О П Р Е Д Е Л Е Н И Е №... 
 
Врачанският окръжен съд, Гражданско отделение, в закрито заседание на  
28.03.2019 г., в състав:  
 
          Председател: НАДЯ ПЕЛОВСКА -ДИЛКОВА  
Членове: ЕВГЕНИЯ СИМЕОНОВА  
      Мл.с. ИВАН НИКИФОРСКИ  
      
Като разгледа докладваното от съдия СИМЕОНОВА в.ч.гр.дело N 163 по описа  
за 2019 г., за да се произнесе взе предвид следното:  
 
Производството е по реда на чл.274 и сл. ГПК.  
Образувано е по частна жалба, подадена от адв.Н.П. като процесуален 
представител на И.И.Ц. и Л.Ц ., против Определение № 398/13.02.2019 г. по гр.д.№ 
5280/2018 г. на Районен съд -Враца, с което е прогласено, че същият съд не е компетентен 
да разгледа и реши делото, и е прекратено производството по делото като международно 
неподведомствено на български с ъд.  
В жалбата се поддържа, че атакуваното определение е неправилно, необосновано 
и постановено при неправилно тълкуване на материалния закон. Навеждат се доводи, че 
компетентността за разглеждане на спора следва да се определи съобразно общата 
разпоредба на чл.3 от Регламент № 2201/2003 на Съвета на Европа. Изтъква се, че тази 
разпоредба предвижда седем равнопоставени хипотези, при които в условията на 
алтернативност следва да бъде определена компетентността за разглеждане на брачен иск, 
но районният съд н е е обсъдил всички тези хипотези. Жалбоподателите считат, че с оглед 
обстоятелството, че ищецът е български гражданин, международната компетентност на 
българския съд е обусловена от разпоредбата на чл.3, бук."б" от Регламента. 
Същевременно навеждат доводи,  че ответницата не е гражданин на държава -членка на 
ЕС, поради което международната компетентност следва да бъде определена по 
правилата на КМЧП. Развиват и съображения, че центърът на икономическите интереси 
на ищеца се намира в България, а не в Белгия, н о районният съд не е изследвал 
обстоятелството дали живее в България и не му е дал указания да представи 
доказателства относно местоживеенето му в последните месеци преди предявяването на 
исковата молба. Жалбоподателите считат, че посочените от страните ад реси нямат 
решаващо значение за определяне на обичайното им местопребиваване. Посочват, че 
нямат семейно жилище в Белгия, а посоченият в споразумението адрес се ползва по 
силата на договор за наем. Молят за отмяна на обжалваното определение и връщане 
делот о на РС -Враца за продължаване на съдопроизводствените действия.  
Частната жалба е процесуално допустима като подадена от лица с правен интерес, 
в рамките на законоустановения срок по чл.275, ал.1 ГПК и срещу обжалваем съдебен акт 
по смисъла на чл.274, ал.3 ГПК.  
Разгледана по същество, частната жалба е неоснователна при следните 
съображения:  
Съдебното производство пред Районен съд -Враца е образувано по молба на 
И.И.Ц., гражданин на Република България с регистриран постоянен адрес ***, и Л.Ц., 
гражданка на Укр айна с адрес в Кралство Белгия, с която се иска да бъде прекратен по 
взаимно съгласие сключения помежду им граждански брак и да бъде утвърдено 
постигнатото споразумение, уреждащо последиците от прекратяването на брака.  
В молбата се посочва, че страните са сключили граждански брак на 19.12.2014 г. в 
гр.София, който е втори по ред за двамата и от който нямат родени деца. Заявяват, че са 
във фактическа раздяла от няколко месеца и съгласието им за развод е взаимно, сериозно 
и непоколебимо. Посочват, че са пости гнали споразумение по чл.51 СК относно личните 
и имуществените си отношения, което прилагат към молбата.  
Към молбата е приложено заверено копие от удостоверение за сключен 
граждански брак, издадено въз основа на акт за граждански брак № 3204/19.12.2014 г. на 
Столична община, Район Сердика, от което е видно, че на 19.12.2014 г. в гр.София е 
сключен граждански брак между И.И.Ц. и Л. К., както и че при сключването на брака 
съпругата е приела фа милното име Ц..  
От представените удостоверения за раждане и документи за самоличност на всеки 
от съпрузите е видно, че И.Ц.И. е гражданин на Република България и има регистриран 
постоянен адрес ***, а Л.Ц. е гражданин на Украйна.  
В представеното и подпис ано от молителите споразумение е отразено, че двамата 
съпрузи имат постоянен адрес в гр. ***, Кралство Белгия. В споразумението се урежда 
въпроса за ползване на семейното жилище, което според посоченото от страните се 
намира в Кралство Белгия, гр. ***, ул.***.  
Обстоятелството, че съпрузите живеят постоянно в Кралство Белгия е потвърдено 
с подписите им в представените декларации за гражданство, семейно и имотно състояние, 
а в попълнените съобщения за прекратен брак, които следва да бъдат изпратени на 
общината , са посочени настоящи адреси на съпрузите в гр.***.  
С обжалваното Определение № 398/13.02.2019 г. по гр.д.№ 5280/2018 г. районният 
съд е приел, че не е налице нито една от хипотезите на чл.3 -чл.7 от Регламент /ЕО/ № 
2201/2003, според които българският съд  би бил международно компетентен да се 
произнесе по молбата за допускане на развод, както и че на основание чл.17 от 
Регламента следва служебно да прогласи, че не е компетентен да разгледа и да се 
произнесе по образуваното дело, както и да прекрати произво дството по делото.  
Настоящият съдебен състав намира изводите на първоинстанционния съд за 
правилни и законосъобразни, поради което на основание чл.272 ГПК препраща към 
мотивите на обжалвания съдебен акт.  
В отговор на изложените в частната жалба оплаквания и в допълнение към 
мотивите на обжалвания съдебен акт, настоящият съдебен състав намира следното:  
Регламент /ЕО/ № 2201/2003 г. на Съвета на Европа от 27.11.2003 г. относно 
подсъдността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делат а, 
свързани с родителска отговорност предвижда различни компетентности на съдилищата 
на държавите -членки по делата за развод.  
Общата компетентност е уредена в чл.3 от Регламента, който въвежда два основни 
критерия за определяне кой съд е компетентен да ра згледа дела, свързани с развод, 
законна раздяла на съпрузите и унищожаване на брака. Първият от тези критерии е 
свързан с обичайното местопребиваване на съпрузите или един от тях, а вторият - с 
гражданството на съпрузите.  
В чл.3, т.1,бук."а" от Регламента  е предвидено, че компетентни да се произнесат 
по делата за развод са съдилищата на държавата -членка, на чиято територия съпрузите 
имат обичайно местопребиваване или са имали последно обичайно местопребиваване, ако 
един от тях все още живее там; ответникът  има обичайно местопребиваване или в случай 
на обща искова молба и единият от съпрузите има обичайно местопребиваване; ищецът 
има обичайно местопребиваване, ако е живял там поне една година непосредствено преди 
предявяването на иска или ищецът има обичайно  местопребиваване, ако е живял там поне 
шест месеца непосредствено преди предявяването на иска и е гражданин на въпросната 
държава -членка. Действително всички тези хипотези са алтернативно предвидени и 
равнопоставени, но както бе посочено обединяващият кри терий за всички тях е  
съпрузите или един от тях да имат обичайно местопребиваване на територията на 
държавата -членка, сезирана с иска за развод.  
В конкретния случай всички данни по делото сочат, че и двамата съпрузи имат 
обичайно местопребиваване в Кралс тво Белгия. Този извод се налага от посочената в 
споразумението и в декларациите информация, че съпрузите живеят постоянно в 
Кралство Белгия, че имат регистрирани постоянни адреси в гр.*** и че жилището, в което 
са живели съвместно преди раздялата се намир а в същия град. По отношение на молителя 
Ц. има данни за регистриран постоянен адрес на територията на Република България, но 
няма твърдения или доказателства да е живял в България през определен период преди 
предявяването на иска. По отношение на молителк ата Ц. изобщо не са налице данни да е 
живяла в България.  
При тези съображения настоящият съдебен състав намира, че по делото не е 
установено молителите да имат обичайно местопребиваване в Република България по 
смисъла на чл.3, т.1,бук."а" от Регламента, ко ето да обуслови компетентност на сезирания 
български съд.  
Въззивният съд намира за неоснователни изложените в частната жалба 
оплаквания, че районният съд е допуснал процесуално нарушение, тъй като не е указал на 
молителя Ц., че следва да посочи доказателст ва относно местожителство му в последните 
месеци преди предявяването на иска. В споразумението и останалите представени в 
първоинстанционното производство документи страните са изложили достатъчно данни, 
въз основа на които съдът може да направи извод отно сно наличието на обичайно 
местопребиваване в Кралство Белгия. Съдът не е бил задължен да дава указания за 
установяване на местопребиваване на някой от съпрузите в България преди 
предявяването на иска, тъй като такива твърдения изобщо не са били изложени от  
страните.  С частната жалба също не се представят доказателства, че центърът на 
икономическите интереси на молителя Ц. е в България и че е живял тук в последните 
шест месеца преди предявяването на иска, макар и да се навеждат такива доводи.  
В чл.3, бук."б " от Регламента е предвидено, че компетентни да се произнесат по 
делата за развод са и съдилищата на държавата -членка, чиито граждани са двамата 
съпрузи. От събраните по делото доказателства се установи, че молителката Ц. е 
украинска гражданка, поради коет о не е приложим и този критерий за обща 
компетентност на българския съд. Посочената разпоредба въвежда ясно и недвусмислено 
изискване и двамата съпрузи да са граждани на съответната държава -членка, поради 
което в случая не е достатъчно обстоятелството, че молителя Ц. е български гражданин, в 
каквато насока са изложени доводи в частната жалба.  
Освен общата компетентност е уредена и изключителна компетентност по чл.6 от 
Регламента, според която когато ответникът има обичайно местопребиваване на 
територията на  държава -членка или е гражданин на държава -членка, искът за развод може 
да се предяви в друга държава -членка само в съответствие с чл.3 -чл.5 от Регламента. В 
случая не е налице и тази хипотеза , както с оглед изложените по -горе съображения, 
касаещи приложе нието на чл.3 от Регламента, така и с оглед обстоятелството, че молбата 
за развод се подава от двамата съпрузи.  
В случаите, които не попадат в обхвата на чл.3 -чл.5 от Регламента, 
международната компетентност е субсидиарна и се определя във всяка държава -членка 
съобразно нейното законодателство - чл.7, т.1 от Регламента. В частната жалба се 
алтернативно се навеждат и доводи, че в случая Регламентът не е приложим, тъй като 
Л.Ц. не е гражданин на държава -членка на ЕС, поради което международната 
компетентност следва да бъде определена по реда на Кодекса на международното частно 
право. По повод преюдициално запитване, в Решение от 29.11.2007 г. по дело С -68/07 на 
Съда на Европейските общности е посочено, че Регламент /ЕО/ № 2201/2003 г. трябва да 
се прилага и за  граждани на трети държави, които се намират в достатъчно тясна връзка с 
територията на една от държавите -членки, в съответствие с предвидените в Регламента 
критерии за компетентност. Последните се основават на принципа, че трябва да 
съществува действителн а връзка между заинтересованото лице и държавата -членка, която 
упражнява компетентността. В случая, както бе посочено по -горе в мотивите, 
молителката Ц. има установено обичайно местопребиваване на територията на държава - 
членка на ЕС, а именно - Кралство Белгия, поради което настоящият съдебен състав 
приема, че тя е лице, свързано с държава -членка чрез един от предвидените в Регламента 
критерии и е налице връзка между конкретното частно правоотношение и общностното 
право. Ето защо брачното правоотношение п опада в сферата на действие на правото на 
ЕС, част от което е и Регламент /ЕО/ № 2201/2003 г., поради което и компетентността за 
разглеждането на предявения иск за развод следва да се определи съобразно това 
законодателство, а според предвижданията на също то компетентен да се произнесе е 
белгийския съд като съд по обичайното местопребиваване на съпрузите.   
Както правилно е отразено и в мотивите на обжалвания първоинстанционен акт, 
съдът следи служебно за своята международна компетентност и съгласно чл.17 о т 
Регламента  когато пред него е заведено дело, по което не е компетентен по силата на 
Регламента, а компетентността принадлежи на друга държава -членка, той следва да се 
обяви за некомпетентен.  
Като е достигнал до същите изводи, прогласил е своята некомпет ентност и е 
прекратил производството по делото, районният съд е постановил правилен и 
законосъобразен съдебен акт, който следва да бъде потвърден.  
Водим от горното, Врачанският окръжен съд  
 
 
  О  П  Р  Е  Д  Е  Л  И:  
 
 
ПОТВЪРЖДАВА  Определение № 398/13.02.2 019 г. по гр.д.№ 5280/2018 г. на 
Районен съд -Враца.  
Определението подлежи на обжалване пред ВКС на РБ в условията на чл.274, 
ал.3  вр. чл.280, ал.1 и ал.2 ГПК в едноседмичен срок от връчването му на молителите, 
чрез пълномощника им адв.Н.П..   
 
 
 
 
Председател:...........        Членове:1..........              2..........