsou jmenováni na obnovitelné funkční období pěti let.

2. Evropští pověření žalobci musí být od okamžiku jmenování do funkce evropských pověřených žalobců až do svého odvolání aktivními členy státních zastupitelství nebo soudních orgánů v příslušných členských státech, jež je navrhly. Musí poskytovat veškeré záruky nezávislosti a mít potřebnou kvalifikaci a relevantní praktické zkušenosti s vnitrostátním právním systémem.

3. Kolegium odvolá evropského pověřeného žalobce, pokud shledá, že již nesplňuje požadavky uvedené v odstavci 2 anebo že není schopen vykonávat své povinnosti nebo je závažným způsobem porušil.

4. Pokud členský stát rozhodne, že vnitrostátního žalobce, který byl jmenován do funkce evropského pověřeného žalobce, odvolá nebo mu uloží disciplinární opatření z důvodů, které nesouvisí s jeho povinnostmi podle tohoto nařízení, informuje evropského nejvyššího žalobce před tím, než daný krok učiní. Členský stát nesmí evropského pověřeného žalobce odvolat ani mu uložit disciplinární opatření z důvodů souvisejících s jeho povinnostmi podle tohoto nařízení bez souhlasu evropského nejvyššího žalobce. Pokud evropský nejvyšší žalobce nesouhlasí, může dotčený členský stát požádat kolegium o přezkum této záležitosti.

5. Pokud evropský pověřený žalobce odstoupí, pokud jeho služeb již není k plnění úkolů Úřadu zapotřebí nebo pokud je odvolán či odejde z funkce z jakýchkoli jiných důvodů, příslušný členský stát neprodleně uvědomí evropského nejvyššího žalobce a v případě potřeby navrhne jiného žalobce, který bude jmenován novým evropským pověřeným žalobcem v souladu s odstavcem 1.

Článek 18

Postavení správního ředitele

1. Správní ředitel má status dočasného zaměstnance Úřadu podle čl. 2 písm. a) pracovního řádu.

2. Správní ředitel je jmenován kolegiem ze seznamu uchazečů navržených evropským nejvyšším žalobcem na základě otevřeného a transparentního výběrového řízení v souladu s jednacím řádem Úřadu. Pro účel uzavření smlouvy se správním ředitelem je Úřad zastoupen evropským nejvyšším žalobcem.

3. Funkční období správního ředitele trvá čtyři roky. Do konce tohoto období provede kolegium posouzení, které zohlední hodnocení výsledků správního ředitele.

4. Kolegium může na návrh evropského nejvyššího žalobce, který zohlední posouzení podle odstavce 3, jednou prodloužit funkční období správního ředitele nejdéle o čtyři roky.

5. Správní ředitel, jehož funkční období bylo prodlouženo, se nemůže zúčastnit dalšího výběrového řízení na tutéž funkci na konci celkového období.

6. Správní ředitel se zodpovídá evropskému nejvyššímu žalobci a kolegiu.

7. Správní ředitel může být odvolán z úřadu rozhodnutím kolegia přijatým dvoutřetinovou většinou hlasů jeho členů, aniž jsou dotčena příslušná pravidla týkající se ukončení smlouvy stanovená ve služebním řádu a pracovním řádu.

Článek 19

Povinnosti správního ředitele

1. Správní ředitel spravuje Úřad po administrativní a rozpočtové stránce.

2. Aniž jsou dotčeny pravomoci kolegia nebo evropského nejvyššího žalobce, je správní ředitel nezávislý ve výkonu svých povinností a nesmí vyžadovat ani přijímat pokyny žádné vlády ani jiného orgánu.

3. Správní ředitel zastupuje Úřad navenek pro administrativní a rozpočtové účely. Správní ředitel plní rozpočet Úřadu.

4. Správní ředitel odpovídá za plnění administrativních úkolů svěřených Úřadu tímto nařízením, zejména za: a) každodenní správu Úřadu a řízení zaměstnanců; b) provádění rozhodnutí přijatých evropským nejvyšším žalobcem nebo kolegiem; c) přípravu návrhu ročního a víceletého programového dokumentu a jeho předložení evropskému nejvyššímu žalobci; d) provádění ročních a víceletých pracovních programových dokumentů a předkládání zpráv kolegiu o jejich provádění; e) přípravu administrativních a rozpočtových částí výroční zprávy o činnosti Úřadu; f) přípravu akčního plánu opatření vyplývajících ze závěrů interních či externích zpráv o auditu, hodnocení a vyšetřování, včetně těch, které vyhotoví evropský inspektor ochrany údajů a úřad OLAF, a za předkládání zpráv oběma těmto institucím a kolegiu dvakrát ročně; g) vypracování interní strategie Úřadu pro boj proti podvodům a jeho předložení kolegiu ke schválení; h) přípravu návrhu finančních pravidel Úřadu a jeho předložení evropskému nejvyššímu žalobci; i) přípravu návrhu odhadu příjmů a výdajů Úřadu a jeho předložení evropskému nejvyššímu žalobci; j) poskytování nezbytné administrativní podpory pro usnadnění operativní činnosti Úřadu; k) poskytování podpory evropskému nejvyššímu žalobci a náměstkům evropského nejvyššího žalobce při plnění jejich povinností.

Článek 20

Prozatímní administrativní uspořádání Úřadu

1. Za zřízení a počáteční administrativní fungování Úřadu odpovídá na základě prozatímních rozpočtových prostředků vyčleněných z vlastního rozpočtu Komise až do doby, než bude mít Úřad kapacitu k plnění vlastního rozpočtu. Za tímto účelem Komise může: a) po konzultaci s Radou určit úředníka Komise, který bude působit jako prozatímní správní ředitel a plnit jemu svěřené povinnosti, včetně výkonu pravomocí svěřených služebním řádem a pracovním řádem orgánu oprávněnému ke jmenování, pokud jde o administrativní zaměstnance Úřadu ve vztahu k pracovním místům, která je třeba obsadit před nástupem správního ředitele do funkce podle článku 18; b) nabídnout podporu Úřadu, zejména vysláním omezeného počtu úředníků Komise potřebného k výkonu administrativních činností Úřadu pod vedením prozatímního správního ředitele.

2. Prozatímní správní ředitel může schvalovat všechny platby hrazené z prostředků, které jsou zaneseny v rozpočtu Úřadu, a může uzavírat smlouvy, včetně smluv s pracovníky.

3. Jakmile se kolegium ujme svých funkcí v souladu s čl. 9 odst. 1, plní prozatímní správní ředitel své povinnosti v souladu s článkem 18. Prozatímní správní ředitel přestane tuto funkci vykonávat, jakmile se svých povinností ujme správní ředitel poté, co byl v souladu s článkem 18 jmenován kolegiem.

4. Než se kolegium ujme svých funkcí v souladu s čl. 9 odst. 1, plní jeho úkoly stanovené v tomto článku Komise v konzultaci se skupinou odborníků složenou ze zástupců členských států.







ODDÍL 3

Jednací řád úřadu

Článek 21

Jednací řád Úřadu

1. Organizace práce Úřadu se řídí jeho jednacím řádem.

2. Jakmile bude Úřad zřízen, vypracuje evropský nejvyšší žalobce neprodleně návrh jednacího řádu Úřadu, který přijímá kolegium dvoutřetinovou většinou hlasů.

3. Změny jednacího řádu Úřadu mohou být navrženy kterýmkoli evropským žalobcem a jsou přijaty, pokud tak kolegium rozhodne dvoutřetinovou většinou hlasů.







KAPITOLA IV

PRAVOMOC A VÝKON PRAVOMOCI ÚŘADU







ODDÍL 1

Pravomoc úřadu

Článek 22

Věcná příslušnost Úřadu

1. Úřad je příslušný ve vztahu k trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie, které jsou stanoveny ve směrnici (EU) 2017/1371, jak byla provedena ve vnitrostátním právu, bez ohledu na to, zda by stejné trestné jednání mohlo být podle vnitrostátního práva klasifikováno jako jiný druh trestného činu. Pokud jde o trestné činy uvedené v čl. 3 odst. 2 písm. d) směrnice (EU) 2017/1371, jak byla provedena ve vnitrostátním právu, je Úřad příslušný pouze tehdy, pokud jsou úmyslné činy nebo opomenutí vymezené v uvedeném ustanovení spojeny s územím dvou nebo více členských států a zahrnují celkovou škodu ve výši nejméně 10 milionů EUR.

2. Úřad je rovněž příslušný pro trestné činy související s účastí na zločinném spolčení definovanou v rámcovém rozhodnutí 2008/841/SVV, jak je provedeno ve vnitrostátním právu, pokud se trestná činnost takového zločinného spolčení zaměřuje na páchání jakýchkoli trestných činů uvedených v odstavci 1.

3. Úřad je rovněž příslušný pro jakýkoli jiný trestný čin, který je neoddělitelně spjatý s trestným jednáním spadajícím do působnosti odstavce 1 tohoto článku. Příslušnost k těmto trestným činům lze vykonávat pouze v souladu s čl. 25 odst. 3.

4. V každém případě platí, že Úřad není příslušný pro trestné činy týkající se vnitrostátních přímých daní včetně trestných činů s nimi neoddělitelně spjatých. Struktura a fungování orgánů daňové správy členských států nejsou tímto nařízením dotčeny.

Článek 23

Místní a osobní příslušnost Úřadu

Úřad je příslušný pro trestné činy uvedené v článku 22, pokud tyto činy:

a) byly zcela nebo z části spáchány na území jednoho či více členských států;

b) byly spáchány státním příslušníkem členského státu, za předpokladu, že členský stát má příslušnost k těmto trestným činům, pokud byly spáchány mimo jeho území, nebo

c) byly spáchány mimo území uvedená v písmenu a) osobou, na niž se v době spáchání trestného činu vztahoval služební řád nebo pracovní řád, za předpokladu, že je dána příslušnost členského státu k těmto trestným činům, pokud byly spáchány mimo jeho území.







ODDÍL 2

Výkon pravomoci úřadu

Článek 24

Ohlašování, zaznamenávání a ověřování informací

1. Orgány, instituce a jiné subjekty Unie a orgány členských států příslušné podle příslušného vnitrostátního práva ohlásí Úřadu bez zbytečného odkladu jakékoli trestné jednání, u něhož by mohl vykonat svou pravomoc v souladu s článkem 22 a čl. 25 odst. 2 a 3.

2. Pokud justiční nebo donucovací orgán členského státu zahájí vyšetřování v souvislosti s trestným činem, u něhož by Úřad mohl vykonat svou pravomoc v souladu s článkem 22 a čl. 25 odst. 2 a 3, nebo pokud kdykoli po zahájení vyšetřování příslušný justiční nebo donucovací orgán členského státu shledá, že se vyšetřování týká takového trestného činu, uvědomí o tom bez zbytečného odkladu Úřad, aby ten mohl rozhodnout, zda uplatní své evokační právo podle článku 27.

3. Pokud justiční nebo donucovací orgán členského státu zahájí vyšetřování v souvislosti s trestným činem, jak je vymezen v článku 22, a shledá, že by Úřad mohl v souladu s čl. 25 odst. 3 nevykonat svou pravomoc, Úřad o tom uvědomí.

4. Ohlášení musí obsahovat alespoň popis skutečností, včetně posouzení škody, která byla nebo by mohla být způsobena, možné právní kvalifikace, jakož i veškeré dostupné informace o potenciálních obětech, podezřelých a dalších dotčených osobách.

5. Úřad je v souladu s odstavci 1 a 2 tohoto článku informován i o případech, kdy není možné posoudit, zda jsou splněna kritéria stanovená v čl. 25 odst. 2.

6. Informace poskytnuté Úřadu se zaznamenávají a ověřují v souladu s jeho jednacím řádem. Ověření posoudí, zda na základě informací poskytnutých v souladu s odstavci 1 a 2 existují důvody pro zahájení vyšetřování nebo uplatnění evokačního práva.

7. Pokud po ověření Úřad rozhodne, že neexistují důvody pro zahájení vyšetřování v souladu s článkem 26 nebo pro uplatnění jeho evokačního práva v souladu s článkem 27, odůvodnění se zaznamená v systému správy případů.

Úřad o tom informuje orgán, který podal zprávu o trestném jednání v souladu s odstavcem 1 nebo 2, oběti trestných činů, a stanoví-li tak vnitrostátní právní předpisy, i jiné osoby, které trestné jednání ohlásily.

8. Pokud se Úřad dozví, že mohl být spáchán trestný čin mimo rozsah pravomoci Úřadu, uvědomí o tom bez zbytečného odkladu příslušné vnitrostátní orgány a předá jim veškeré související důkazy.

9. V jednotlivých případech může Úřad požadovat další relevantní informace, které mají k dispozici orgány, instituce a jiné subjekty Unie a orgány členských států. Požadované informace se mohou týkat jiných porušení předpisů, která způsobila škodu finančním zájmům Unie, než jsou porušení spadající do pravomoci Úřadu v souladu s čl. 25 odst. 2.

10. Úřad může požadovat další informace s cílem umožnit kolegiu, aby v souladu s čl. 9 odst. 2 vydalo obecné pokyny k výkladu povinnosti informovat Úřad o případech spadajících do působnosti čl. 25 odst. 2.

Článek 25

Výkon pravomoci Úřadu

1. Úřad vykonává svou pravomoc tím, že zahájí vyšetřování podle článku 26 nebo rozhodne, že uplatní své evokační právo podle článku 27. Pokud se Úřad rozhodne vykonat svou pravomoc, nesmějí příslušné vnitrostátní orgány vykonávat vlastní pravomoc ve vztahu ke stejnému trestnému jednání.

2. Pokud trestný čin spadající do působnosti článku 22 způsobil nebo mohl způsobit škodu finančním zájmům Unie v hodnotě nižší než 10 000 EUR, může Úřad vykonat svou pravomoc, pouze pokud: a) má případ dopad na úrovni Unie, což vyžaduje, aby vyšetřování vedl Úřad, nebo b) ze spáchání tohoto trestného činu by mohli být podezřelí úředníci nebo jiní zaměstnanci Unie nebo členové orgánů Unie.

Úřad případně konzultuje příslušné vnitrostátní orgány nebo subjekty Unie, aby bylo možné stanovit, zda jsou splněna kritéria vymezená v prvním pododstavci písm. a) a b).

3. Úřad se zdrží výkonu své pravomoci v souvislosti s jakýmkoli trestným činem spadajícím do působnosti článku 22 a po konzultaci s příslušnými vnitrostátními orgány předá případ bez zbytečného odkladu příslušným orgánům v souladu s článkem 34, pokud: a) nejvyšší sankce stanovená ve vnitrostátním právu za trestný čin spadající do působnosti čl. 22 odst. 1 není přísnější než nejvyšší sankce za neoddělitelně spjatý trestný čin podle čl. 22 odst. 3, ledaže byl tento neoddělitelně spjatý trestný čin nástrojem ke spáchání trestného činu spadajícího do působnosti čl. 22 odst. 1, nebo b) existuje důvod předpokládat, že škoda, která byla nebo by mohla být způsobena finančním zájmům Unie trestným činem uvedeným v článku 22, nepřesahuje škodu, která byla nebo by mohla být způsobena jiné oběti.

První pododstavec písm. b) tohoto odstavce se nepoužije na trestné činy uvedené v čl. 3 odst. 2 písm. a), b) a d) směrnice (EU) 2017/1371, jak byla provedena ve vnitrostátním právu.

4. Úřad může, se souhlasem příslušných vnitrostátních orgánů, vykonat své pravomoci ve vztahu k trestným činům uvedeným v článku 22 v případech, které by jinak byly vyloučeny na základě použití odst. 3 písm. b) tohoto článku, pokud se zdá, že Úřad je ve výhodnějším postavení pro dané vyšetřování nebo trestní stíhání.

5. Úřad uvědomí příslušné vnitrostátní orgány bez zbytečného odkladu o každém rozhodnutí o výkonu nebo zdržení se výkonu svých pravomocí.

6. Nedojde-li mezi Úřadem a vnitrostátními orgány pověřenými trestním stíháním ke shodě v otázce, zda trestné jednání spadá do působnosti čl. 22 odst. 2 nebo 3 nebo čl. 25 odst. 2 nebo 3, rozhodnou o příslušnosti k vyšetřování daného případu vnitrostátní orgány příslušné k určení příslušnosti v případech trestního stíhání na vnitrostátní úrovni. Členské státy určí vnitrostátní orgán, který rozhodne o určení příslušnosti.







KAPITOLA V

PRAVIDLA PRO POSTUPY PŘI VYŠETŘOVÁNÍ, VYŠETŘOVACÍ ÚKONY, TRESTNÍ STÍHÁNÍ A ALTERNATIVNÍ OPATŘENÍ K TRESTNÍMU STÍHÁNÍ







ODDÍL 1

Pravidla pro vyšetřování

Článek 26

Zahájení vyšetřování a rozdělení pravomocí v rámci Úřadu

1. Pokud v souladu s příslušným vnitrostátním právem existují dostatečné důvody se domnívat, že dochází nebo došlo ke spáchání trestného činu, který spadá do pravomoci Úřadu, zahájí vyšetřování evropský pověřený žalobce v členském státě, který je podle svého vnitrostátního práva příslušný pro daný trestný čin, aniž jsou dotčena pravidla stanovená v čl. 25 odst. 2 a 3, a zaznamená tuto skutečnost v systému správy případů.

2. Pokud se Úřad po ověření v souladu s čl. 24 odst. 6 rozhodne zahájit vyšetřování, bez zbytečného odkladu o tom informuje orgán, který trestné jednání ohlásil v souladu s čl. 24 odst. 1 nebo 2.

3. Pokud evropský pověřený žalobce vyšetřování nezahájil, dá stálá komora, jíž byl daný případ přidělen, za podmínek stanovených v odstavci 1 evropskému pověřenému žalobci pokyn k zahájení vyšetřování.

4. Případ zpravidla zahajuje a projednává evropský pověřený žalobce z členského státu, v němž se trestná činnost soustřeďuje, nebo – bylo-li spácháno několik souvisejících trestných činů spadajících do pravomoci Úřadu – z členského státu, v němž byla spáchána většina trestných činů. Evropský pověřený žalobce z jiného členského státu, který je pro daný případ příslušný, může zahájit vyšetřování nebo dostat od příslušné stálé komory pokyn k zahájení vyšetřování, pouze pokud je odchylka od pravidla uvedeného v předchozí větě řádně odůvodněna, se zohledněním těchto kritérií v následujícím pořadí: a) místo obvyklého bydliště podezřelé nebo obviněné osoby; b) státní příslušnost podezřelé nebo obviněné osoby; c) místo, kde došlo k hlavní finanční škodě.

5. Do přijetí rozhodnutí o zahájení trestního stíhání v souladu s článkem 36 se může příslušná stálá komora v případě, pro nějž je příslušný více než jeden členský stát, a po konzultaci s evropskými žalobci nebo dotčenými evropskými pověřenými žalobci rozhodnout: a) předat případ evropskému pověřenému žalobci v jiném členském státě; b) případy sloučit nebo rozdělit a u každého případu vybrat evropského pověřeného žalobce, který jej projedná,

pokud jsou taková rozhodnutí v obecném zájmu spravedlnosti a v souladu s kritérii pro výběr evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, v souladu s odstavcem 4 tohoto článku.

6. Pokud stálá komora přijímá rozhodnutí o předání, sloučení nebo rozdělení případu, náležitě zohlední současný stav vyšetřování.

7. Úřad uvědomí příslušné vnitrostátní orgány bez zbytečného odkladu o každém rozhodnutí o zahájení vyšetřování.

Článek 27

Evokační právo

1. Po obdržení všech relevantních informací v souladu s čl. 24 odst. 2 rozhodne Úřad co nejdříve a nejpozději pět dnů po tomto obdržení, zda uplatní své evokační právo, a o svém rozhodnutí uvědomí vnitrostátní orgány. Evropský nejvyšší žalobce může v konkrétním případě přijmout odůvodněné rozhodnutí prodloužit uvedenou lhůtu nejdéle o pět dnů a v takovém případě o tom uvědomí vnitrostátní orgány.

2. Během lhůt uvedených v odstavci 1 nesmějí vnitrostátní orgány přijmout žádné rozhodnutí podle vnitrostátního práva, které může mít za následek, že by Úřad nemohl uplatnit své evokační právo.

Vnitrostátní orgány přijmou v souladu s vnitrostátním právem jakékoli naléhavé opatření nezbytné k tomu, aby zajistily účinné vyšetřování a trestní stíhání.

3. Pokud se Úřad jinými prostředky, než jsou informace uvedené v čl. 24 odst. 2, dozví o tom, že vyšetřování v souvislosti s trestným činem, pro který by mohl být příslušný, již vykonávají příslušné orgány členského státu, uvědomí neprodleně tyto orgány. Poté, co byl řádně informován v souladu s čl. 24 odst. 2, rozhodne Úřad o tom, zda uplatní své evokační právo. Toto rozhodnutí přijme ve lhůtách stanovených v odstavci 1 tohoto článku.

4. Je-li to vhodné, konzultuje Úřad příslušné orgány dotčeného členského státu dříve, než rozhodne, zda uplatní své evokační právo.

5. Pokud Úřad uplatní své evokační právo, předají příslušné orgány členských států spis Úřadu a zdrží se provádění dalších vyšetřovacích úkonů týkajících se téhož trestného činu.

6. Evokační právo stanovené v tomto článku může uplatnit evropský pověřený žalobce z kteréhokoli členského státu, jehož příslušné orgány zahájily vyšetřování v souvislosti s trestným činem, který spadá do působnosti článků 22 a 23.

Pokud evropský pověřený žalobce, který obdržel informace v souladu s čl. 24 odst. 2, zvažuje, že evokační právo neuplatní, uvědomí o tom příslušnou stálou komoru prostřednictvím evropského žalobce ze svého členského státu s cílem umožnit stálé komoře rozhodnout v souladu s čl. 10 odst. 4.

7. Pokud se Úřad zdržel výkonu své pravomoci, uvědomí o tom bez zbytečného odkladu příslušné vnitrostátní orgány. Příslušné vnitrostátní orgány informují Úřad kdykoli v průběhu řízení o jakýchkoli nových skutečnostech, které by mohly Úřadu poskytnout důvody, aby přehodnotil své předchozí rozhodnutí nevykonat svou pravomoc.

Úřad může uplatnit své evokační právo po obdržení těchto informací za předpokladu, že vnitrostátní vyšetřování nebylo dosud dokončeno a že soudu nebyla podána obžaloba. Toto rozhodnutí přijme ve lhůtě stanovené v odstavci 1.

8. Pokud se v souvislosti s trestnými činy, které způsobily nebo by mohly způsobit škodu finančním zájmům Unie v hodnotě nižší než 100 000 EUR, kolegium domnívá, že vzhledem ke stupni závažnosti trestného činu nebo složitosti řízení v konkrétním případě není třeba, aby byl daný případ vyšetřován nebo trestně stíhán na úrovni Unie, vydá v souladu s čl. 9 odst. 2 obecné pokyny umožňující evropským pověřeným žalobcům nezávisle a bez zbytečného odkladu rozhodnout, že daný případ prostřednictvím evokace nepřevezmou.

Pokyny za pomoci jasných kritérií dostatečně podrobně vymezí okolnosti, na které se vztahují, se zvláštním ohledem na povahu trestného činu, naléhavost situace a závazek příslušných vnitrostátních orgánů přijmout všechna nezbytná opatření s cílem plně nahradit škodu způsobenou finančním zájmům Unie.

9. S cílem zajistit soudržné uplatňování pokynů informuje evropský pověřený žalobce příslušnou stálou komoru o každém rozhodnutí přijatém v souladu s odstavcem 8 a každá stálá komora podá každoročně zprávu kolegiu o uplatňování pokynů.

Článek 28

Vedení vyšetřování

1. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, může v souladu s tímto nařízením a s vnitrostátním právem buď provádět vyšetřovací úkony a jiná opatření sám, nebo vydat pokyny příslušným orgánům svého členského státu. Tyto orgány v souladu s vnitrostátním právem zajistí, aby byly všechny pokyny dodrženy, a přijmou opatření, kterými byly pověřeny. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, předá prostřednictvím systému správy případů zprávu příslušnému evropskému žalobci a stálé komoře v případě jakýchkoli významných změn v dané věci, v souladu s pravidly stanovenými v jednacím řádu Úřadu.

2. Kdykoli během vyšetřování vedeného Úřadem přijmou příslušné vnitrostátní orgány v souladu s vnitrostátním právem naléhavá opatření nezbytná k zajištění účinného vyšetřování, i pokud výslovně nejednají na pokyn evropského pověřeného žalobce, který případ projednává. Vnitrostátní orgány o těchto opatřeních bez zbytečného odkladu uvědomí evropského pověřeného žalobce, který případ projednává.

3. Příslušná stálá komora může na návrh dohlížejícího evropského žalobce rozhodnout o předání případu jinému evropskému pověřenému žalobci v tomtéž členském státě, pokud evropský pověřený žalobce, který případ projednává: a) nemůže provádět vyšetřování nebo trestní stíhání nebo b) nedodržuje pokyny příslušné stálé komory nebo příslušného evropského žalobce.

4. Ve výjimečných případech může dohlížející evropský žalobce po obdržení souhlasu příslušné stálé komory přijmout odůvodněné rozhodnutí vést vyšetřování osobně, buď tím, že provede vyšetřovací úkony a jiná opatření osobně, nebo že vydá pokyn příslušným orgánům svého členského státu, pokud se to jeví jako nezbytné v zájmu účinnosti vyšetřování či trestního stíhání z důvodu jednoho nebo více následujících kritérií: a) závažnost trestného činu, zejména s ohledem na jeho možný dopad na úrovni Unie; b) skutečnost, že se vyšetřování týká úředníků nebo ostatních zaměstnanců Evropské unie nebo členů orgánů Unie; c) selhání mechanismu předání stanoveného v odstavci 3.

Za těchto výjimečných okolností členské státy zajistí, aby byl evropský žalobce oprávněn nařizovat nebo požadovat vyšetřovací úkony a jiná opatření a aby měl veškeré pravomoci, odpovědnosti a povinnosti, jako by měl evropský pověřený žalobce v souladu s tímto nařízením a vnitrostátním právem.

O rozhodnutí přijatém podle tohoto odstavce musí být bez zbytečného odkladu informováni příslušné vnitrostátní orgány a evropští pověření žalobci, kteří se daným případem zabývají.

Článek 29

Zrušení výsad nebo imunit

1. Pokud se vyšetřování Úřadu týká osob chráněných výsadami nebo imunitami podle vnitrostátního práva a tyto výsady nebo imunity představují pro dané vyšetřování překážku, podá evropský nejvyšší žalobce odůvodněnou písemnou žádost o jejich zrušení v souladu s postupy stanovenými tímto vnitrostátním právem.

2. Pokud se vyšetřování Úřadu týká osob chráněných výsadami nebo imunitami podle práva Unie, zejména podle Protokolu o výsadách a imunitách Evropské unie, a tyto výsady nebo imunity představují pro konkrétní vyšetřování překážku, podá evropský nejvyšší žalobce odůvodněnou písemnou žádost o jejich zrušení v souladu s postupy stanovenými právem Unie.







ODDÍL 2

Pravidla pro vyšetřovací úkony a jiná opatření

Článek 30

Vyšetřovací úkony a jiná opatření

1. Členské státy zajistí, aby alespoň v případech, kdy je pro trestný čin, který je předmětem vyšetřování, stanoven trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby ve výši nejméně čtyř let, měli evropští pověření žalobci pravomoc nařídit nebo vyžádat si následující vyšetřovací úkony: a) vykonat prohlídku všech prostor, pozemků, dopravních prostředků, soukromého obydlí, oděvů a jakéhokoli jiného osobního majetku nebo počítačového systému a přijmout veškerá zajišťovací opatření nezbytná k zachování jejich neporušenosti a k tomu, aby se předešlo ztrátě nebo znehodnocení důkazů; b) zajistit předložení veškerých souvisejících předmětů či dokumentů v původní nebo jiné stanovené podobě; c) zajistit předložení uložených počítačových dat, šifrovaných či nešifrovaných, v původní nebo jiné stanovené podobě, včetně údajů o bankovních účtech a provozních údajů, s výjimkou údajů konkrétně zadržených v souladu s vnitrostátními právními předpisy podle čl. 15 odst. 1 druhé věty směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ( 2 ); d) zajistit nástroje trestné činnosti a výnosy z ní, včetně majetku, u něhož se očekává, že bude předmětem propadnutí na základě rozhodnutí soudu, u něhož probíhá soudní řízení, pokud existuje důvod se domnívat, že majitel či držitel nástrojů trestné činnosti nebo výnosů nebo osoba je kontrolující se bude snažit zmařit výkon rozhodnutí nařizujícího propadnutí; e) zachycovat elektronickou komunikaci podezřelé nebo obviněné osoby, která probíhá prostřednictvím libovolných prostředků používaných touto osobou pro elektronickou komunikaci; f) sledovat a vyhledávat jakýkoli předmět technickými prostředky, včetně sledovaných zásilek s věcmi.

2. Aniž je dotčen článek 29, mohou vyšetřovací úkony uvedené v odstavci 1 tohoto článku podléhat podmínkám podle příslušného vnitrostátního práva, pokud toto právo výslovně stanoví zvláštní omezení pro určité kategorie osob nebo osoby určitého povolání, jež jsou právně vázány povinností zachování důvěrnosti.

3. Vyšetřovací úkony uvedené v odst. 1 písm. c), e) a f) tohoto článku mohou podléhat dalším podmínkám, včetně omezení, stanoveným v příslušném vnitrostátním právu. Členské státy mohou zejména omezit uplatňování odst. 1 písm. e) a f) tohoto článku na určité závažné trestné činy. Členský stát, který má v úmyslu takové omezení uplatnit, oznámí Úřadu příslušný seznam určitých závažných trestných činů v souladu s článkem 117.

4. Evropští pověření žalobci mají pravomoc vyžádat si nebo nařídit ve svých členských státech vedle úkonů uvedených v odstavci 1 jakákoli další opatření, která jsou podle vnitrostátního práva v podobných případech státním zástupcům dostupná.

5. Evropští pověření žalobci mohou úkony a opatření uvedené v odstavcích 1 a 4 nařídit pouze tehdy, pokud existují dostatečné důvody se domnívat, že by daný konkrétní úkon nebo opatření mohl poskytnout informace nebo důkazy přínosné pro vyšetřování, a pokud není dostupné opatření, které by představovalo menší zásah a zároveň by umožnilo dosáhnout stejného cíle. Postupy a způsoby provádění úkonů a opatření se řídí příslušným vnitrostátním právem.

Článek 31

Přeshraniční vyšetřování

1. Evropští pověření žalobci jednají v úzké spolupráci a v přeshraničních případech si vzájemně pomáhají a pravidelně je spolu konzultují. Má-li být opatření přijato v jiném členském státě, než je členský stát evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, rozhodne tento evropský pověřený žalobce o přijetí nezbytného opatření a přidělí je evropskému pověřenému žalobci nacházejícímu se v členském státě, kde má být toto opatření provedeno.

2. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, může přidělit jakákoli opatření, která má k dispozici podle článku 30. Odůvodnění a přijetí takových opatření se řídí právem členského státu evropského pověřeného žalobce, který případ projednává. Pokud evropský pověřený žalobce, který případ projednává, přidělí provedení vyšetřovacího úkonu jednomu nebo několika evropským pověřeným žalobcům z jiného členského státu, informuje o tom současně svého dohlížejícího evropského žalobce.

3. Pokud se podle práva členského státu pomocného evropského pověřeného žalobce požaduje pro daný úkon soudní povolení, musí tento pomocný evropský pověřený žalobce takové povolení obdržet v souladu s právem daného členského státu.

Je-li soudní povolení pro přidělený úkon zamítnuto, vezme evropský pověřený žalobce, který případ projednává, přidělení zpět.

Pokud však právo členského státu pomocného evropského pověřeného žalobce takové soudní povolení nepožaduje, ale požaduje je právo členského státu evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, získá soudní povolení tento evropský pověřený žalobce a předloží je spolu s přidělením.

4. Pomocný evropský pověřený žalobce přidělené opatření provede nebo nařídí příslušnému vnitrostátnímu orgánu, aby tak učinil.

5. Pokud se pomocný evropský pověřený žalobce domnívá, že: a) přidělení je neúplné nebo obsahuje zjevnou chybu; b) opatření nelze provést ve lhůtě stanovené v přidělení z opodstatněných a objektivních důvodů; c) alternativní, avšak méně rušivé opatření by umožnilo dosáhnout stejných výsledků jako přidělené opatření nebo d) přidělené opatření neexistuje nebo by nebylo podle práva jeho členského státu k dispozici v obdobném vnitrostátním případě,

informuje o tom svého dohlížejícího evropského žalobce a konzultuje evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, aby tuto otázku společně vyřešili.

6. Pokud přidělené opatření v čistě vnitrostátní situaci neexistuje, ale bylo by k dispozici v situaci přeshraniční, kterou upravují právní nástroje o vzájemném uznávání nebo přeshraniční spolupráci, mohou dotčení evropští pověření žalobci po dohodě s příslušnými dohlížejícími evropskými žalobci tyto nástroje použít.

7. Pokud se evropským pověřeným žalobcům nepodaří věc vyřešit do sedmi pracovních dnů a přidělení je zachováno, předá se věc příslušné stálé komoře. Totéž platí, i pokud přidělené opatření nebylo provedeno ve lhůtě stanovené v přidělení nebo v přiměřené lhůtě.

8. Příslušná stálá komora evropské pověřené žalobce zabývající se daným případem v nezbytném rozsahu vyslechne a poté v souladu s příslušným vnitrostátním právem i tímto nařízením bez zbytečného odkladu rozhodne, zda a v jaké lhůtě provede pomocný evropský pověřený žalobce potřebné přidělené opatření nebo náhradní opatření, a toto rozhodnutí sdělí danému evropskému pověřenému žalobci prostřednictvím příslušného evropského žalobce.

Článek 32

Výkon přidělených opatření

Přidělená opatření se provádějí v souladu s tímto nařízením a právem členského státu pomocného evropského pověřeného žalobce. Dodržují se formální náležitosti a postupy výslovně uvedené evropským pověřeným žalobcem, který případ projednává, pokud nejsou v rozporu se základními právními zásadami členského státu pomocného evropského pověřeného žalobce.

Článek 33

Zatčení v průběhu přípravného řízení a přeshraniční předávání

1. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, může nařídit zatčení podezřelé či obviněné osoby nebo její vzetí do vazby v souladu s vnitrostátním právem použitelným v obdobných vnitrostátních případech, nebo může o toto zatčení či vzetí do vazby požádat.

2. Pokud je nezbytné zatknout a předat osobu, která nepobývá v členském státě, v němž se nachází evropský pověřený žalobce, který případ projednává, vydá tento žalobce evropský zatýkací rozkaz v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV ( 3 ) nebo požádá příslušný orgán dotyčného členského státu, aby takový rozkaz vydal.







ODDÍL 3

Pravidla pro trestní stíhání

Článek 34

Postoupení a předání řízení vnitrostátním orgánům

1. Pokud z vyšetřování vedeného Úřadem vyplyne, že skutečnosti, které byly předmětem vyšetřování, nenaplňují skutkovou podstatu trestného činu, pro který je příslušný podle článků 22 a 23, rozhodne příslušná stálá komora bez zbytečného odkladu o postoupení případu příslušným vnitrostátním orgánům.

2. Pokud z vyšetřování vedeného Úřadem vyplyne, že již nejsou plněny zvláštní podmínky pro výkon jeho pravomoci uvedené v čl. 25 odst. 2 a 3, rozhodne příslušná stálá komora bez zbytečného odkladu a před zahájením trestního stíhání u vnitrostátních soudů o postoupení dané věci příslušným vnitrostátním orgánům.

3. Pokud se kolegium s ohledem na trestné činy, které způsobily nebo by mohly způsobit škodu finančním zájmům Unie v hodnotě nižší než 100 000 EUR, domnívá, že vzhledem ke stupni závažnosti trestného činu nebo složitosti řízení v konkrétním případě není třeba, aby byl daný případ vyšetřován nebo trestně stíhán na úrovni Unie, a že by to bylo v zájmu účinnosti vyšetřování nebo trestního stíhání, vydá v souladu s čl. 9 odst. 2 obecné pokyny umožňující stálé komoře postoupit případ příslušným vnitrostátním orgánům.

Tyto pokyny rovněž umožní stálým komorám postoupit případ příslušným vnitrostátním orgánům, pokud Úřad vykonává pravomoc v souvislosti s trestnými činy uvedenými v čl. 3 odst. 2 písm. a) a b) směrnice (EU) 2017/1371 a pokud škoda, která byla nebo by mohla být způsobena finančním zájmům Unie, nepřesahuje škodu, která byla nebo by mohla být způsobena jiné oběti.

S cílem zajistit soudržné uplatňování pokynů podá každá stálá komora každoročně zprávu kolegiu o jejich uplatňování.

Taková postoupení zahrnují rovněž neoddělitelně spjaté trestné činy v pravomoci Úřadu uvedené v čl. 22 odst. 3.

4. Stálá komora sdělí evropskému nejvyššímu žalobci jakékoli rozhodnutí o postoupení případu vnitrostátním orgánům podle odstavce 3. Evropský nejvyšší žalobce může do tří dnů po obdržení této informace požádat stálou komoru o přezkum jejího rozhodnutí, pokud se evropský nejvyšší žalobce domnívá, že je to třeba pro zajištění soudržnosti politiky Úřadu v oblasti postupování případů. Je-li evropský nejvyšší žalobce členem příslušné stálé komory, vykoná právo na podání žádosti o uvedený přezkum některý z náměstků evropského nejvyššího žalobce.

5. Pokud příslušné vnitrostátní orgány nevysloví souhlas s převzetím případu podle odstavce 2 a 3 ve lhůtě nejvýše třiceti dnů, je k vyšetřování nebo k odložení případu v souladu s pravidly stanovenými v tomto nařízení i nadále příslušný Úřad.

6. Má-li Úřad v úmyslu případ odložit v souladu s čl. 39 odst. 3, postoupí jej stálá komora neprodleně vnitrostátnímu orgánu, pokud o to tento orgán požádá.

7. Pokud se vnitrostátní orgán v důsledku postoupení podle odstavců 1, 2 nebo 3 tohoto článku a podle čl. 25 odst. 3 rozhodne zahájit vyšetřování, předá mu Úřad spis, upustí od přijímání dalších opatření v oblasti vyšetřování nebo trestního stíhání a případ uzavře.

8. Dojde-li k předání spisu podle odstavců 1, 2 nebo 3 tohoto článku a podle čl. 25 odst. 3, uvědomí Úřad o této skutečnosti příslušné orgány, instituce a jiné subjekty Unie a ve vhodných případech v souladu s vnitrostátním právem i podezřelé nebo obviněné osoby a oběti trestného činu.

Článek 35

Skončení vyšetřování

1. Pokud evropský pověřený žalobce, který případ projednává, považuje vyšetřování za dokončené, předloží dohlížejícímu evropskému žalobci zprávu obsahující stručné vylíčení případu a návrh rozhodnutí o tom, zda vést trestní stíhání u vnitrostátního soudu, nebo zda zvážit postoupení případu, jeho odložení nebo zvláštní způsob řízení podle článku 34, 39 nebo 40. Dohlížející evropský žalobce tyto dokumenty předá příslušné stálé komoře, a pokud to považuje za nezbytné, připojí vlastní posouzení. Pokud stálá komora přijme podle čl. 10 odst. 3 rozhodnutí navržené evropským pověřeným žalobcem, postupuje tento žalobce v dané věci v souladu s ním.

2. Jestliže stálá komora dospěje na základě obdržených zpráv k závěru, že rozhodnutí navržené evropským pověřeným žalobcem nepřijme, provede v případě potřeby před přijetím konečného rozhodnutí nebo před udělením dalších pokynů evropskému pověřenému žalobci vlastní přezkum spisu.

3. Pokud Evropský pověřený žalobce ve své zprávě navrhne podání obžaloby buď u soudu členského státu, ve kterém se nachází, nebo v souladu s čl. 26 odst. 4 u soudu jiného členského státu, který je pro daný případ příslušný, uvede pro to ve zprávě dostatečné důvody.

Článek 36

Trestní stíhání u vnitrostátních soudů

1. Pokud evropský pověřený žalobce předloží návrh rozhodnutí navrhujícího podat obžalobu, rozhodne o něm stálá komora postupy stanovenými v článku 35 do 21 dnů. Pokud návrh rozhodnutí navrhuje podat obžalobu, nemůže stálá komora rozhodnout o odložení případu.

2. Pokud stálá komora nepřijme rozhodnutí do 21 dní, považuje se rozhodnutí navržené evropským pověřeným žalobcem za přijaté.

3. Je-li pro daný případ příslušných více členských států, stálá komora zpravidla rozhodne předložit případ k trestnímu stíhání v členském státě evropského pověřeného žalobce, který případ projednává. Při zohlednění zprávy předložené podle čl. 35 odst. 1 však může stálá komora při existenci dostatečně pádných důvodů rozhodnout, že případ předloží k trestnímu stíhání v jiném členském státě, přičemž zohlední kritéria uvedená v čl. 26 odst. 4 a 5, a dá evropskému pověřenému žalobci daného členského státu odpovídající pokyn.

4. Na návrh evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, může příslušná stálá komora dříve, než rozhodne o podání obžaloby, spojit několik případů, v nichž bylo vyšetřování vedeno různými evropskými pověřenými žalobci proti téže osobě nebo osobám, s cílem trestně stíhat tyto případy před soudy jediného členského státu, který je podle svého práva pro každý z těchto případů příslušný.

5. Po přijetí rozhodnutí o členském státě, v němž má být případ předložen k trestnímu stíhání, se na základě vnitrostátního práva určí příslušný vnitrostátní soud tohoto členského státu.

6. Je-li to nezbytné pro účely zpětného získání finančních prostředků, následných správních opatření nebo sledování, vyrozumí ústředí příslušné vnitrostátní orgány, zúčastněné osoby a příslušné orgány, instituce a jiné subjekty Unie o rozhodnutí zahájení trestního stíhání.

7. Pokud má evropský pověřený žalobce v návaznosti na rozhodnutí soudu rozhodnout, zda podat opravný prostředek, předloží zprávu spolu s návrhem rozhodnutí příslušné stálé komoře a vyčká jejích pokynů. Jestliže mu lhůta stanovená vnitrostátním právem vyčkání těchto pokynů neumožňuje, je oprávněn podat opravný prostředek i bez předchozích pokynů stálé komory, přičemž jí neprodleně poté podá zprávu. Stálá komora dá pak evropskému pověřenému žalobci pokyn k zachování nebo zpětvzetí opravného prostředku. Stejný postup se uplatní i tehdy, pokud má evropský pověřený žalobce, který případ projednává, v průběhu soudního řízení a v souladu s příslušným vnitrostátním právem zaujmout postoj, který by vedl k odložení případu.

Článek 37

Důkazy

1. Důkazy, které žalobci Úřadu nebo žalovaný předloží soudu, nelze odmítnout pouze z důvodu, že byly shromážděny v jiném členském státě nebo v souladu s právem jiného členského státu.

2. Tímto nařízením není dotčeno právo soudu, u něhož probíhá soudní řízení, na nezávislé posouzení důkazů předložených žalovaným nebo žalobci Úřadu.

Článek 38

Nakládání s propadlým majetkem

Pokud v souladu s požadavky a postupy podle vnitrostátního práva, včetně vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici Evropského parlamentu a Rady 2014/42/EU ( 4 ), rozhodne příslušný vnitrostátní soud s konečnou platností o propadnutí majetku souvisejícího s trestným činem v působnosti Úřadu nebo výnosů z něj, naloží se s takovým majetkem nebo výnosy podle příslušného vnitrostátního práva. Tímto ustanovením není nepříznivě dotčeno právo Unie nebo jiných obětí na náhradu škody, která jim vznikla.







ODDÍL 4

Pravidla pro alternativní opatření k trestnímu stíhání

Článek 39

Odložení případu

1. Pokud je trestní stíhání podle práva členského státu, v němž se nachází evropský pověřený žalobce, který případ projednává, nemožné, rozhodne stálá komora na základě zprávy poskytnuté v souladu s čl. 35 odst. 1 evropským pověřeným žalobcem, který případ projednává, o odložení případu proti určité osobě z jednoho z následujících důvodů: a) úmrtí podezřelé nebo obviněné osoby nebo likvidace podezřelé nebo obviněné právnické osoby; b) nepříčetnost podezřelé nebo obviněné osoby; c) amnestie udělená podezřelé nebo obviněné osobě; d) imunita udělená podezřelé nebo obviněné osobě, pokud nebyla zrušena; e) uplynutí vnitrostátní zákonné promlčecí doby; f) v případě podezřelé nebo obviněné osoby již bylo v souvislosti s tímtéž jednáním vydáno konečné rozhodnutí; g) nedostatek relevantních důkazů.

2. Rozhodnutí podle odstavce 1 nebrání dalšímu vyšetřování na základě nových skutečností, o nichž Úřad v době rozhodnutí nevěděl a s nimiž byl obeznámen po rozhodnutí. Rozhodnutí znovu zahájit vyšetřování na základě těchto nových skutečností přijímá příslušná stálá komora.

3. Má-li Úřad pravomoc podle čl. 22 odst. 3, odloží případ pouze po konzultaci s příslušnými vnitrostátními orgány členského státu uvedenými v čl. 25 odst. 6. V relevantních případech postoupí stálá komora případ příslušným vnitrostátním orgánům v souladu s čl. 34 odst. 6, 7 a 8.

Totéž platí, vykonává-li Úřad pravomoc v souvislosti s trestnými činy uvedenými v čl. 3 odst. 2 písm. a) a b) směrnice (EU) 2017/1371 a pokud škoda, která byla nebo by mohla být způsobena finančním zájmům Unie, nepřesahuje škodu, která byla nebo by mohla být způsobena jiné oběti.

4. Úřad odložení případu úředně oznámí příslušným vnitrostátním orgánům a uvědomí o něm příslušné orgány, instituce a jiné subjekty Unie a ve vhodných případech podle vnitrostátního práva i podezřelé nebo obviněné osoby a oběti trestného činu. Odložené případy mohou být rovněž postoupeny úřadu OLAF nebo příslušným vnitrostátním správním nebo justičním orgánům pro účely zpětného získání finančních prostředků nebo jiných následných správních opatření.







ODDÍL 5

Pravidla pro zvláštní způsoby řízení

Článek 40

Zvláštní způsoby řízení

1. Pokud příslušné vnitrostátní právo umožňuje zvláštní způsob řízení, jehož cílem je konečné rozhodnutí ve věci na základě podmínek dohodnutých s podezřelou osobou, může evropský pověřený žalobce, který případ projednává, v souladu s čl. 10 odst. 3 a čl. 35 odst. 1 navrhnout příslušné stálé komoře, aby použila tento způsob řízení v souladu s podmínkami stanovenými ve vnitrostátním právu.

Pokud Úřad vykonává pravomoc v souvislosti s trestnými činy uvedenými v čl. 3 odst. 2 písm. a) a b) směrnice (EU) 2017/1371 a pokud škoda, která byla nebo by mohla být způsobena finančním zájmům Unie, nepřesahuje škodu, která byla nebo by mohla být způsobena jiné oběti, konzultuje evropský pověřený žalobce, který případ projednává, vnitrostátní orgány pověřené trestním stíháním dříve, než navrhne použít zvláštní způsob řízení.

2. Stálá komora rozhodne o návrhu evropského pověřeného žalobce, který případ projednává, přičemž zohlední tyto důvody: a) závažnost trestného činu zejména na základě způsobené škody; b) ochotu podezřelého pachatele nahradit škodu způsobenou protiprávním jednáním; c) použití zvláštního způsobu řízení by bylo v souladu s obecnými cíli a základními zásadami Úřadu, jak jsou stanoveny v tomto nařízení.

Kolegium přijme v souladu s čl. 9 odst. 2 pokyny k uplatňování těchto důvodů.

3. Pokud stálá komora s návrhem souhlasí, použije evropský pověřený žalobce, který případ projednává, zvláštní způsob řízení v souladu s podmínkami stanovenými vnitrostátním právem a zaznamená tuto skutečnost v systému správy případů. Po dokončení zvláštního způsobu řízení po splnění podmínek dohodnutých s podezřelou osobou vydá stálá komora evropskému podezřelému žalobci pokyn k tomuto způsobu řízení s cílem vydat v daném případě konečné rozhodnutí.







KAPITOLA VI

PROCESNÍ ZÁRUKY

Článek 41

Rozsah práv podezřelých a obviněných osob

1. Činnosti Úřadu jsou prováděny při plném dodržování práv podezřelých a obviněných osob zakotvených v Listině, včetně práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu.

2. Každá podezřelá nebo obviněná osoba má v trestním řízení prováděném Úřadem alespoň následující procesní práva stanovená právem Unie, včetně směrnic týkajících se práv podezřelých a obviněných osob v trestním řízení, jak byly provedeny ve vnitrostátním právu: a) právo na tlumočení a překlad podle směrnice 2010/64/EU; b) právo na informace a přístup k materiálům o případu podle směrnice 2012/13/EU; c) právo na přístup k obhájci a právo na komunikaci se třetími osobami a jejich informování v případě zatčení podle směrnice 2013/48/EU; d) právo nevypovídat a právo na presumpci neviny podle směrnice (EU) 2016/343; e) právo na právní pomoc podle směrnice (EU) 2016/1919.

3. Aniž jsou dotčena práva uvedená v této kapitole, mají podezřelé a obviněné osoby a ostatní osoby, kterých se řízení Úřadu týká, veškerá procesní práva, která jsou jim k dispozici podle příslušného vnitrostátního práva, včetně možnosti provádět důkazy, vyžadovat jmenování znalců nebo posouzení znalcem a výslech svědků a požadovat, aby Úřad získal tato opatření v zájmu obhajoby.

Článek 42

Soudní přezkum

1. Procesní úkony Úřadu, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám, podléhají přezkumu příslušnými vnitrostátními soudy v souladu s požadavky a postupy stanovenými vnitrostátním právem. Totéž platí pro případy, kdy Úřad neučiní procesní úkony, které mají mít právní účinky vůči třetím osobám a k jejichž učinění jej toto nařízení právně zavazuje.

2. Soudní dvůr má v souladu s článkem 267 Smlouvy o fungování EU pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se: a) platnosti procesních úkonů Úřadu, pokud je otázka platnosti vznesena u kteréhokoli soudu členského státu přímo na základě práva Unie; b) výkladu nebo platnosti ustanovení práva Unie včetně tohoto nařízení; c) výkladu článků 22 a 25 tohoto nařízení ve vztahu k jakémukoli sporu o příslušnost mezi Úřadem a příslušnými vnitrostátními orgány.

3. Odchylně od odstavce 1 tohoto článku přezkoumá rozhodnutí Úřadu o odložení případu, pokud jsou zpochybněna přímo na základě práva Unie, Soudní dvůr v souladu s čl. 263 čtvrtým pododstavcem Smlouvy o fungování EU.

4. Soudní dvůr má v souladu s článkem 268 Smlouvy o fungování EU pravomoc rozhodovat v jakémkoli sporu o náhradu újmy způsobené Úřadem.

5. Soudní dvůr má v souladu s článkem 272 Smlouvy o fungování EU pravomoc rozhodovat v jakémkoli sporu o rozhodčích doložkách obsažených ve smlouvách uzavřených Úřadem.

6. Soudní dvůr má v souladu s článkem 270 Smlouvy o fungování EU pravomoc rozhodovat v jakémkoli sporu o záležitostech zaměstnanců.

7. Soudní dvůr má pravomoc rozhodovat o odvolání evropského nejvyššího žalobce podle čl. 14 odst. 5 nebo evropských žalobců podle čl. 16 odst. 5.

8. Tímto článkem není dotčen soudní přezkum Soudním dvorem v souladu s čl. 263 čtvrtým pododstavcem Smlouvy o fungování EU, pokud jde o rozhodnutí Úřadu, která se týkají práv subjektů údajů podle kapitoly VIII, a o rozhodnutí Úřadu, která nejsou procesními úkony, jako jsou rozhodnutí Úřadu týkající se práva veřejnosti na přístup k dokumentům, rozhodnutí o odvolání evropských pověřených žalobců přijatá podle čl. 17 odst. 3 tohoto nařízení nebo jakákoli jiná správní rozhodnutí.







KAPITOLA VII

ZPRACOVÁNÍ INFORMACÍ

Článek 43

Přístup Úřadu k informacím

1. Evropští pověření žalobci musí mít možnost získat veškeré relevantní informace uložené ve vnitrostátních databázích pro vyšetřování trestných činů a databázích donucovacích orgánů, jakož i v dalších příslušných rejstřících orgánů veřejné moci, a to za stejných podmínek, jaké se v podobných případech uplatňují podle vnitrostátního práva.

2. Úřad musí mít rovněž možnost získat veškeré relevantní informace, které spadají do jeho pravomoci, uložené v databázích a rejstřících orgánů, institucí a jiných subjektů Unie.

Článek 44

Systém správy případů

1. Úřad zřizuje systém správy případů, který je udržován a spravován v souladu s pravidly stanovenými v tomto nařízení a v jednacím řádu Úřadu.

2. Účelem systému správy případů je: a) podpora řízení vyšetřování a trestních stíhání vedených Úřadem, zejména řízením vnitřních toků informací a podporou vyšetřování v přeshraničních případech; b) zajištění zabezpečeného přístupu k informacím o vyšetřování a trestním stíhání na úrovni ústředí a pro evropské pověřené žalobce; c) umožnění vzájemného provázání informací a získávání údajů pro operativní analýzy a statistické účely; d) usnadnění dohledu s cílem zajistit, aby zpracování operativních osobních údajů bylo zákonné a v souladu s příslušnými ustanoveními tohoto nařízení.

3. Systém správy případů může být připojen k zabezpečenému telekomunikačnímu spojení uvedenému v článku 9 rozhodnutí Rady 2008/976/SVV ( 5 ).

4. Systém správy případů obsahuje: a) rejstřík informací získaných Úřadem v souladu s článkem 24, včetně veškerých rozhodnutí ve vztahu k těmto informacím; b) seznam všech spisů; c) veškeré informace ze spisů uložených v systému správy případů v elektronické podobě v souladu s čl. 45 odst. 3.

Seznam nesmí obsahovat žádné operativní osobní údaje kromě údajů nezbytných k identifikaci případů nebo určení vzájemných vazeb mezi různými spisy.

5. Pro účely zpracování operativních osobních údajů může Úřad vytvořit jiné automatizované soubory údajů než spisy pouze v souladu s tímto nařízením a s jednacím řádem Úřadu. Podrobnosti týkající se těchto jiných automatizovaných souborů údajů se oznámí evropskému inspektorovi ochrany údajů.

Článek 45

Spisy Úřadu

1. Pokud se Úřad rozhodne zahájit vyšetřování nebo uplatnit své evokační právo podle tohoto nařízení, evropský pověřený žalobce, který případ projednává, vytvoří spis.

Spis musí obsahovat všechny informace a důkazy, které má tento evropský pověřený žalobce k dispozici, týkající se vyšetřování nebo trestního stíhání ze strany Úřadu.

Po zahájení vyšetřování se informace uvedené v rejstříku podle čl. 44 odst. 4 písm. a) stávají součástí spisu.

2. Spis bude spravovat evropský pověřený žalobce, který případ projednává, v souladu s právními předpisy svého členského státu.

Jednací řád Úřadu může obsahovat pravidla pro organizaci a správu spisů v rozsahu nezbytném k zajištění toho, aby Úřad fungoval jednotně. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, umožní podezřelým a obviněným osobám i dalším osobám, kterých se řízení týká, přístup ke spisu v souladu s vnitrostátním právem členského státu tohoto žalobce.

3. Systém správy případů Úřadu obsahuje veškeré informace a důkazy obsažené ve spisu, které mohou být uloženy elektronicky, s cílem umožnit ústředí, aby mohlo vykonávat své funkce v souladu s tímto nařízením. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, zajistí, aby obsah informací v systému správy případů odrážel aktuální stav spisu, zejména aby byly operativní osobní údaje obsažené v systému správy případů vymazány nebo opraveny pokaždé, když jsou tyto údaje vymazány nebo opraveny v odpovídajícím spisu.

Článek 46

Přístup k systému správy případů

Evropský nejvyšší žalobce, náměstci evropského nejvyššího žalobce, další evropští žalobci a evropští pověření žalobci mají přímý přístup k rejstříku a k seznamu.

Dohlížející evropský žalobce a příslušná stálá komora mají při výkonu svých pravomocí v souladu s články 10 a 12 přímý přístup k informacím elektronicky uloženým v systému správy případů. Dohlížející evropský žalobce má i přímý přístup ke spisu. Příslušná stálá komora má přístup ke spisu na svou žádost.

O přístup k informacím uloženým elektronicky v systému správy případů a k jakémukoli spisu mohou požádat i další evropští pověření žalobci. O udělení tohoto přístupu dalším evropským pověřeným žalobcům rozhoduje evropský pověřený žalobce, který případ projednává, v souladu s příslušným vnitrostátním právem. Není-li přístup udělen, může být záležitost předána příslušné stálé komoře. Příslušná stálá komora v nezbytné míře vyslechne dotčené evropské pověřené žalobce a poté rozhodne v souladu s příslušným vnitrostátním právem a tímto nařízením.

Jednací řád Úřadu stanoví další pravidla týkající se práva na přístup a postup pro stanovení úrovně přístupu evropského nejvyššího žalobce, náměstků evropského nejvyššího žalobce, dalších evropských žalobců, evropských pověřených žalobců a zaměstnanců Úřadu k systému správy případů v rozsahu nezbytném k výkonu jejich povinností.







KAPITOLA VIII

OCHRANA ÚDAJŮ

Článek 47

Zásady zpracování osobních údajů

1. Osobní údaje musí být: a) zpracovávány zákonným a korektním způsobem („zákonnost a korektnost“); b) shromažďovány pro určité, výslovně vyjádřené a legitimní účely a nesmějí být dále zpracovávány způsobem, který je s těmito účely neslučitelný; další zpracování pro účely archivace ve veřejném zájmu, pro účely vědeckého či historického výzkumu nebo pro statistické účely se nepovažuje za neslučitelné s původními účely za předpokladu, že Úřad poskytne vhodné záruky práv a svobod subjektů údajů („účelové omezení“); c) přiměřené, relevantní a omezené na nezbytný rozsah ve vztahu k účelu, pro který jsou zpracovávány („minimalizace údajů“); d) přesné a v případě potřeby aktualizované; musí být přijata veškerá rozumná opatření, aby osobní údaje, které jsou nepřesné s přihlédnutím k účelům, pro které se zpracovávají, byly bezodkladně vymazány nebo opraveny („přesnost“); e) uloženy ve formě umožňující identifikaci subjektů údajů po dobu ne delší, než je nezbytné pro účely, pro které jsou zpracovávány; osobní údaje lze uložit po delší dobu, pokud se zpracovávají výhradně pro účely archivace ve veřejném zájmu, pro účely vědeckého či historického výzkumu nebo pro statistické účely, a to za předpokladu, že Úřad poskytne vhodné záruky práv a svobod subjektů údajů, zejména provedením příslušných technických a organizačních opatření požadovaných tímto nařízením („omezení uložení“); f) zpracovávány způsobem, který zajistí náležité zabezpečení osobních údajů, včetně jejich ochrany pomocí vhodných technických nebo organizačních opatření před neoprávněným či protiprávním zpracováním a před náhodnou ztrátou, zničením nebo poškozením („integrita a důvěrnost“).

2. Úřad při zcela nebo částečně automatizovaném zpracování osobních údajů a při neautomatizovaném zpracování těch osobních údajů, které jsou obsaženy v evidenci nebo do ní mají být zařazeny, odpovídá za dodržení odstavce 1 a musí být schopen toto dodržení souladu doložit („odpovědnost“).

3. Zpracování prováděné Úřadem pro kterýkoli účel uvedený v článku 49 jiný než ten, pro nějž byly operativní osobní údaje shromážděny, je přípustné, pokud: a) je Úřad oprávněn zpracovávat takové operativní osobní údaje pro takový účel v souladu s tímto nařízením a b) je zpracování pro tento jiný účel nezbytné a přiměřené v souladu s právem Unie a c) případné použití těchto operativních osobních údajů není zakázáno příslušnými vnitrostátním procesním právem upravujícím vyšetřovací úkony provedené v souladu s článkem 30. Rozhodným vnitrostátním procesním právem je právo členského státu, ve kterém byly údaje získány.

Článek 48

Administrativní osobní údaje

1. Na všechny administrativní osobní údaje zpracovávané Úřadem se vztahuje nařízení (ES) č. 45/2001.

2. Úřad určí maximální doby uložení administrativních osobních údajů v ustanoveních o ochraně údajů ve svém jednacím řádu.

Článek 49

Zpracování operativních osobních údajů

1. Úřad zpracovává operativní osobní údaje automatizovanými prostředky nebo ve strukturovaných, ručně vedených spisech v souladu s tímto nařízením a pouze k následujícím účelům: a) vyšetřování a stíhání trestných činů vedená v souladu s tímto nařízením, nebo b) výměna informací s příslušnými orgány členských států Evropské unie a ostatními orgány, institucemi a jinými subjekty Unie v souladu s tímto nařízením, nebo c) spolupráce se třetími zeměmi a mezinárodními organizacemi v souladu s tímto nařízením.

2. Kategorie operativních osobních údajů a kategorie subjektů údajů, jejichž operativní osobní údaje může Úřad pro každý účel podle odstavce 1 tohoto článku zpracovat v rejstříku uvedeném v čl. 44 odst. 4 písm. b), jsou uvedeny v příloze v souladu s odstavcem 3 tohoto článku.

3. Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 115, jimiž sestaví seznam kategorií operativních osobních údajů a kategorií subjektů údajů uvedených v odstavci 2 tohoto článku a tento seznam aktualizovat, aby se zohlednil vývoj informačních technologií a pokrok v oblasti informační společnosti.

Ve zvláště závažných naléhavých případech se na akty v přenesené pravomoci podle tohoto odstavce použije postup stanovený v článku 116.

4. Úřad může dočasně zpracovávat operativní osobní údaje s cílem zjistit, zda jsou tyto údaje důležité pro jeho úkoly a pro účely uvedené v odstavci 1. Kolegium na návrh evropského nejvyššího žalobce a po konzultaci evropského inspektora ochrany údajů stanoví podmínky pro zpracování těchto operativních osobních údajů, zejména pokud jde o přístup k nim a jejich používání, jakož i maximální doby uložení a lhůty pro vymazání údajů.

5. Úřad zpracovává operativní osobní údaje tak, aby bylo možné stanovit, který orgán je poskytl nebo odkud byly získány.

6. Při uplatňování článků 57 až 62 Úřad v relevantních případech v souladu s vnitrostátním procesním právem jedná s ohledem na povinnost poskytnout subjektu údajů informace a s ohledem na možnost od poskytnutí těchto informací upustit, omezit je či je odložit. Evropský pověřený žalobce, který případ projednává, před přijetím rozhodnutí ve vztahu k článkům 57 až 62 případně konzultuje další evropské pověřené žalobce, jichž se případ týká.

Článek 50

Doba uložení operativních osobních údajů

1. Úřad průběžně přezkoumává potřebu uložení zpracovávaných operativních osobních údajů. Tento přezkum provádí nejpozději tři roky po prvním zpracování daných osobních údajů a poté každé tři roky. Jsou-li operativní osobní údaje uloženy po dobu delší než pět let, musí o tom být informován evropský inspektor ochrany údajů.

2. Operativní osobní údaje zpracovávané Úřadem nesmějí být uloženy po dobu delší než pět let ode dne, kdy rozhodnutí o zproštění viny týkající se daného případu nabylo právní moci; pokud byl obžalovaný shledán vinným, doba uložení se prodlužuje až do okamžiku, kdy je uložený trest vykonán nebo kdy ho podle práva členského státu, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, již nelze vykonat.

3. Než uplyne některá ze lhůt uvedených v odstavci 2, přezkoumá Úřad potřebu dalšího uložení operativních osobních údajů, pokud a dokud je to nezbytné pro plnění jeho úkolů. Důvody pro další uložení musí být doloženy a zaznamenány. Není-li přijato žádné rozhodnutí o dalším uložení operativních osobních údajů, jsou tyto údaje automaticky vymazány.

Článek 51

Rozlišování mezi různými kategoriemi subjektů údajů

Úřad, v příslušných případech a pokud je to možné, jasně rozlišuje mezi operativními osobními údaji různých kategorií subjektů údajů, například:

a) osob, u nichž existují závažné důvody se domnívat, že spáchaly trestný čin nebo se jej chystají spáchat;

b) osob odsouzených za trestný čin;

c) osob, které se staly obětí trestného činu nebo u kterých některé skutečnosti vedou k domněnce, že by obětí trestného činu mohly být, a

d) třetích stran v souvislosti s trestným činem, například osob, které by mohly být předvolány jako svědci při vyšetřování trestného činu nebo při následném trestním řízení nebo které mohou poskytnout informace o trestných činech, nebo kontaktních osob či společníků některé z osob uvedených v písmenech a) a b).

Článek 52

Rozlišování mezi operativními osobními údaji a ověřování jejich kvality

1. Úřad pokud možno rozlišuje mezi operativními osobními údaji založenými na skutečnostech od operativních osobních údajů založených na osobních hodnoceních.

2. Úřad učiní veškerá rozumná opatření s cílem zajistit, aby nebyly předávány ani zpřístupňovány operativní osobní údaje, které jsou nepřesné, neúplné nebo již nejsou aktuální. Za tímto účelem Úřad ověří, pokud je to proveditelné, kvalitu operativních osobních údajů před jejich předáním nebo zpřístupněním. Při každém předání operativních osobních údajů k nim Úřad pokud možno doplní nezbytné informace, jež umožní příjemci zhodnotit míru jejich přesnosti, úplnosti, spolehlivosti a aktuálnosti.

3. Zjistí-li se, že došlo k předání nesprávných operativních osobních údajů nebo že operativní osobní údaje byly předány protiprávně, musí o tom být příjemce neprodleně vyrozuměn. V takovém případě musí být operativní osobní údaje opraveny nebo vymazány nebo být omezeno zpracování v souladu s článkem 61.

Článek 53

Zvláštní podmínky pro zpracování

1. Je-li to požadováno tímto nařízením, zajistí Úřad zvláštní podmínky pro zpracování operativních osobních údajů a uvědomí příjemce takových údajů o těchto podmínkách a o nutnosti je dodržovat.

2. Úřad dodržuje zvláštní podmínky zpracování údajů stanovené vnitrostátním orgánem v souladu s čl. 9 odst. 3 a 4 směrnice (EU) 2016/680.

Článek 54

Předávání operativních osobních údajů orgánům, institucím a jiným subjektům Unie

1. S výhradou případných dalších omezení podle tohoto nařízení, zejména článku 53, předá Úřad operativní osobní údaje jinému orgánu, instituci či subjektu Unie, pouze pokud jsou takové údaje nezbytné k legitimnímu plnění úkolů spadajících do pravomoci daného jiného orgánu, instituce či subjektu Unie.

2. Pokud se operativní osobní údaje předávají na žádost jiného orgánu, instituce či subjektu Unie, odpovídají za legitimitu tohoto předání správce i příjemce.

Úřad je povinen ověřit pravomoc dotyčného jiného orgánu, instituce či subjektu Unie a předběžně posoudit nezbytnost předání operativních osobních údajů. Vzniknou-li pochybnosti, zda je předání nezbytné, požádá Úřad příjemce o doplňující informace.

Dotyčný jiný orgán, instituce či subjekt Unie zajistí, aby nezbytnost předání operativních osobních údajů mohla být dodatečně ověřena.

3. Jiný orgán, instituce či subjekt Unie zpracuje operativní osobní údaje výlučně pro účely, pro které byly předány.

Článek 55

Zpracování zvláštních kategorií operativních osobních údajů

1. Zpracování operativních osobních údajů, které vypovídají o rasovém či etnickém původu, politických názorech, náboženském vyznání či filosofickém přesvědčení nebo členství v odborech, a zpracování genetických údajů, biometrických údajů za účelem jedinečné identifikace fyzické osoby, operativních osobních údajů o zdravotním stavu nebo operativních osobních údajů o sexuálním životě či sexuální orientaci fyzické osoby je povoleno pouze tehdy, pokud je pro vyšetřovaní vedené Úřadem zcela nezbytné, s výhradou náležitých záruk zajišťujících práva a svobody subjektu údajů, a pouze tehdy, doplňují-li dané údaje jiné operativní osobní údaje, které již Úřad zpracovává.

2. O použití tohoto článku musí být neprodleně informován pověřenec pro ochranu osobních údajů.

Článek 56

Automatické individuální rozhodování, včetně profilování

Subjekt údajů má právo nebýt předmětem žádného rozhodnutí Úřadu založeného výhradně na automatizovaném zpracování, včetně profilování, které má pro něho právní účinky nebo se ho obdobným způsobem významně dotýká.

Článek 57

Sdělení a postupy pro výkon práv subjektu údajů

1. Úřad přijme vhodná opatření, aby poskytl veškeré informace uvedené v článku 58. Veškerá sdělení podle článků 56, 59 až 62 a 75 týkající se zpracování údajů subjektu se vyhotovují stručně, srozumitelně a snadno přístupným způsobem za použití jasných a jednoduchých jazykových prostředků. Informace jsou poskytovány jakýmikoli vhodnými, tedy i elektronickými prostředky. Obecně platí, že správce poskytne informace ve stejné podobě jako žádost.

2. Úřad usnadňuje výkon práv subjektu údajů podle článků 58 až 62.

3. Úřad informuje subjekt údajů písemně bez zbytečného odkladu, a v každém případě do tří měsíců od obdržení jeho žádosti, o tom, jaké kroky se v návaznosti na jeho žádost podnikají.

4. Úřad stanoví, že se informace podle článku 58 a veškerá sdělení a veškeré úkony podle článků 56, 59 až 62 a 75 poskytují a činí bezplatně. Jsou-li žádosti podané subjektem údajů zjevně nedůvodné nebo nepřiměřené, zejména protože se opakují, může Úřad buď: a) uložit přiměřený poplatek zohledňující administrativní náklady spojené s poskytnutím požadovaných informací nebo sdělení nebo s učiněním požadovaných úkonů, nebo b) odmítnout žádosti vyhovět.

Zjevnou nedůvodnost nebo nepřiměřenost žádosti dokládá Úřad.

5. Pokud má Úřad důvodné pochybnosti o totožnosti fyzické osoby, která podává žádost podle článku 59 nebo 61, může požádat o poskytnutí dodatečných informací nezbytných k potvrzení totožnosti subjektu údajů.

Článek 58

Informace poskytované subjektu údajů

1. Úřad poskytne subjektu údajů alespoň tyto informace: a) totožnost a kontaktní údaje Úřadu; b) kontaktní údaje pověřence pro ochranu osobních údajů; c) informace o účelech zpracování, pro které jsou operativní osobní údaje určeny; d) informace o právu podat stížnost u evropského inspektora ochrany údajů a jeho kontaktní údaje; e) informace o existenci práva požadovat od Úřadu přístup k operativním osobním údajům týkajícím se subjektu údajů, jejich opravu nebo výmaz anebo omezení jejich zpracování.

2. Vedle informací uvedených v odstavci 1 poskytne Úřad subjektu údajů ve zvláštních případech tyto další informace s cílem umožnit výkon jeho práv: a) právní základ zpracování; b) dobu, po kterou budou operativní osobní údaje uloženy, nebo není-li ji možné určit, kritéria použitá ke stanovení této doby; c) případné kategorie příjemců daných operativních osobních údajů, včetně příjemců ve třetích zemích nebo v mezinárodních organizacích; d) v případě potřeby doplňující informace, zejména jsou-li operativní osobní údaje získány bez vědomí subjektu údajů.

3. Úřad může poskytnutí informací subjektu údajů podle odstavce 2 odložit, omezit či od něho upustit v takovém rozsahu a na takovou dobu, jak je to v demokratické společnosti s náležitým přihlédnutím k základním právům a oprávněným zájmům dotčené fyzické osoby nutné a přiměřené, s cílem: a) zabránit maření úředních nebo právních šetření, vyšetřování nebo postupů; b) zabránit nepříznivému ovlivňování prevence, odhalování, vyšetřování či stíhání trestných činů nebo výkonu trestů; c) chránit veřejnou bezpečnost členských států Evropské unie; d) chránit národní bezpečnost členských států Evropské unie; e) chránit práva a svobody druhých.

Článek 59

Právo subjektu údajů na přístup k osobním údajům

Subjekt údajů má právo získat od Úřadu potvrzení, zda operativní osobní údaje, které se ho týkají, jsou či nejsou zpracovávány, a je-li tomu tak, má právo získat přístup k těmto operativním osobním údajům a k následujícím informacím:

a) účely a právní základ zpracování;

b) kategorie dotčených operativních osobních údajů;

c) příjemci nebo kategorie příjemců, kterým byly operativní osobní údaje zpřístupněny, zejména příjemci ve třetích zemích nebo v mezinárodních organizacích;

d) pokud možno předpokládaná doba, po kterou budou operativní osobní údaje uloženy, nebo není-li ji možné určit, kritéria použitá ke stanovení této doby;

e) existence práva požadovat od Úřadu opravu nebo výmaz operativních osobních údajů týkajících se subjektu údajů nebo omezení jejich zpracování;

f) právo podat stížnost u evropského inspektora ochrany údajů a jeho kontaktní údaje;

g) sdělení operativních osobních údajů, které jsou předmětem zpracování, a veškerých dostupných informací o jejich původu.

Článek 60

Omezení práva na přístup

1. Úřad může přístup subjektu údajů k informacím úplně nebo částečně omezit v takovém rozsahu a na takovou dobu, jak je to v demokratické společnosti s náležitým přihlédnutím k základním právům a oprávněným zájmům dotčené fyzické osoby nutné a přiměřené, s cílem: a) zabránit maření úředních nebo právních šetření, vyšetřování nebo postupů; b) zabránit nepříznivému ovlivňování prevence, odhalování, vyšetřování či stíhání trestných činů nebo výkonu trestů; c) chránit veřejnou bezpečnost členských států Evropské unie; d) chránit národní bezpečnost členských států Evropské unie; e) chránit práva a svobody druhých.

2. Pokud by poskytnutí těchto informací ohrožovalo účely odstavce 1, informuje Úřad dotčený subjekt údajů pouze o tom, že provedl kontroly, přičemž neuvede žádné informace, z nichž by daný subjekt údajů mohl zjistit, zda Úřad zpracovává operativní osobní údaje, které se ho týkají.

Úřad informuje subjekt údajů o možnosti podat stížnost u evropského inspektora ochrany údajů nebo podat proti rozhodnutí Úřadu žalobu u Soudního dvora.

3. Úřad zdokumentuje věcné či právní důvody, na nichž se rozhodnutí zakládá. Na požádání zpřístupní tyto informace evropskému inspektorovi ochrany údajů.

Článek 61

Právo na opravu nebo výmaz operativních osobních údajů a omezení zpracování

1. Subjekt údajů má právo na to, aby Úřad bez zbytečného odkladu opravil nepřesné operativní osobní údaje, které se ho týkají. S přihlédnutím k účelům zpracování má subjekt údajů právo na doplnění neúplných operativních osobních údajů, a to i poskytnutím dodatečného prohlášení.

2. Úřad vymaže operativní osobní údaje bez zbytečného odkladu a subjekt údajů má právo na to, aby Úřad bez zbytečného odkladu vymazal operativní osobní údaje, které se ho týkají, jestliže zpracování porušuje články 47, 49 nebo 55, nebo jestliže operativní osobní údaje musí být vymazány ke splnění právní povinnosti Úřadu.

3. Namísto výmazu osobních údajů Úřad omezí zpracování: a) zpochybňuje-li subjekt údajů přesnost daných operativních osobních údajů a nelze-li ji ověřit, nebo b) musí-li být dané operativní osobní údaje uchovány pro účely dokazování.

Pokud je zpracování omezeno ve smyslu prvního pododstavce písm. a), informuje Úřad subjekt údajů před zrušením omezení zpracování.

4. Pokud bylo zpracování omeze