BG Официален вестник на Европейския съюз L 261/21

РЕШЕНИЕ НА НАДЗОРНИЯ ОРГАН НА ЕАСТ

№ 416/10/COL

от 3 ноември 2010 година

за данъчното облагане на инвестиционни дружества съгласно Данъчния закон на Лихтенщайн

(Лихтенщайн)

НАДЗОРНИЯТ ОРГАН НА ЕАСТ („ОРГАНЪТ“),

КАТО ВЗЕ ПРЕДВИД Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумение за ЕИП“), и по-специално членове 61—63 и протокол 26,

КАТО ВЗЕ ПРЕДВИД Споразумението между държавите от ЕАСТ за създаване на Надзорен орган и Съд („Споразумение за Надзорен орган и Съд“), и по-специално член 24,

КАТО ВЗЕ ПРЕДВИД протокол 3 към Споразумението за Надзорен орган и Съд („Протокол 3“), и по-специално член 1, параграф 2 от част I и член 4, параграф 4, член 6, член 7, параграф 5 и член 14 от част II,

КАТО ВЗЕ ПРЕДВИД консолидираната версия на Решение № 195/04/COL на Органа от 14 юли 2004 година за прилагане на разпоредбите, предвидени в член 27 от част II на протокол 3 („Решение за прилагане на разпоредбите“ (1),

СЛЕД КАТО прикани заинтересованите страни да представят своите становища съгласно тези разпоредби и като взе предвид тези становища,

като има предвид, че:

I. ФАКТИ

1. ПРОЦЕДУРА

С писмо от 14 март 2007 г. Органът изпрати на органите на Лихтенщайн искане за информация относно различните данъчни облекчения за определени видове дружества, за които е видно, че се предвиждат съгласно Данъчния закон на Лихтенщайн. След размяна на кореспонденция с писмо от 18 март 2009 г. Органът уведоми органите на Лихтенщайн, че е решил да започне процедурата, предвидена в член 1, параграф 2 от част I на протокол 3, по отношение на данъчното облагане на инвестиционните дружества. Решението на Органа № 149/09/COL за започване на официална процедура за разследване беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз и в Притурката за ЕИП към него и приканваше заинтересованите страни да представят становища (2). Органът получи становища от заинтересованите страни. С писмо от 26 януари 2010 г. Органът препрати тези становища към органите на Лихтенщайн, като им предостави възможност за отговор. Това бе извършено с писмо от 17 март 2010 г.

2. ОПИСАНИЕ НА РАЗСЛЕДВАНАТА МЯРКА

2.1. Предмет

Разследването се отнасяше за третирането на инвестиционни дружества съгласно Данъчния закон на Лихтенщайн („Gesetz über die Landes-und Gemeindesteuern“) (3) („Данъчен закон“) между 1996 и 2006 г.

2.2. Определение на понятието „инвестиционни дружества“

В Закона на Лихтенщайн за инвестиционните дружества от 1996 г. („Gesetz über Investmentunternehmen“) („Закон за инвестиционните дружества“) се дава следното определение на тези дружества:

„набират активите си чрез публично предлагане след публично обявяване с цел колективни капиталови инвестиции, като тези активи се инвестират и управляват колективно от името на отделните инвеститори обикновено на принципа на разпределение на риска“ (4)

Съгласно правото на Лихтенщайн дадено инвестиционно предприятие може да избере или формата на договорен фонд, наречен инвестиционен фонд („Anlagefonds“) (5), или правната форма на инвестиционно дружество („Anlagegesellschaft“) (6). При инвестиционния фонд управлението на фонда се осъществява от отделен субект (наричано „управляващо дружество на фонда“) (7). При инвестиционното дружество управлението се поема от самото дружество. Следователно за разлика от инвестиционния фонд инвестиционното дружество представлява един-единствен субект. И в двата случая субектите, изпълняващи управителни функции, упражняват стопанска дейност, като предоставят услуги срещу такса.

Независимо от организационната форма активите, управлявани от името на инвеститорите, трябва да се разграничават от собствените активи на управляващото дружество. За предоставените услуги за управление управляващото дружество получава такса за управление, която става част от собствените му активи. Освен това могат да бъдат събирани такси за изпълнение или други такси (8), които също стават част от собствените активи на управляващото дружество.

3. ДАНЪЧНИ РАЗПОРЕДБИ, ПРИЛОЖИМИ ЗА ИНВЕСТИЦИОННИТЕ ДРУЖЕСТВА В ЛИХТЕНЩАЙН

3.1. Корпоративно данъчно облагане в Лихтенщайн

3.1.1. Данък върху дохода и данък върху капиталовата печалба

Раздели 73—81 от част 4, глава А, „Корпоративни данъци“ („Die Gesellschaftssteuern“) от Данъчния закон предвиждат две форми на корпоративно данъчно облагане (9):

— данък върху доходите от стопанска дейност („Ertragssteuer“), който съгласно раздел 77 от Данъчния закон се определя на база приходите минус допустимите разходи (включително отписаните активи). Ставката на данъка върху дохода зависи от съотношението между нетния доход и облагаемия капитал и варира между 7,5 % и 15 % (10). Тази ставка може да се увеличи от 1 до 5 процентни пункта в зависимост от съотношението между дивидентите и облагаемия капитал. Поради това максималният данък върху дохода е в размер на 20 %;

— данък върху капиталовата печалба („Kapitalsteuer“), който съгласно раздел 76 от Данъчния закон се налага върху внесения дружествен капитал, дяловия капитал, акционерния капитал и първоначалния капитал, както и върху резервите на дадено дружество, които образуват неговия собствен капитал. Данъците се определят в края на финансовата година за дружеството (обикновено на 31 декември). Ставката е в размер на 2 ‰ (0,2 %).

Съгласно раздел 73 от Данъчния закон юридически лица, които управляват търговски дружества в Лихтенщайн, плащат както данък върху дохода, така и данък върху капиталовата печалба. Същото важи и за чуждестранните дружества, които имат клон в Лихтенщайн.

3.1.2. Данък върху лихвите, получени от ценни книжа с лихвен купон

В част 5 от Данъчния закон се предвижда данък върху лихвите, получени от ценни книжа с лихвен купон. Съгласно раздел 88, буква a), точка 1) от Данъчния закон Лихтенщайн налага данък върху купони към ценни книжа (или документи, равностойни на ценните книжа), които се издават от негов „гражданин“. Това понятие включва всяко лице, което пребивава и има постоянен адрес или седалище по устав в Лихтенщайн. То включва и предприятия, регистрирани в публичния регистър на Лихтенщайн. Данъкът върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон се удържа за дружества, чиито капитал е разделен на дялове, например, акционерни дружества и дружества с ограничена отговорност (11). Той се налага със ставка 4 % върху всяко разпределяне на дивиденти или допълнителни дялове (в т.ч. доходи, разпределени под формата на акции).

3.2. Данъчно облагане на инвестиционните дружества между 1996 и 2006 г.

3.2.1. Данъчно облагане на активите, управлявани от името на инвеститорите

От 1996 г. насам с въвеждането на раздел 84, параграф 5 от Данъчния закон активите, управлявани от инвестиционни дружества, бяха облагани с данък по същия начин като активите на местните дружества („Sitzgesellschaften“) (12). Тъй като местните дружества не плащаха данък върху дохода, активите, управлявани от инвестиционните дружества, също не подлежаха на облагане с този данък. Съгласно раздел 84, параграф 1 от Данъчния закон се прилагаше само данък върху капиталовата печалба, намален на 1 ‰ (вместо 2 ‰) (13). Тази ставка беше намалена впоследствие на 0,4 ‰ за капитала на инвестиционни дружества, надвишаващ 2 милиона CHF в съответствие с раздел 85, параграф 2 от Данъчния закон (14). През 1996 г. също така бе премахнат данъкът върху печалбата, разпределена под формата на лихви, получена от управлявания капитал (15).

3.2.2. Данъчно облагане на собствените активи на управляващото дружество

3.2.2.1. Данъчно облагане на управителното тяло на инвестиционните фондове

Като всяко друго дружество, извършващо дейност в Лихтенщайн, управляващото дружество на даден инвестиционен фонд (управителното тяло на фонда) е било изцяло носител на задължението да плаща данък върху дохода, данък върху капиталовата печалба, както и данък върху лихвите, получени от ценни книжа с лихвен купон, върху собствените си доходи и капитал. Управляващото дружество също така е било облагано с всички данъци преди 1996 г. в съответствие с раздел 84, параграф 2 от Данъчния закон от 1961 г.

3.2.2.2. Данъчно облагане на управителното тяло на инвестиционните дружества

При инвестиционните дружества обаче не се правеше разлика за данъчни цели между собствените активи на управляващото дружество и управляваните активи. Следователно собствените активи на инвестиционните дружества също се подчиняваха на правилата, прилагани за местни дружества в съответствие с раздел 84, параграф 2 от Данъчния закон. Това означава, че не е удържан данък върху дохода от дейностите по управление или от управляваните активи; данъкът върху капиталовата печалба беше изискуем в размер на 1 ‰ вместо на 2 ‰ (и беше допълнително намален за капитал, надвишаващ 2 милиона CHF в съответствие с раздел 85, параграф 2 от Данъчния закон); освен това не се удържаше данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон. Между 1996 и 2006 г. данъчната ситуация за инвестиционните фондове и инвестиционните дружества може да се илюстрира както следва:

Инвестиционен фонд (Anlagefond) Управляващо дружество (собствени активи) Данък върху дохода Пълен данък върху капиталовата печалба Данък върху лихвите от ценни книжа Капитал на фонда, т.е. управлявани активи Освобождаване от данък върху дохода Намален данък върху капиталовата печалба Освобождаване от данък върху лихвите от ценни книжа





Инвестиционно дружество (Anlagegesellschaft) Собствени активи на управляващото дружество Освобождаване от данък върху дохода Намален данък върху капиталовата печалба Освобождаване от данък върху лихвите от ценни книжа Капитал на фонда, т.е. управлявани активи Освобождаване от данък върху дохода Намален данък върху капиталовата печалба Освобождаване от данък върху лихвите от ценни книжа

3.3. Ситуацията от 2006 г. до днес

Въведеното през 2005 г. законодателство изискваше инвестиционните дружества да записват и държат техните собствени активи отделно от управляваните активи. Беше изменен и Данъчният закон и беше добавен нов раздел 73, буква е), съгласно който както управляващото дружество на даден инвестиционен фонд, така и инвестиционните дружества се задължават да плащат данък върху дохода, данък върху капиталовата печалба и данък върху лихвите, получени от ценни книжа с лихвен купон, върху собствените им активи (16).

За периода от 2006 г. насам данъчната ситуация за инвестиционните фондове и инвестиционните дружества може да се илюстрира както следва:

Инвестиционен фонд (Anlagefond) Управляващо дружество (собствени активи) Данък върху дохода Данък върху капиталовата печалба Данък върху лихвите от ценни книжа Капитал на фонда, т.е. управлявани активи Освобождаване от данъчно облагане





Инвестиционно дружество (Anlagegesellschaft) Собствени активи на управляващото дружество Данък върху дохода Данък върху капиталовата печалба Данък върху лихвите от ценни книжа Капитал на фонда, т.е. управлявани активи Освобождаване от данъчно облагане

3.4. Основания за започване на процедурата

В решението си за започване на официално разследване Органът изрази съмнения относно факта доколко освобождаването от данъчно облагане на собствените активи на инвестиционните дружества е съвместимо с правилата за държавна помощ. Противно на доводите, изтъкнати от органите на Лихтенщайн, Органът първоначално зае становище, че данъчното законодателство предоставя избирателно предимство на инвестиционните дружества, което нарушава конкуренцията и се отразява върху търговията на територията на ЕИП. Въз основа на това Органът не можа да изключи факта, че правилата за данъчно облагане, приложими за собствените активи на инвестиционните дружества (пълно освобождаване от плащане на данък върху дохода и данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон, както и частично освобождаване от плащане на данък върху капиталовата печалба), представляват държавна помощ по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП. Органът също така изрази съмнения, че тези мерки могат да се приемат за съвместими с разпоредбите за държавна помощ от Споразумението за ЕИП, и по-специално с член 61, параграф 3, буква в).

4. СТАНОВИЩА НА ТРЕТИ СТРАНИ

Становищата на трети страни могат да се обобщят, както следва:

— като се позоваха на решения на Европейската комисия относно режима на данъчно облагане на определени холдингови дружества в Ирландия (17), както и относно намаляване на данъка върху прихода от определени нематериални активи в Испания (18), третите страни заявиха, че всяко физическо или юридическо лице може да учреди инвестиционно дружество и следователно може да се възползва от освобождаване от данъци; поради това освобождаването от данъци не представлява избирателна мярка;

— когато през 1996 г. беше прието законодателството, не беше ясно, че правилата за държавна помощ ще са приложими към мерките за данъчно облагане;

— ако Органът стигне до заключение, че освобождаването е равносилно на помощ, тъй като то се прилага от 1996 г., би следвало да представлява съществуваща мярка за помощ;

— като се позоваха на член 15 от протокол 3 (съгласно който възстановяването трябва да се извърши в рамките на давностен срок до десет години), третите страни заявиха, че не може да се изисква възстановяване на помощ, защото освобождаването от данъци е въведено през 1996 г.;

— беше изтъкнато, че възстановяването ще наруши принципите на оправданите правни очаквания и на правната сигурност;

— в някои случаи не може да се изисква възстановяване, тъй като сумата на освобождаването от данъци се подчинява на правилото de minimis.

5. СТАНОВИЩА, ПРЕДСТАВЕНИ ОТ ОРГАНИТЕ НА ЛИХТЕНЩАЙН

В писма от 17 март 2010 г. и 16 юли 2010 г. органите на Лихтенщайн представиха следните становища:

— освобождаването от данъци не включва държавна помощ по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, тъй като няма избирателен характер. В подкрепа на този довод органите отново се позоваха на двете решения на Европейската комисия — относно режима на данъчно облагане на определени холдингови дружества в Ирландия и относно намаляване на данъка върху прихода от определени нематериални активи в Испания;

— от друга страна се твърди, че всяка помощ е съществуваща помощ на основание десетгодишния давностен срок, посочен в член 1, буква б), точка iv) в съответствие с член 15 от част II на протокол 3; както и на основание на факта, че мярката се окачествява като помощ единствено в резултат на развитието на Европейското икономическо пространство (член 1, буква б), точка v) от част II на протокол 3);

— и накрая, органите на Лихтенщайн твърдят, че ако това не се приеме, Органът не трябва да разпорежда възстановяване на помощта поради факта, че това ще противоречи на общите принципи на правото на ЕИП, и по-конкретно на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на правната сигурност.

II. ОЦЕНКА

1. НАЛИЧИЕ НА ДЪРЖАВНА ПОМОЩ

В член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП се предвижда, че:

„Освен ако в настоящото споразумение не е предвидено друго, несъвместима с неговото функциониране е всяка помощ, отпускана от държавите-членки на ЕО, от държавите от ЕАСТ или чрез държавни ресурси под каквато и да е форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията, като облагодетелства определени предприятия или производството на определени стоки, доколкото тази помощ засяга търговията между договарящите се страни.“

1.1. Наличие на държавни ресурси

Държавната помощ трябва да се предостави от държавата или чрез държавни ресурси.

Пълното или частично освобождаване от данъци включва загуба на приходи от данъци за държавата, което е равностойно на изразходване на държавни ресурси под формата на фискални (данъчни) разходи (19). Органите на Лихтенщайн се отказват от приходи, съответстващи на неплащането на данък върху дохода, данък върху капиталовата печалба и данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон.

Поради тези причини Органът счита, че правилата за данъчно облагане, приложими за инвестиционните дружества, включват използването на държавни ресурси.

1.2. Облагодетелстване на определени предприятия или на производството на определени стоки

На първо място мярката за помощ трябва да даде на получателите предимства, които ги освобождават от разходи, които обикновено се покриват от техните бюджети.

Тъй като не са задължени да плащат данък върху дохода или данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон, а само намален данък върху капиталовата печалба от собствените им активи, инвестиционните дружества получават предимство пред други предприятия, които подлежат на обичайното данъчно облагане на приходите от тяхната стопанска дейност.

Предимството е избирателно, тъй като се е предоставяло само на инвестиционни предприятия, организирани под формата на инвестиционни дружества. Органът не приема доводи, изтъкнати от органите на Лихтенщайн и трети страни, че всяко предприятие в Лихтенщайн, извършващо такава стопанска дейност, е по принцип свободно да избира най-изгодната правна форма и следователно да се възползва от данъчните облекчения. Данъчна привилегия, която е ограничена за определена група предприятия, не може да се характеризира като обща мярка поради факта, че всяко заинтересовано предприятие може да изпълни дадени критерии и да определи дали да се организира под определена форма (20).

Във връзка със заключенията на Съда на Европейския съюз по делото за GIL Insurance (21)„Член 87, параграф 1 ЕО изисква да се установи дали в рамките на даден правопорядък една държавна мярка може да постави в по-благоприятно положение „определени предприятия или производството на някои стоки“ спрямо други, които с оглед на преследваната от въпросната система цел се намират в сходно правно и фактическо положение“. Органът заключава, че предприятия в равностойно правно и фактическо положение са в този случай всички онези, които плащат (пълен) данък върху дохода, данък върху капиталовата печалба и данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон в Лихтенщайн — и в сравнение с тях инвестиционните дружества в Лихтенщайн получават избирателно предимство. По-конкретно, инвестиционните дружества се облагодетелстват за разлика от управляващото дружество на предприятията, организирани като инвестиционни фондове, които упражняват същите дейности, но подлежат на данъчно облагане като всички останали предприятия в Лихтенщайн.

Независимо от това според логиката на данъчната система една конкретна данъчна мярка може да бъде оправдана. Конкретните правила за данъчно облагане, приложими по отношение на инвестиционните дружества, не са избирателни по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, ако съответното правило е оправдано от характера и общия режим на данъчната система в Лихтенщайн (22). За разлика от някои неотдавнашни сложни дела за фискална помощ целите на въпросната данъчна система са ясни. Целта или логиката на данъците е да носят приходи на държавата. Съгласно Данъчния закон на Лихтенщайн юридическите лица, извършващи дейност в Лихтенщайн, трябва да плащат подоходен данък върху приходите си и данък върху печалбата от капитала, държан като собствен капитал на дружеството. Дружествата, чийто капитал е разделен на дялове, трябва да плащат и данък върху дивидентите, получени от лихвите от ценни книжа. Инвестиционните дружества са юридически лица, учредени съгласно правото на Лихтенщайн като акционерни дружества. В качеството си на такива те се подчиняват на общоприложимите данъчни разпоредби на Данъчния закон на Лихтенщайн относно данъка върху дохода, данък върху капиталовата печалба и данък върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон. Органът счита, че данъчното облекчение за собствените активи на управляващото инвестиционно дружество не се подчинява нито на логиката на общата система на данъчно облагане в Лихтенщайн, нито на никоя конкретна логика на данъчно облагане на инвестиционните дружества. Според Органа организационната форма на инвестиционните дружества не съдържа нищо, което би оправдало специално данъчно облекчение в полза на дейностите по управление на едно инвестиционно дружество спрямо дейностите по управление на един инвестиционен фонд (23). Намаляването и освобождаването, приложими за местните дружества (24) и за инвестиционните дружества, бяха предвидени, за да се насърчават тези дейности в Лихтенщайн. Затова Органът е на мнение, че данъчното облекчение за собствените активи на управляващото дружество не може да бъде оправдано от характера и цялостния режим на данъчната система в Лихтенщайн.

През 2006 г. законодателството беше променено и оттогава инвестиционните дружества подлежат на обичайното данъчно облагане на стопанската дейност по същия начин, както управляващото дружество на инвестиционните фондове и всяко друго юридическо лице, което извършва стопанска дейност в Лихтенщайн. Според органите на Лихтенщайн това премахва „несъгласуваността“ (25) на дотогавашното неудържане на данъци върху собствените активи.

Поради тези причини Органът счита, че мерките са давали избирателно предимство на инвестиционните дружества, което е отстранено с действащото законодателство от 2006 г. насам.

Трето, мярката за помощ трябва да облагодетелства предприятия, извършващи стопанска дейност. В делото за BBL (26) Съдът на Европейския съюз разгледа дейностите на инвестиционните дружества („SICAVs“ съгласно белгийското право), които правят колективни инвестиции в прехвърляеми ценни книжа с цел получаване на постоянен доход от капитал, привлечен чрез публично предлагане. Съдът прие, че това представлява стопанска дейност по смисъла на член 4, параграф 2 от Шеста директива ДДС. Инвестиционните дружества извършват дейност по набиране и управление на активите на различни инвеститори с цел реализиране на печалба чрез събиране на различни такси за предоставяните услуги. Следователно Органът счита, че управляващите дружества извършват стопанска дейност под формата на управление на активи и по такъв начин се явяват предприятия по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (27).

1.3. Нарушаване на конкуренцията и отражение върху търговията между договарящите се страни

Мярката за помощ трябва да нарушава конкуренцията и да се отразява върху търговията между договарящите се страни по Споразумението за ЕИП.

В съответствие с установената съдебна практика забраната съгласно член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП важи за всяка помощ, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията, независимо от нейния размер, доколкото тя се отразява върху търговията между договарящите се страни (28). Комисията също така достигна до заключението, че предприятията за инвестиране функционират на международните пазари и извършват търговски и други стопански дейности на пазарите в условията на засилена конкуренция (29). Следователно Органът заема становище, че данъчните облекчения за собствените активи на инвестиционните дружества в периода 1996—2006 г. затвърждават конкурентната позиция на тези дружества в рамките на ЕИП, тъй като тези данъчни облекчения намаляват обичайните оперативни разходи на тези дружества спрямо останалите дружества (30). Инвестиционните дружества се конкурират с други финансови предприятия и извършват дейност на открит пазар, характеризиращ се със значителен обем на търговията в рамките на ЕИП. Засегната е и търговията между договарящите се страни (31).

Поради това Органът е на мнение, че данъчните облекчения нарушават или заплашват да нарушат конкуренцията и се отразяват върху търговията между договарящите се страни.

1.4. Заключение

Следователно Органът достига до заключението, че намаленото данъчно облагане на собствените активи на управляващите дружества съгласно Данъчния закон на Лихтенщайн между 1996 и 2006 г. представлява държавна помощ по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП.

2. ПРОЦЕДУРНИ ИЗИСКВАНИЯ

Съгласно член 1, параграф 3 от част I на протокол 3 „Надзорният орган на ЕАСТ следва да бъде уведомяван в разумен срок относно всички планове за отпускане или промяна на помощта, така че да има възможност да представи своето становище (…). Съответната държава не трябва да привежда в действие предложените мерки докато процедурата не доведе до взимане на окончателно решение“. Органите на Лихтенщайн не уведомиха Надзорния орган за мерките за помощ. Органите на Лихтенщайн твърдят, че помощта е съществуваща, тъй като мерките се окачествяват като помощ единствено вследствие на развитието на ЕИП и/или по силата на член 1, буква б), точка iv) и член 15 от част II на протокол 3, които гласят, че правомощията на Органа за възстановяване на помощта се упражняват в рамките на давностен срок до десет години. Органът обаче е на мнение, че още през 70-те години на миналия век Съдът на Европейския съюз поясни, че освобождаване от данъци като оценяваното би могло да се определи като държавна помощ. През 1974 г. Съдът прие (32), че всички мерки, предназначени да освободят предприятията в определен отрасъл от разходите, възникнали в рамките на обичайното прилагане на системата за данъчно облагане (без да има основание за това освобождаване с оглед характера или общия режим на тази система), представляват държавна помощ. През 1987 г. (33) Съдът изрично заяви, че загубата на приходи от данъци е равностойна на изразходване на държавни ресурси под формата на фискални разходи.

Този подход е отразен и в решения на Органа, взети преди влизане в сила на Данъчния закон на Лихтенщайн, в които той стига до извода, че освобождаването от платимия от предприятията данък е (несъвместима) държавна помощ във Финландия през 1994 г. (34) и в Норвегия през 1995 (35) и 1997 г. (36). На 1 декември 1997 г. след провеждане на широка дискусия за необходимостта от координирани действия на общностно равнище за борба с вредната данъчната конкуренция Съветът на Европейския съюз прие редица заключения и одобри резолюция за Кодекс за поведение за данъчно облагане на предприятия (37). Като част от постигнатото споразумение Комисията пое задължение да допринесе за справяне с вредната данъчна конкуренция, като прие известие (38) за прилагане на правилата за държавна помощ по отношение на мерките за пряко данъчно облагане на дружества, както и да следи „за строгото прилагане на съответните правила за държавна помощ“. Известието, публикувано през декември 1998 г., гласи, че „Съгласно добре установената практика и прецедентното право (39) данъчна мярка, чийто основен ефект е да насърчи един или повече отрасъла на дейност, представлява помощ“ (40). Поради това Комисията пое задължението за по-строго прилагане на вече съществуващите правила (41).

Органът не приема, че доводите, изтъкнати от органите на Лихтенщайн и трети страни, показват, че критериите за установяване на избирателност, прилагани от Комисията (или от Органа) при оценката и във връзка с данъчните въпроси, са се променили след приемането на разследваните данъчни мерки. Известието на Комисията за данъчно облагане на дружествата и съответните насоки на Органа се основават на отдавна установената съдебна практика на Съда на Европейския съюз и на Първоинстанционния съд и потвърждават, че за данъчните мерки се прилагат член 107 и член 108 ДФЕС и (съответно) член 61, параграф 1 ЕИП. Освен това, в съответствие със съдебната практика, дори и да може да се установи, че е имало такава промяна на практиката, твърдението, че данъчните мерки са съществуваща помощ, все пак не може да се приеме, тъй като не показва, че всяка промяна на критериите за установяване на избирателност, извършена от Комисията или от Органа, може да бъде отдадена на „развитието на Европейското икономическо пространство“ по смисъла на член 1, буква б), точка v) от част II на протокол 3 (42).

Вследствие на това Органът не приема, че мерките могат да бъдат окачествени като съществуваща помощ, отпусната преди прилагане на Споразумението за ЕИП. Следователно мярката представлява нова помощ, за която Органът не е бил уведомен. По тази причина органите на Лихтенщайн не са изпълнили задълженията си съгласно член 1, параграф 3 от част I на протокол 3.

По отношение на десетгодишния давностен срок Органът приема, че помощта, изплатена преди 15 март 1997 г., не може да бъде възстановена по силата на член 1, буква б), точка iv) и член 15 от част II на протокол 3. Органът обаче не приема, че самото обстоятелство, че съответните законови разпоредби са били приложени преди 15 март 1997 г., означава, че цялата изплатена от този момент помощ е съществуваща. В случаите, в които помощите се изплащат периодично (например на основание схема или данъчна разпоредба както в разглеждания случай), давностният срок започва да тече на датата на отпускане на всяка отделна помощ (за разлика от случаите, когато това става от момента на влизане в сила на данъчната мярка или схемата). Както постановява Първоинстанционният съд (43), „Ето защо в случай на схема за помощ, въведена повече от десет години преди първото прекъсване на давността, отпуснатите през последните десет години въз основа на тази схема незаконни и несъвместими [с общия пазар] помощи подлежат на възстановяване“.

3. СЪВМЕСТИМОСТ НА ПОМОЩТА

Мерките за подпомагане, определени като държавна помощ съгласно член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, по принцип са несъвместими с функционирането на споразумението, освен при прилагане на някой от начините за освобождаване съгласно член 61, параграф 2 или параграф 3 от това споразумение. Облекчението, посочено в член 61, параграф 2, не може да се приложи за въпросната помощ, която не е предвидена за постигане на целите, изброени в тази клауза. Не могат да бъдат приложени и член 61, параграф 3, буква а), както и член 61, параграф 3, буква б) от Споразумението за ЕИП.

Въпросната помощ не е свързана с инвестиции в капитал за производството. Тя само съкращава разходите, които дружествата обичайно трябва да поемат в хода на ежедневната си стопанска дейност, и следователно трябва да се класифицира като оперативна помощ. Обикновено се приема, че оперативната помощ не е подходяща да способства за развитието на определени стопански дейности или на определени региони, както е посочено в член 61, параграф 3, буква в) от Споразумението за ЕИП. Оперативната помощ се разрешава само при специални обстоятелства (например, при необходимост от определени видове помощ за опазване на околната среда или регионална помощ), когато в насоките на Органа е предвидено такова освобождаване. Никоя от тези насоки не се прилага за посочената помощ.

Затова Органът заключава, че помощта, отпусната по силата на специални правила за данъчно облагане, приложими за инвестиционните управляващи дружества, е несъвместима със Споразумението за ЕИП.

4. ОПРАВДАНИ ПРАВНИ ОЧАКВАНИЯ И ПРАВНА СИГУРНОСТ

Органите на Лихтенщайн и получателите на помощ — трети страни твърдяха, че възстановяването на помощта нарушава основните принципи на правото на ЕИП, като заявиха, че действията на Европейската комисия пораждат очакване у получателите, че помощта е предоставена законно. Също така се твърдеше, че когато Лихтенщайн става страна по Споразумението за ЕИП, данъчното облагане на инвестиционните дружества не е включвало държавна помощ, нито е била предвидена такава.

Получателите на помощта могат да се позоват на основните правни принципи на оправданите правни очаквания и правната сигурност, за да оспорят дадено разпореждане за възстановяване на неправомерно предоставени държавни помощи. Принципите важат обаче само при изключителни обстоятелства и едно предприятие обикновено може да има оправдани правни очаквания за нейната правомерност, само ако тя е била предоставена съгласно процедурата за уведомяване на Органа за тази помощ (или Европейската комисия в зависимост от случая (44). Това е принцип, който бе потвърден наскоро от Съда, както следва: „В случай като този по делото в главното производство не може да се приеме, че е налице изключително обстоятелство и с оглед на принципа на правна сигурност, след като по същество Съдът вече е постановил, че до приемането от Комисията на решение за одобряване, … получателят не може да бъде сигурен относно правомерността на помощта, поради което не може да се прави позоваване нито на принципа на [защита на] оправданите правни очаквания, нито на принципа на правната сигурност“ (45). По правило в съдебната практика на Съда се посочва, че позоваване на оправданите правни очаквания за правомерността на една помощ е възможно, само ако тази помощ е предоставена при спазване на процедурата, предвидена в член 1, параграф 3 от част I на протокол 3 (46), като се отбелязва, че е нормално всеки добросъвестен икономически оператор да е в състояние да се увери, че тази процедура е била спазена (47).

Независимо от това, Съдът също така прие, че при изключителни обстоятелства даден получател на помощ, която е отпусната неправомерно, защото за нея не е направено уведомление, може да се позове на оправдани правни очаквания, че помощта е правомерна, за да се противопостави на нейното връщане (48). Съдът прие, че определен субект може да се позове на принципа на защита на оправданите правни очаквания, когато орган на Общността е породил у него очаквания, които са основателни (49). В този контекст това означава, че определена държава или бенефициер трябва да са се позовали на предишни действия на Органа (или на Европейската комисия), например, при одобряване на същата или подобна мярка за помощ. Нито Органът, нито Комисията са предприели такова действие и действително решенията на Органа за забрана на мерките за фискална помощ във Финландия и Норвегия малко преди прилагането на Данъчния закон на Лихтенщайн трябва да са изяснили, че Органът следва да бъде уведомяван за данъчните мерки, облагодетелстващи определени дружества или групи от дружества (50).

Накрая, Органът не приема, че доводите във връзка с правната сигурност могат в този случай да са основателни, като се има предвид практиката на Съда и широкото приложение на член 61 (от Споразумението за ЕИП) и член 107 (ДФЕС). Винаги е било възможно да се предвиди, че разследваните данъчни мерки могат да включват държавна помощ.

Следователно Органът не приема, че настоящото решение нарушава основните принципи на правото на ЕИП.

5. ЗАКЛЮЧЕНИЕ

Органът стига до заключение, че органите на Лихтенщайн неправомерно са предоставили разглежданата помощ в нарушение на член 1, параграф 3 от част I на протокол 3.

Помощта е несъвместима с функционирането на Споразумението за ЕИП с оглед на изложените по-горе съображения,

ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:

Член 1

Мерките за предоставяне на помощ, приведени в действие от органите на Лихтенщайн в полза на инвестиционните дружества, които бяха отменени, считано от 30 юни 2006 г., са несъвместими с функционирането на Споразумението за ЕИП по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП.

Член 2

С оглед неизпълнението от страна на органите на Лихтенщайн на изискването за уведомяване на Органа преди предоставяне на помощта в съответствие с член 1, параграф 3 от част I на протокол 3, мерките са включвали неправомерна държавна помощ.

Член 3

Органите на Лихтенщайн следва да предприемат всички необходими мерки за възстановяване от страна на инвестиционните дружества на помощта, посочена в член 1, която е била неправомерно предоставена на получателите, считано от 15 март 1997 г. до датата, на която получателите за последен път са се облагодетелствали от освобождаването от данъци след неговото отменяне през 2006 г.

Член 4

Възстановяването следва да се извърши незабавно и при всяко положение до 3 март 2011 г. в съответствие с процедурите на националното законодателство, при условие че те позволяват незабавното и ефективно изпълнение на решението. Помощта, която подлежи на възстановяване, включва лихва и сложна лихва, начислени от датата, на която помощта е била предоставена на получателите, до датата на нейното възстановяване. Лихвата се изчислява на основание на член 9 от Решението за прилагане на разпоредбите.

Член 5

Органите на Лихтенщайн следва да уведомят Органа относно мерките, предприети за изпълнение на настоящото решение, в срок до два месеца от неговото обявяване.

Член 6

Адресат на настоящото решение е Княжество Лихтенщайн.

Член 7

Само текстът на решението на английски език е автентичен.

Съставено в Брюксел на 3 ноември 2010 година. За Надзорния орган на ЕАСТ Per SANDERUD Председател Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON Член на колегията

(1) Публикувано на: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) ОВ C 236, 1.10.2009 г. и в Притурка за ЕИП № 51, 1.10.2009 г.

(3) Liechtensteinisches Landesgesetzblatt 1961, Nr. 7 и последващите му изменения.

(4) Раздел 2, параграф 1 от Закона за инвестиционните дружества от 1996 г.

(5) Вж. раздел 3, параграф 2 от Закона за инвестиционните дружества от 1996 г.

(6) Вж. раздел 3, параграф 3 от Закона за инвестиционните дружества от 1996 г.

(7) Вж. раздел 39, параграф 2 от Закона за инвестиционните дружества от 1996 г.

(8) Органите на Лихтенщайн заявиха, че не е възможно да се представи пълен списък на тези такси, тъй като управляващото дружество на даден фонд (или управителното тяло на инвестиционно дружество) може свободно да събира такси по собствена преценка.

(9) Частните лица подлежат на облагане с данък общ доход („Erwerbssteuer“) и данък върху имуществото („Vermögenssteuer“), които не са предмет на настоящото разследване.

(10) Нетната печалба се определя във връзка с облагаемия капитал. След това данъчната ставка се определя като половината от процента, който нетната печалба представлява от облагаемия капитал. Съществува обаче минимален размер 7,5 % и максимален размер 15 %, вж. раздел 79, параграф 2 от Данъчния закон.

(11) Раздел 88, буква г) от Данъчния закон.

(12) Местните дружества представляват юридически лица, регистрирани в публичния регистър, които имат само седалище или клон в Лихтенщайн без да упражняват търговска или стопанска дейност в Лихтенщайн.

(13) Данъчните облекчения в полза на местните дружества се прилагат преди присъединяването на Лихтенщайн към Споразумението за ЕИП и затова не са част от настоящото решение, в което се разглеждат единствено данъчни облекчения, въведени след 1.5.1995 г., датата на присъединяването на Лихтенщайн към ЕИП.

(14) Вж. раздел 85, параграф 2 от Данъчния закон, изменен през 1996 г., LGBL 1996 Nr. 88.

(15) Бяха отменени раздел 88, буква е), раздел 88, буква ж), раздел 88, буква з), точка 3), раздел 88, буква и), точка 2) от Данъчния закон от 1961 г., в които се разглежда облагането на инвестиционни фондове с данъци върху лихвите от ценни книжа с лихвен купон. Вж. правителствен законопроект № 69/1995, стр. 10, в който се посочва, че отменянето на данъка върху „тяхната“ печалба, разпределена под формата на лихви, е предпоставка за създаването на инвестиционни дружества. Относно влизането в сила вж. Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes, LGBl. Nr. 88 от 10.7.1996 г.

(16) Освен това бе отменен раздел 84, параграф 5 от закона и бе добавен нов раздел 86, параграф 2, който гласи, че управляваните активи на двата вида инвестиционни предприятия изрично се освобождават от плащане на данък върху капиталовата печалба.

(17) Решение на Комисията от 22 септември 2004 г., държавна помощ № 354/04.

(18) Решение на Комисията от 13 февруари 2008 г., държавна помощ № 480/07.

(19) Вж. точка 3, параграф 3 от Насоките на Надзорния орган за държавна помощ във връзка с данъчното облагане на стопанската дейност.

(20) Първоинстанционният съд например е приел, че определена данъчна мярка не загубва своя избирателен характер, само защото се основава на обективни критерии, вж. Решение на Първоинстанционния съд от 6.3.2002 г., T-127/99, T-129/99 и T-148/99, Diputación Foral de Álava e.a./Комисия [2002 г.] Сборник, стр. II-1275.

(21) Дело C-308/01 GIL Insurance and Others [2004 г.] Сборник, стр. I-4777, точка 68. Вж. също дело C-143/99 Adria-Wien Pipeline [2001 г.] Сборник, стр. I-8365, точка 41, дело C-409/00 Spain/Комисия [2003 г.] Сборник, стр. I-1487, точка 47.

(22) Съединени дела E-5/04–E-7/04 Fesil and others/Органа, цитирани по-горе, точка 82 и следващите.

(23) И двата вида инвестиционни предприятия трябва да съхраняват собствените активи на съответното предприятие отделно от управляваните активи на инвеститорите, държани в банка-депозитар; а при съдебно производство по несъстоятелност собствените активи се прехвърлят на кредиторите както при инвестиционните фондове, така и при инвестиционните дружества.

(24) Облекчените данъчни ставки за местните дружества не бяха предмет на разследване от страна на Органа, тъй като съответните разпоредби са влезли в сила преди влизане в сила на Споразумението за ЕИП.

(25) Цитат от експертно становище, представено от органите на Лихтенщайн, относно правните форми на инвестиционните дружества и съответното данъчно облагане, на което те подлежат (раздел Г, част II, точка б.ii.3).

(26) Дело C-8/03, Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)/Белгийска държава [2004 г.] Сборник, стр. I-10157, точки 42 и 43. Съдебното решение бе произнесено в областта на данъчното облагане; Органът обаче е на мнение, че същият проблем съществува съгласно правилата за държавна помощ. Вж. и Решение на Комисията от 6 септември 2005 г. за италианското предприятие за колективно инвестиране в прехвърляеми ценни книжа (ОВ L 268, 27.9.2006 г., стр. 1) (наричано по-долу „италианска колективна инвестиционна схема“).

(27) Вж. и Решение на Комисията от 6 септември 2005 г. за италианското предприятие за колективно инвестиране в прехвърляеми ценни книжа (ОВ L 268, 27.9.2006 г., стр. 1) и дело T-445/05 Associazione Italiana del risparmio gestito, e.a./Комисия, точка 127 ff.

(28) Дело T-214/95 Vlaamse Gewest/Комисия [1998 г.] Сборник, стр. II-717, точка 46. Дело T-424/05, Italy/Комисия, Решение от 4 март 2009 г., точка 154 ff.

(29) Вж. Италианска колективна инвестиционна схема, точка 45, потвърдено от Първоинстанционния съд по дело T-445/05 Associazione italiana del risparmio gestito/Комисия, цитирано по-горе, и дело T-424/05 Italy/Комисия.

(30) Вж. дело T-424/05, цитирано по-горе, точка 156.

(31) В съответствие със съдебната практика (вж. дело T-424/05, цитирано по-горе, точка 160) не е необходимо Органът да демонстрира, че всички инвестиционни дружества извършват дейност на международни пазари. При оценката на схемите за помощ е достатъчно да се оценят техните общи характеристики без да се разглежда всяко отделно приложение.

(32) Дело 173/73 Italy/Комисия [1974 г.] Сборник, стр. 709.

(33) Дело 248/84 Germany/Комисия [1987 г.] Сборник, стр. 4013.

(34) Когато данъчните облекчения за промишленото производство бяха отменени с Решение № 213/94/COL на Органа от 1 декември 1994 г.

(35) Решение № 106/95/COL на Органа от 31 октомври 1995 г. за освобождаване от основния данък за стъкления амбалаж.

(36) Решение № 145/97/COL на Органа от 14 май 1997 г. относно подходящите мерки за данъчно облагане на регионално диференцираните вноски за социално осигуряване.

(37) ОВ C 2, 6.1.1998 г., стр. 1.

(38) Комисията издаде известието си през ноември 1998 г. (ОВ C 384, 10.12.1998 г.). Подобно известие беше включено в Насоките на Надзорния орган за държавна помощ в глава 17Б през юни 1999 г.

(39) Вж. по-специално дело C-387/92 Banco Exterior de España SA/Ayuntamiento de Valencia [1994 г.] Сборник, стр. I-877.

(40) Параграф 18 от известието.

(41) Вж. раздел Й от Кодекса за поведение.

(42) Съединени дела T-346/99, T-347/99 и T-348/99 Territorio Histórico de Álava and others/Комисия – точка 84.

(43) Съединени дела T-254/00, T-270/00 и T-277/00 Hôtel Cipriani/Комисия, Решение на Първоинстанциония съд от 28.11.2008 г. (в което се цитират съединени дела T-195/01 и T-207/01 Government of Gibraltar/Комисия [2002 г.] Сборник, стр. II 2309, точка 130).

(44) Дело C-5/89 Комисия/Germany [1990 г.] Сборник, стр. I-3437, точка 14; дело C-169/95 Комисия/Spain [1997 г.] Сборник, стр. I-135, точка 51; дело C-24/95 Land Rheinland-Pfalz v Alcan Deutschland GmbH [1997 г.] Сборник, стр. I-1591, точка 25.

(45) Дело C-1/09 Centre d'Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication/Société Internationale de Diffusion et d'Édition, Решение от 11.3.2010 г. Вж. и дело C-91/01 Italy/Комисия [2004 г.] Сборник, стр. I-4355, точки 66 и 67.

(46) Дело C-5/89 Комисия/Germany [1990 г.] Сборник, стр. I-3437, точка 14 и Regione Autonoma della Sardegna/Комисия [2005 г.] Сборник, стр. II-2123, точка 64.

(47) Дело C-5/89 Комисия/Germany [1990 г.] Сборник, стр. I-3437, точка 14, дело C-169/95 Spain/Комисия [1997 г.] Сборник, стр. I-135, точка 51.

(48) Съединени дела C-183/02 P и C-187/02 P Demesa and Territorio Histórico de Álava/Комисия [2004 г.] Сборник, стр. I-10609, точка 51.

(49) Дело T-290/97, Mehibas Dordstelaan/Комисия [2000 г.] Сборник, стр. II-15 и дела C-182/03 и C-217/03, Belgium and Forum 187 ASBL/Комисия [2006 г.] Сборник, стр. I-05479, точка 147.

(50) Съгласно доклада до парламента на Лихтенщайн относно Споразумението за ЕИП (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) органите на Лихтенщайн признават, че по правило намаляването на данъците представлява държавна помощ по смисъла на член 61, параграф 1 от Споразумението за ЕИП и че при определени обстоятелства може да се наложи уведомяване за данъчните мерки в Лихтенщайн (стр. 134). Вж. и разясненията в доклада до парламента на Лихтенщайн относно участието в Европейското икономическо пространство (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), стр. 168.