ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

G. PITRUZZELLA

представено на 30 април 2020 година ( 1 )

Дело C‑809/18 P

Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)

срещу

John Mills Ltd

„Обжалване — Марка на Европейския съюз — Производство по възражение — Марка, заявена от агента или представителя на законния притежател — Член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009“

1. С жалбата по настоящото дело Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) иска отмяна на решението от 15 октомври 2018 г., John Mills/EUIPO — Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679), с което Общият съд е уважил жалбата, подадена от дружеството John Mills Ltd. срещу решението на първи апелативен състав на EUIPO от 5 октомври 2016 г. (преписка R 2087/2015‑1) (наричано по-нататък „спорното решение“), постановено в производство по възражение, подадено от дружеството Jerome Alexander Consulting Corp.

2. Жалбата на EUIPO предоставя възможност на Съда за първи път да се произнесе по тълкуването на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 ( 2 ) (понастоящем член 8, параграф 3 от Регламент 2017/1001 ( 3 )), който сред относителните основания за отказ на регистрация на знак като марка на Европейския съюз включва обстоятелството, че регистрацията е поискана от агента или представителя на притежателя на марката, от негово собствено име и без съгласието на последния ( 4 ).

I. Правна рамка

А. Международното право

3. Съюзът е страна по Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост (ТРИПС) от 15 април 1994 г. ( 5 ), представляващо Приложение 1 В към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО) ( 6 ). Член 2, параграф 1 от посоченото споразумение предвижда, че що се отнася до част II от него, в която са включени разпоредбите в областта на марките, страните членки трябва да действат в съответствие с членове 1—12 от Конвенцията за закрила на индустриалната собственост, подписана в Париж на 20 март 1883 г., последно ревизирана в Стокхолм на 14 юли 1967 г., изменена на 28 септември 1979 г. ( 7 ) и обвързваща всички държави — членки на Съюза.

4. Член 6 седмо от тази конвенция, ревизирана и изменена, гласи: „1) Ако агентът или представителят на притежател на марка в една страна — членка на Съюза, поиска, без разрешение на правоносителя, регистрация на тази марка на негово собствено име, в една или повече от тези страни, титулярът има право да се противопостави на исканата регистрация или да поиска отхвърлянето ѝ, или ако законът на страната позволява това, да поиска прехвърляне на казаната регистрация в негова полза, щом като агентът или представителят не могат да представят оправдания за тази си дейност. (2) Титулярът на марката има право, при резервите по ал. първа, по-горе, да се противопостави на използване на неговата марка от агента или представителя, щом като не се е съгласил с такова ползуване. (3) Националните законодателства имат възможност да предвиждат справедлив срок, през време на който титулярът на една марка трябва да предяви правата си по настоящия член.“

Б. Правото на Съюза

5. В член 8 от Регламент № 207/2009, приложим ratione temporis към фактите по делото, са изброени относителните основания за отказ на регистрация на марката. Параграф 3 от този член гласи: „При възражение на притежателя на марката се отказва регистрация на марка, когато тя е поискана от агента или представителя на притежателя на марката, от негово собствено име и без съгласието на притежателя, освен ако този агент или този представител не обоснове действията си“ ( 8 ).

6. Член 11 от посочения регламент, озаглавен „Забрана за използване на марка на Общността, регистрирана на името на агент или на представител“, предвижда, че „[к]огато марка на Общността е била регистрирана на името на агента или на представителя на притежателя на тази марка без разрешението на притежателя, последния има право да се противопостави на използването на неговата марка от неговия агент или представител, ако той не е разрешил това използване, освен ако агентът или представителят не обосноват действията си“. ( 9 )

7. Съгласно член 18 от същия регламент, озаглавен „Прехвърляне на марка, регистрирана на името на агент“, „[к]огато марка на Общността е била регистрирана на името на агента или на представителя на притежателя на тази марка без разрешението на притежателя, последният има право да поиска прехвърлянето в негова полза на посочената регистрация, освен ако този агент или представител не обоснове своите действия“ ( 10 ).

8. Накрая, член 53, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 гласи, че „[м]арката на Общността се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до Службата, или въз основа на насрещен иск в производство за нарушение […], когато съществува марка, както е посочено в член 8, параграф 3 и са изпълнени условията, посочени в същия параграф“ ( 11 ).

II. Обстоятелствата по спора, производството пред EUIPO, производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение

9. На 18 септември 2013 г. дружеството John Mills Ltd подава в EUIPO заявка за регистрация на марка на Съюза за словния знак „MINERAL MAGIC“. Стоките, посочени в заявката за регистрацията на марка, спадат към клас 3 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и отговарят на следното описание: „Лосиони за коса; препарати за лице с абразивни частици; сапуни; парфюмерия; етерични масла; козметични продукти; препарати за почистване и грижа за кожата, скалпа и косата; дезодоранти за лична употреба (парфюмерия)“.

10. На 23 април 2014 г. Jerome Alexander Consulting Corp. подава възражение срещу регистрацията на заявената марка, като в подкрепа на възражението изтъква основанието за отказ, предвидено в член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Възражението се основава по-специално на словната марка „MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER“, регистрирана в Съединените щати на 15 януари 2013 г. за следните стоки: „минерална пудра за лице“. С решение от 18 август 2015 г. отделът по споровете отхвърля възражението. На 15 октомври 2015 г. Jerome Alexander подава пред EUIPO жалба срещу това решение.

11. На 5 октомври 2016 г. първи апелативен състав на EUIPO приема спорното решение, с което отменя решението на отдела по споровете и на основание член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 отказва регистрацията на заявената марка. В това решение апелативният състав най-напред посочва целта на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, а именно „да се избегне злоупотреба с марка от агента на притежателя ѝ“ ( 12 ) и изброява условията, които според него трябва да бъдат изпълнени, за да се уважи възражение на основание на тази разпоредба, а именно че „възразяващата страна трябва да бъде притежател на по-ранната марка, заявителят на марката трябва да бъде или да е бил агент или представител на горепосочения притежател, заявката трябва да е била подадена от името на агента или представителя без съгласието на притежателя и без да са налице основателни причини за действията на агента или представителя и заявката трябва да се отнася до идентични или сходни знаци и стоки“ ( 13 ). След това апелативният състав приема, че „към датата на подаване на заявката за регистрация на заявената марка е било налице реално, ефективно и трайно търговско правоотношение, породило общо задължение за доверие и лоялност, и че жалбоподателят е бил агент по смисъла на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009“ ( 14 ). Накрая апелативният състав отбелязва, че в случая стоките, обозначени с конфликтните знаци, са идентични ( 15 ) и конфликтните знаци са сходни ( 16 ).

12. На 5 януари 2017 г. John Mills подава пред Общия съд жалба за отмяна на спорното решение, в която изтъква едно-единствено основание за отмяна, а именно нарушение на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, в рамките на което излага три оплаквания. Първото се отнася до квалифицирането на John Mills като „агент или представител“ по смисъла на посочената разпоредба. С второто и третото оплакване John Mills упреква апелативния състав, че неправилно е приел, че посочената разпоредба е приложима, въпреки че конфликтните знаци са просто сходни, а не идентични, и въпреки че обозначените с по-ранната марка стоки не са идентични с обхванатите от заявената марка.

13. Общият съд разглежда най-напред второто оплакване, като го уважава. Поради това той отменя решението на апелативния състав, без да се произнася по първото и третото оплакване, и осъжда EUIPO и Jerome Alexandre да заплатят всеки от тях половината от съдебните разноски на John Mills.

III. Производството пред Съда и исканията на страните

14. На 20 декември 2018 г. EUIPO подава в секретариата на Съда жалбата, която е предмет на настоящото дело. EUIPO иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да осъди John Mills да заплати съдебните разноски. John Mills иска от Съда да отхвърли жалбата EUIPO и да я осъди да заплати съдебните разноски. EUIPO и John Mills са изслушани в съдебното заседание, проведено на 16 януари 2020 г.

IV. По жалбата

15. В подкрепа на жалбата си EUIPO изтъква две основания. Първото основание е допуснато от Общия съд нарушение на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, а второто основание е нарушение на член 36 от Статута на Съда.

А. По първото основание на жалбата, а именно нарушение на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009

1. Обжалваното съдебно решение

16. Първото основание на жалбата се отнася до точки 25—37 от обжалваното съдебно решение.

17. В точка 25 от посоченото съдебно решение, след като отбелязва, че целта на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 е „да се избегне злоупотреба с марката на притежателя от страна на агента или на представителя му, тъй като тези агенти и представители биха могли да използват придобитите по време на търговските си правоотношения с притежателя познания и опит и следователно да се облагодетелстват неоснователно от направените от притежателя на марката усилия и инвестиции“, Общият съд приема, че тази разпоредба „по същество изисква наличието на пряка връзка между марката на притежателя и марката, заявена за регистрация от агента или представителя от негово собствено име“ и че „[т]акава връзка е възможна само ако въпросните марки съвпадат“. По-нататък Общият съд приема, че както подготвителните работи по Регламент № 40/94 относно марката на Общността ( 17 ) (т. 26—31 от обжалваното съдебно решение), така и текстът на член 6 седмо от Парижката конвенция (т. 32—35 от обжалваното съдебно решение) подкрепят тълкуването, че по-ранната марка и заявената марка трябва да бъдат идентични — а не просто сходни — за да може да се приложи член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009.

2. Доводи на страните

18. EUIPO изтъква, че Общият съд е тълкувал неправилно член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, като е ограничил приложното му поле до понятието „идентичност“ на знаците и е придал на това понятие значението, което то има в контекста на член 8, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009. EUIPO упреква Общия съд, че е предпочел буквално тълкуване на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, което не отчита надлежно целта на тази разпоредба. В това отношение EUIPO подчертава, от една страна, че буквалното тълкуване не позволява да се изключи прилагането на тази разпоредба също и за сходни марки, и от друга страна, че съдилищата на Съюза трайно са възприели телеологичен подход при тълкуването на разпоредбите в областта на марките. Според EUIPO агентите или представителите биха могли да се облагодетелстват неоснователно, както посочва Общият съд в точка 25 от обжалваното съдебно решение, не само когато използват марка, идентична на тази на притежателя, но и във всички случаи, в които внасят промени, запазвайки възможността за идентифициране на основните елементи на тази марка, което им позволява да си я присвоят. В такива случаи агентите или представителите не само можели да отнемат клиенти от притежателя на марката и да направят по-неизгодно разпространението ѝ или евентуалното ѝ навлизане на пазара на Съюза, но и на основание член 8, параграф 1, буква б) или член 9, параграф 2, буква б) от Регламент № 207/2009 можели да възпрепятстват самата регистрация на марката на притежателя и/или използването ѝ в рамките на Съюза. EUIPO счита, че релевантният критерий за прилагането на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 с оглед на неговата цел, не е нито идентичността, нито сходството между конфликтните марки, както се изисква за преценката на съществуването на вероятност от объркване, а тяхната „цялостна еквивалентност в икономически и търговски план“. Такава еквивалентност съществувала, когато е възможно да се „разпознае ясно“ знакът на притежателя в заявената от агента или представителя марка. Това можело да се случи, когато конфликтните знаци съвпадат „по елементи, които основно допринасят за отличителния характер на по-ранната марка“. Накрая, EUIPO счита, че фактът, че заявки за регистрация като разглежданата представляват случаи на недобросъвестност и попадат в обхвата на основанието за недействителност, предвидено в член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, не дава основание да се предпочете стеснително тълкуване на член 8, параграф 3 от посочения регламент. Всъщност принуждаването на притежателя на марката да изчака регистрацията на заявения от агента или представителя знак, за да защити интересите си, противоречало на принципите на процесуална икономия и добра администрация.

19. Според John Mills от текста както на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, така и на член 6 седмо от Парижката конвенция ясно личи, че тези разпоредби се отнасят до идентични, а не просто сходни марки. Освен това, както Общият съд правилно приел, изведеното от текста се потвърждавало от подготвителните работи по Регламент № 40/94. John Mills подчертава също неясния и неточен характер на предложения от EUIPO за целите на прилагането на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 критерий, който се основава на присвояване на отличителния характер на марката на притежателя от агента или представителя. Дружеството отбелязва, че преценката на отличителния характер трябва да се извършва не абстрактно, а от гледна точка на релевантните потребители. Това били потребителите в държавата, в която е била регистрирана (или по друг начин защитена) марката на притежателя, а не, както неправилно приел апелативният състав, марката на Съюза. При тези обстоятелства извършването на преценка на отличителния характер можело да се окаже сложно. В конкретния случай не било представено никакво доказателство за отличителния характер на думите „MAGIC MINERALS“ за стоките „минерална пудра за лице“ от гледна точка на американския потребител. John Mills отбелязва също че предложеният от EUIPO критерий е по-широк от критериите, възприети в Регламент № 207/2009, и по-специално в член 8, параграфи 1 и 5 от него. Било нелогично да се счита, че законодателят на Съюза е искал да предостави на чуждестранни марки, дори когато те никога не са били използвани в Съюза, по-широка защита от тази, която се предоставя на националните марки или на марките на Съюза. Накрая, John Mills изтъква, че предложеното от EUIPO тълкуване на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 би довело не само до значителни трудности при прилагането, но и до очевидна правна несигурност относно действителното приложно поле на тази разпоредба, при положение че за действията, посочени от EUIPO в жалбата, вече е установен ефективен инструмент за санкциониране в член 52, параграф 1, буква б) от посочения регламент по отношение на недобросъвестните регистрации.

3. Анализ

а) По тълкуването на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009

1) Буквално тълкуване

20. Съгласно установената практика на Съда значението и обхватът на термините, за които правото на Съюза не дава никакво определение, следва да се определят в съответствие с обичайното им значение в общоупотребимия език, като се отчитат контекстът, в който те се използват, и целите, преследвани от правната уредба, от която те са част ( 18 ). Тълкуването на разпоредба от правото на Съюза предполага освен това сравняване на текстовете ѝ на различните езици ( 19 ). В случай на несъответствия между текстовете на различните езици въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата система и целите на правната уредба, от които тя е част ( 20 ).

21. В случая не става въпрос да се определи значението на дума или израз, съдържащи се в разпоредбата, на която трябва да се направи текстов анализ, а да се прецени дали изразите и синтаксисът, използвани в посочената разпоредба, позволяват недвусмислено да се установи каква е връзката, която съгласно разпоредбата трябва да съществува между марката, която агентът или представителят иска да регистрира, и марката на притежателя.

22. Тъй като изискването за такава връзка несъмнено се извежда от текста на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, който иначе би бил лишен от всякаква логика, следва да се отбележи, че при първия прочит на голяма част от текстовете на различните езици изглежда, че тази разпоредба предвижда припокриване или „съвпадение“ — за да се употреби използвания от Общия съд термин — между посочените марки ( 21 ). Това се дължи по-специално на използването на определителен член в израза „притежател на марката“ в двата различни случая, в които той се появява, от което се подразбира, че заявената марка и по-ранната марка в действителност са съставени от един и същи знак. Това съвпадение е особено ясно в текстовете на някои езици, като по-специално в текста на испански език, в който основанието за отказ за регистрация е „същата“ марка („misma“), а изразът „притежател на марката“ („titular de la marca“) във втория случай става „притежател на посочената марка“ („titular de dicha marca“) ( 22 ).

23. Не считам обаче, че от самия текст недвусмислено следва, че само марка, идентична на тази на притежателя, но не и марка, която има някои различия в сравнение с нея, може да бъде предмет на относителното основание за отказ, посочено в член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Освен това, макар дадена марка да се определя и по отношение на стоките или услугите, във връзка с които е защитена, текстът на разпоредбата не дава изрично указание каква трябва да е връзката между стоките или услугите, посочени в заявката за регистрация, и тези, обхванати от марката на притежателя, и следователно не позволява със сигурност да се изключат от приложното поле знаци, които, макар и идентични, са предназначени да бъдат използвани за стоки или услуги, които не са идентични.

24. Следователно, за да се определи приложното поле на разглежданата разпоредба, е необходимо да се използват други тълкувателни инструменти. От друга страна, противно на твърдението на EUIPO, Общият съд не се е позовал на буквалното тълкуване на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, а в точка 25 от обжалваното съдебно решение, като се е основал на целта, преследвана от посочената разпоредба, е направил извод за необходимостта от „пряка връзка“ между марката на притежателя и марката на агента или представителя, която трябва да се разбира в смисъл, че „съвпадат“ ( 23 ).

2) Систематично тълкуване

25. Някои елементи, изведени от вътрешната система на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, според мен са в подкрепа на „съвпадението“ между марката на агента или представителя и марката на притежателя. Става въпрос за положителното условие, изисквано от тази разпоредба, според което заявката за регистрация трябва да бъде подадена от агента или представителя „от негово собствено име“, и за отрицателното условие за липсата на съгласие на притежателя. Всъщност и двете условия са в подкрепа на тезата, че марката, предмет на заявката за регистрация, подадена от името на агента или представителя, в действителност е собственост на законния притежател, от чието име или със съгласието на когото тази заявка е трябвало да бъде подадена. Този извод се потвърждава освен това от член 18 от Регламент № 207/2009, който е включен в раздел 4, озаглавен „Марката на Общността като обект на собственост“, и предвижда правото на притежателя да поиска прехвърлянето в негова полза на регистрацията, извършена от агента или представителя без разрешение.

26. Ако обаче се вземе предвид член 8 от Регламент № 207/2009 като цяло, изпъква самостоятелността на параграф 3 по отношение на параграф 1 от този член. И двете разпоредби уреждат основания за отказ, свързани с хипотези на конфликт на заявената марка с по-ранна марка, като всяка от тях определя условията за прилагане на всяко от тези основания. Така в параграф 1, букви а) и б) са предвидени двете хипотези на двойна идентичност и на объркващо сходство между разглежданите марки, докато параграф 3 изисква съществуването на особена връзка (на агентство или представителство) между заявителя и притежателя на по-ранната марка, липсата на съгласие на последния, както и липсата на основание за действията на агента или представителя. Не се уточнява обаче — още по-малко чрез позоваването на понятията „идентичност“ и „сходство“, използвани в горепосочения параграф 1 — каква е връзката, която трябва да съществува между заявената марка и по-ранната марка. Същото важи и за сравнението между параграфи 3 и 5 от член 8 от Регламент № 207/2009, в който обаче се прави изрично позоваване на понятията „идентичност“ и „сходство“.

3) Историческо тълкуване

27. Както е посочено в точка 27 от обжалваното съдебно решение, предварителният проект за регламент относно марката на Общността от април 1977 г. ( 24 ), предвижда в член 12, параграф 3, че разглежданото относително основание за отказ се прилага за „марки, идентични или сходни“ на по-ранната марка за „стоки, идентични или сходни“ на стоките, обозначени с тази марка.

28. Изричното посочване на двойната хипотеза на идентичност и сходство на знаците и на стоките или услугите обаче отпада от съответната разпоредба от предложението за регламент ( 25 ), което е представено от Комисията на Съвета през ноември 1980 г. и довежда до приемането на Регламент № 40/94. Нито предварителният проект, нито предложението на Комисията предвиждат разпоредби, аналогични на член 11 и член 18 от Регламент № 207/2009 ( 26 ). Освен това тези текстове не предвиждат общо основание за недействителност на марката на Общността, основано на недобросъвестност при регистрацията ( 27 ). Въпросът за злоупотребите при регистрация е повдигнат през 1982 г. от италианската делегация и препоръката да се въведе разпоредба в този смисъл е включена в доклада на работната група на Съвета, натоварена да разгледа Предложението за регламент относно марката на Общността. Тези и последващите обсъждания, които допринасят за определяне на съдържанието на правилата относно недобросъвестните регистрации, са проведени отделно от обсъжданията на член 7, параграф 3 от предложението за регламент, който урежда хипотезата на подадена от агента или представителя на притежателя на марката заявка без негово разрешение ( 28 ).

29. По отношение на последната разпоредба, както се припомня в точка 28 от обжалваното съдебно решение, в документ, изготвен в рамките на обсъжданията в работната група по предложението за регламент относно марката на Общността, Съветът посочва, че е отхвърлил предложение на германската делегация за разширяване на приложното поле на посочената разпоредба към „сходни марки за сходни стоки“ ( 29 ). В същия документ се посочва, че предложението на датската делегация да се разшири приложното поле на същата разпоредба по отношение на всяко лице, което действа недобросъвестно, е било отхвърлено, тъй като би въвело субективен критерий, несъвместим с обективния критерий, предпочетен от член 7, параграф 3 от предложението за регламент, и защото би позволило на притежателя на по-ранно право да се противопостави на създаването на марка на Общността при липсата на реципрочност.

30. Както Общият съд правилно заключава в точка 30 от обжалваното съдебно решение, подготвителните работи по Регламент № 40/94 показват волята на общностния законодател да запази приложното поле на член 8, параграф 3 от Регламента (който впоследствие става член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009) в точно определени граници. По-специално прилагането на тази разпоредба към сходни марки за сходни стоки е изрично отхвърлено. В този контекст, противно на твърдението на EUIPO, фактът, че в посочения член не се споменава изрично неговата приложимост в случай на сходни знаци, не може да бъде поставен от тълкувателя на същото ниво като липсата на изрично позоваване на понятието за идентичност. Всъщност, от една страна, присвояването от агента или представителя на знак, идентичен с този на притежателя, представлява типичният случай, обхванат от разглежданата разпоредба, който недвусмислено е отразен в нейния текст, и от друга страна, както беше посочено, липсата на каквото и да е позоваване на понятието за сходство е резултат от конкретната воля на общностния законодател, изразена двукратно в хода на законодателния процес, довел до приемането на Регламент № 40/94 — първия път косвено и втория път изрично.

31. Ще добавя, че в подкрепа на становището, че общностният законодател е възнамерявал да ограничи приложното поле на разглежданото относително основание за отказ до хипотезата, при която е налице обективно съвпадение между конфликтните знаци, е фактът, че прилагането му не е било обусловено от доказването на други обстоятелства, независимо дали те са обективни (например наличието на неоснователно облагодетелстване на неоправомощения агент или представител, или на вреда за законния притежател) или субективни (например недобросъвестност на неоправомощения агент или представител). При наличието на такова съвпадение и освен ако неоправомощеният агент или представител не може да обоснове действията си, защитата на притежателя е автоматична, макар и оставена на неговата инициатива.

4) Телеологично тълкуване

32. Както отдавна е прието в практиката на Общия съд, относителното основание за отказ, посочено в член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, има за цел да се избегне злоупотребата с марка от страна на агентите или представителите на законния ѝ притежател, които като използват придобитите по време на търговските си правоотношения с притежателя познания и опит, биха могли да се облагодетелстват неоснователно от направените от него усилия и инвестиции ( 30 ). То е предназначено да се прилага основно в случаи, при които притежателят на марка, защитена единствено извън Съюза, разпространява своите стоки или услуги на пазара на Съюза посредством агенти или представители. В такива случаи притежателят на марката се излага на риск от нелоялно поведение на агентите или представителите. Те биха могли, след като регистрират марката в Съюза от свое собствено име, да се конкурират със самия притежател и въз основа на придобития приоритет, да възпрепятстват използването на марката от притежателя или, ако той все още не присъства на пазара на Съюза, да възпрепятстват достъпа му. Няма пречка притежателят да се противопостави на регистрацията на марката въз основа на разглежданото относително основание за отказ, дори когато марката се ползва с някаква форма на защита в Съюза или в някоя държава членка. В този случай обаче, ако условията за прилагане са изпълнени, той разполага и с други инструменти за защита, предвидени в член 8.

33. Няма съмнение, че разширително тълкуване на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 като предложеното от EUIPO, което включва случаите на обикновено сходство между заявения за регистрация знак и знака на възразяващата страна, би допринесло за осъществяването на целта за защита, преследвана от тази разпоредба. Въпреки това, противно на твърдението на EUIPO, стеснителното тълкуване, което ограничава приложното поле на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 само до случаите на идентичност между конфликтните марки, не би я лишило от всякакво полезно действие, а би ограничило целта за защита до точно определени хипотези.

34. Доколкото обаче това ограничение изглежда в съответствие както с текста на разглежданата разпоредба, така и с ясното намерение на законодателя на Съюза, питам се дали тълкувателят е оправомощен да пренебрегне тези обстоятелства, за да предпочете прочит на тази разпоредба, който, струва ми се, надхвърля границите на обикновеното телеологично тълкуване и води по-скоро до прилагане по аналогия на нормата, която тя съдържа ( 31 ). В това отношение припомням, от една страна, че Съдът вече е имал повод да изясни, че използването на телеологичното тълкуване не може да доведе до прочит на разглежданата разпоредба, който противоречи на нейния текст ( 32 ), и от друга страна, че независимо от всички други съображения, член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 се явява изключение от принципа на приоритет, който характеризира правото относно марките ( 33 ), и като такова трябва да се тълкува стеснително и следователно не подлежи на тълкуване по аналогия ( 34 ).

5) Член 6 седмо от Парижката конвенция

35. Припомням, че съгласно постоянната съдебна практика Съдът може да тълкува разпоредбите, съдържащи се в международни споразумения, когато те са посочени в правото на Съюза или когато то е прието с цел транспонирането им в Съюза ( 35 ).

36. Член 6 седмо, който е включен в текста на Парижката конвенция след Конференцията за преразглеждане в Лисабон от 1958 г. ( 36 ), има за цел да защити притежателя на марка, защитена в една от договарящите държави по Конвенцията, от злоупотреби, извършени от агентите или представителите на този притежател в друга договаряща държава ( 37 ). Той предвижда три различни форми на защита, които имат за цел съответно да се предотврати регистрацията на марката на притежателя от агента или представителя или да се поиска обявяването ѝ за недействителна, да се забрани използването ѝ от последния без разрешение, както и да се позволи марката, която е предмет на неправомерна регистрация, да бъде прехвърлена от агента или представителя на притежателя. Както беше посочено, Регламент № 207/2009 (а понастоящем и Директива 2015/2436) транспонира и трите форми на защита.

37. Текстът на член 6 седмо от Парижката конвенция на френски език, който е автентичният ( 38 ), показва още по-ясно, в сравнение със съответния текст на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, че предмет на заявката за регистрация на агента или представителя, е марката на притежателя ( 39 ). Разбира се, както отбелязва EUIPO, както в документите в рамките на подготвителните работи по конвенцията в Лисабон ( 40 ), така и в Ръководството за прилагане на Парижката конвенция ( 41 ), се посочва, че приложното поле на тази разпоредба трябва да се разбира като обхващащо както „идентични“, така и „сходни“ марки ( 42 ). Тъй като обаче текстът на член 6 седмо не потвърждава такова тълкуване, считам, че е правилно заключението на Общият съд в точка 35 от обжалваното съдебно решение, че посочената разпоредба предполага конфликтните марки да съвпадат помежду си.

38. Този извод във всеки случай не е от решаващо значение за тълкуването на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009. Всъщност, макар тази разпоредба да трябва да се тълкува в съответствие с член 6 седмо от Парижката конвенция, последната оставя широка свобода на преценка на договарящите държави, които по-специално остават свободни да предвидят в националните си законодателства закрила на индустриалната собственост, по-широка от предвидената в нея ( 43 ).

6) Заключение по тълкуването на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009

39. Член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 предвижда възможност за притежателя на марка, дори когато тя е защитена единствено извън територията на ЕС, да се противопостави на злоупотребата с регистрацията на своята марка от страна на неговия агент или представител. Това е единственият случай, в който се допуска възражение срещу заявка, чието подаване трябва да се счита за извършено в нарушение на общия принцип на добросъвестност ( 44 ). В останалите случаи увредените лица нямат възможност да възпрепятстват регистрацията на марката и имат на свое разположение само предвиденото в член 52, параграф 1, буква б) от посочения регламент искане за обявяване на недействителност.

40. Причините за това различие в уредбата са многобройни — от необходимостта в системата на марката на Съюза да се въведе разпоредба, с която се транспонира член 6 седмо от Парижката конвенция, до желанието да не се утежнява процедурата по регистрация чрез възражения срещу предполагаеми злоупотреби при подаване на заявки, при които, за разлика от случаите по член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, недобросъвестността на заявителя не може да се предполага (освен ако не е налице обосновка), а трябва да бъде доказана. Струва ми се обаче, че в основата на тази разпоредба, както и на член 6 седмо от Парижката конвенция, е също идеята, че правото да подаде или да разреши подаването на заявката за регистрация на своята марка на територия, различна от тази, на която е защитена, принадлежи изключително на притежателя и че следователно, независимо от недобросъвестността, тази разпоредба санкционира преди всичко липсата на легитимация на неоправомощения агент или представител за подаване на заявката. Според мен необходимостта от съвпадение на марките, която произтича от текста на разглежданата разпоредба трябва да се разбира и от тази гледна точка.

41. Предвид това, от всичко изложено по-горе следва, че тълкуване на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, въз основа на което посоченото в него относително основание за отказ се прилага и в случай на сходни знаци, поне доколкото се отнася до объркващото сходство, посочено в параграф 1, буква б) от този член, не съответства нито на текста на разглежданата разпоредба, нито на явната воля на общностния законодател при включването на тази разпоредба в системата на марката на Съюза. С други думи, водещият критерий за преценка при сравнение между знаците за целите на прилагането на посочената разпоредба, не може да бъде същият, който се прилага при възражения срещу регистрацията, основани на права, защитени на територията на Съюза.

42. От изложеното по-горе обаче не следва автоматично, че член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че възражението е възможно само в случай че е налице двойна идентичност между конфликтните знаци и обозначените с тях стоки или услуги по смисъла на параграф 1, буква а) от този член. Всъщност, както правилно изтъква EUIPO, тълкуване на разглежданата разпоредба, че приложното ѝ поле зависи от строгото извършване на проверката за идентичност между конфликтните знаци и, a fortiori, на проверката за двойна идентичност, би позволило на агента или представителя да избегне санкцията, изразяваща се в нерегистриране на марката, като просто измени леко знака или описанието на стоките или услугите, които обозначава. Широката възможност за заобикаляне на правилото би направила последното в голяма степен неефективно.

43. Както вече беше отбелязано по-горе, в структурата на член 8 от Регламент № 207/2009, посоченото в параграф 3 от този член относително основание за отказ се ползва със собствена самостоятелност. При липсата на изрично позоваване на понятията, използвани в параграф 1, букви а) и б) от посочения член, връзката между конфликтните марки, необходима за ползване на предоставената с тази разпоредба защита, може да се определи независимо от обхвата, признат на тези понятия в контекста на относителните основания за отказ по посочения член 8, параграф 1.

44. Така, както вече беше посочено, макар съгласно текста на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 такава връзка да предполага съвпадение на конфликтните знаци, все пак не считам, че автоматично трябва да се приеме, че такова съвпадение е изключено, когато те не са абсолютно идентични. Също така според мен предоставената от тази разпоредба защита не трябва да бъде отказвана на притежателя на марката единствено поради факта че няма пълна идентичност между стоките или услугите, обозначени с конфликтните марки.

45. Следователно е необходимо да се определи критерият, въз основа на който трябва да се приеме, че въпреки че двете конфликтни марки и съответните им стоки и услуги не са идентични, все пак е налице съвпадението, необходимо за целите на прилагането на разглежданото относително основание за отказ.

46. В хода на настоящото производство EUIPO поддържа по мое мнение прекалено гъвкава позиция относно необходимостта от определяне на такъв критерий, като, изглежда, твърди, че разликата между случаите, в които се прилага относителното основание за отказ, и тези, в които то не се прилага, е, извън връзката между конфликтните знаци, в наличието — което трябва да се преценява във всеки отделен случай — на неоснователно облагодетелстване на агента или представителя, който не е оправомощен за подаването на заявка и използването на марката. Според мен тази позиция следва да бъде отхвърлена. Всъщност, както вече споменах по-горе, ако няма съмнение, че член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 има за цел да попречи на агента или представителя да злоупотреби с отношенията, които го свързват с притежателя на марката, този член предполага съвпадение на конфликтните знаци. Това съвпадение трябва да се преценява въз основа на предварително определен критерий, най-вече поради необходимостта от правна сигурност.

47. При това положение ще отбележа, че критерий за „еквивалентност по същество“ между конфликтните знаци, който се намира по средата между „идентичност“ и водещо до объркване „сходство“, е възпроизведен в насоките на EUIPO, в които се посочва, че тази разпоредба трябва да се прилага не само в случай на идентичност между марките и идентичност между съответните стоки и услуги, но и „ако заявеният от представителя или агента знак по същество възпроизвежда по-ранната марка с леки изменения, добавки или заличавания, които не засягат в значителна степен отличителния му характер“ и когато „конфликтните стоки или услуги са тясно свързани или еквивалентни в търговско отношение“ ( 45 ). Макар тези насоки да се отнасят и до проверката за възможност от объркване на марките ( 46 ), изглежда, че поне според формулировката си критерият, който те предлагат да се следва, изисква по-тясна връзка между марките и съответните стоки и услуги от тази, която може да породи вероятност от объркване.

48. Считам обаче, че този критерий трябва да се приеме, при условие че не води до преценка за наличието на вероятност от объркване между конфликтните знаци. Според мен член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 трябва да се прилага, освен в случаите на идентични знаци, също и когато в заявената от агента или представителя марка са направени леки изменения, добавки или заличавания, които не засягат съществено отличителния характер на по-ранната марка. Както е посочено в насоките на EUIPO, такъв е случаят, когато заявената марка възпроизвежда без съществени изменения „сърцевината“ на по-ранната марка, тоест елемента или елементите, които са в основата на отличителния ѝ характер. Тази преценка трябва да се извърши чрез обективно сравнение на двата знака. Когато това сравнение не позволява да се направи извод, че знаците по същество са еквивалентни, дори и при наличието на известна степен на сходство между тях, тази разпоредба не се прилага и законният притежател на марката може евентуално да предяви иск за обявяване на недействителност по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 59, параграф 1, буква б) от Регламент 2017/1001). По същия начин член 8, параграф 3 от този регламент не се прилага в случаите, когато няма тясна връзка или еквивалентност между стоките и услугите, обозначени с конфликтните марки. Следователно интересите на законния притежател, който например е планирал продуктово разширяване на своята марка, могат да бъдат защитени само ex post посредством иск за обявяване на недействителност.

б) Заключение по първото основание на жалбата

49. С оглед на всички изложени по-горе съображения считам, че като е тълкувал член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 в смисъл, че се прилага само в случай на идентичност между конфликтните марки, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и поради това твърденията по първото основание на жалбата трябва да бъдат уважени.

Б. По второто основание на жалбата, а именно нарушение на член 36 от Статута на Съда

1. Обжалваното съдебно решение

50. Второто основание на жалбата е насочено срещу точки 39–42 от обжалваното съдебно решение.

51. След като в точка 37 от обжалваното съдебно решение заключава, че член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 се прилага само ако конфликтните марки са идентични, Общият съд счита, че е приложима — доколкото се отнася „непряко“ до въпроса за идентичността — съдебната практика по член 15 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 18 от Регламент 2017/1001) по отношение на доказването на използването ( 47 ) и в точка 40 от обжалваното съдебно решение посочва, че възнамерява да определи дали конфликтните знаци са „идентични“, по-специално въз основа на тази съдебна практика. В точка 41 той потвърждава заключението на апелативния състав, че конфликтните знаци трябва да се считат за сходни, и квалифицира като „явна“ и „очевидна“ липсата на идентичност между посочените марки. След това в точка 42 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че тъй като разглежданите знаци не са идентични, апелативният състав неправилно е приел, че член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 е приложим.

2. Доводи на страните

52. В рамките на второто основание на жалбата EUIPO изтъква две отделни оплаквания срещу обжалваното съдебно решение. На първо място, тя упреква Общия съд, че е приел противоречиви мотиви, като е приложил понятието „идентичност“ към две различни правни и фактически положения. Според EUIPO предвидената в член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009 проверка не е свързана с понятието „идентичност“ и използването на тази проверка е несъвместимо с възприетото от Общия съд стеснително тълкуване на член 8, параграф 3 от този регламент. На второ място, EUIPO изтъква, че противно на посоченото в точка 40 от обжалваното съдебно решение, Общият съд не е извършил тази проверка, а само е констатирал, че конфликтните знаци не са явно идентични.

53. John Mills твърди, че Общият съд само се е позовал на член 15 от Регламент № 207/2009, за да уточни, че понятието „идентичност“ е било смекчено в контекста на тази разпоредба и че също така член 8, параграф 3 от този регламент не изисква прилагането на проверка за строга идентичност. В точка 41 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатирал, че конфликтните знаци не могат да се считат за идентични дори въз основа на смекченото понятие за идентичност, предвидено в член 15 от Регламент № 207/2009.

3. Анализ

54. Считам, че двете оплаквания, изтъкнати от EUIPO в рамките на второто основание на жалбата, също трябва да бъдат уважени.

55. На първо място, съгласен съм с жалбоподателя, че член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009 предвижда проверка не за „идентичност“, а за „еквивалентност по същество“, подобна в някои отношения на посочената в точка 48 от настоящото заключение, която изисква да се установи отличителният елемент или елементи на знака и да се провери дали тези елементи са били съществено променени в търговската употреба на регистрираната марка ( 48 ). Както EUIPO правилно отбелязва, тази проверка, напротив, предполага липсата на идентичност между двата разглеждани знака ( 49 ). Важно е също да се подчертае, че сравнението между регистрираната форма на дадена марка и формата ѝ, използвана в търговията, която е водеща за прилагането на член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009, преследва различна цел и отговаря на различна логика от това между заявената марка и по-ранната марка, необходимо за целите на прилагането на член 8 от този регламент. Всъщност в първия случай това сравнение дава възможност да се докаже използването на марката от нейния притежател, дори когато той е направил промени в знака с оглед на неговото използване за търговски цели, които, без да изменят отличителния му характер, са позволили привеждането му в по-голямо съответствие с изискванията на търговията и рекламата на обозначените с него стоки или услуги ( 50 ). В съответствие с тази цел проверката на еквивалентността по същество, предвидена в член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009, се извършва въз основа на редица елементи, които налагат да се вземат предвид изискванията и търговската употреба във въпросния сектор ( 51 ), както и да се запази отличителната функция на знака, така както конкретно се използва от притежателя на марката ( 52 ).

56. На второ място, както правилно изтъква EUIPO, противно на изразеното в точка 40 от обжалваното съдебно решение намерение, Общият съд не е разгледал по същество сравнението между конфликтните знаци, извършено от апелативния състав, за да провери дали резултатите от това сравнение са съвместими с прилагане на предвидената в член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009 проверка. Вместо това той се е задоволил — с формална и по същество въртяща се в порочен кръг аргументация — да посочи, че след като апелативният състав е приел, че конфликтните марки са само сходни, те по дефиниция не могат да се считат за идентични, от което се предполага, без обаче Общият съд да го е заявил изрично, че посочената проверка, която той квалифицира като проверка за „идентичност“, във всеки случай не би могла да даде положителен резултат.

57. Въз основа на гореизложеното считам, че твърденията по второто основание на жалбата също трябва да бъдат уважени.

В. Заключение относно жалбата

58. Според мен са налице и двете посочени в жалбата основания за отмяна. Поради това считам, че обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено. Съгласно член 61, параграф 1 от Статута на Съда, ако жалбата е основателна и Съдът отмени решението на Общия съд, той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение. Фазата на производството позволява Съдът да се произнесе по второто оплакване от единственото основание на жалбата на John Mills

V. По второто оплакване от единственото основание на жалбата пред Общия съд

59. От прочита на точки 33 и 34 от спорното решение става ясно, че апелативният състав е сравнил конфликтните марки, за да прецени дали от гледна точка на потребителя в Съюза съществува вероятност от объркване между тях. Следователно той е направил проверка, различна от необходимата за прилагането на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, посочена в точка 48 от настоящото заключение. Поради това второто оплакване от единственото изтъкнато от John Mills основание трябва да бъде уважено, а спорното решение — отменено.

I. По съдебните разноски

60. Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски. Тъй като предлагам жалбата да бъде уважена и тъй като EUIPO е поискала John Mills да бъде осъден да заплати съдебните разноски, последният следва да бъде осъден да заплати разноските в производството по обжалване. Освен това, тъй като предлагам да се бъде уважена жалбата, подадена на първа инстанция от John Mills, и да се отмени оспорваното решение, предлагам на Съда да запази разпределението на разноските, направено в точки 2 и 3 от диспозитива на обжалваното съдебно решение.

II. Заключение

61. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда: – да отмени съдебното решение от 15 октомври 2018 г., John Mills/EUIPO — Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679), – да отмени решението на първи апелативен състав на EUIPO от 5 октомври 2016 г. (преписка R 2087/2015‑1), – да осъди John Mills да понесе разноските в производството пред Съда, – да запази разпределението на разноските от производството пред Общия съд, направено от него в точки 2 и 3 от диспозитива на решение от 15 октомври 2018 г., John Mills/EUIPO — Jerome Alexander Consulting (MINERAL MAGIC) (T‑7/17, EU:T:2018:679).

( 1 ) Език на оригиналния текст: италиански.

( 2 ) Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1).

( 3 ) Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1).

( 4 ) Общият съд вече се е произнесъл, макар и непряко, по въпроса, поставен по настоящото дело, в решенията от 6 септември 2006 г., DEF-TEC Defense Technology/СХВП — Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241), от 13 април 2011 г., Safariland/СХВП — DEF-TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171), и от 29 ноември 2012 г., Adamowski/СХВП-Fagumit (FAGUMIT) (T‑537/10 и T‑538/10, EU:T:2012:634).

( 5 ) ОВ L 336, 1994 г., стр. 214; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 228.

( 6 ) ОВ L 336, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 5.

( 7 ) Recueil des traités des Nations unies, том 828, № 11851, стр. 305 (наричана по-нататък: „Парижката конвенция“).

( 8 ) Аналогична разпоредба е включена едва в последната директива за хармонизиране на правото относно марките, вж. член 5, параграф 3, буква б) от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 336, 2015 г., стр. 1). Преди това изменение държавите членки все пак са били длъжни да прилагат член 6 седмо от Парижката конвенция.

( 9 ) Член 13, параграф 1, буква a) от Директива 2015/2436.

( 10 ) Член 13, параграф 1, буква б) от Директива 2015/2436.

( 11 ) Регламент № 207/2009 е отменен и заменен, считано от 1 октомври 2017 г., с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1). Новият регламент възпроизвежда без релевантни за настоящото дело изменения текста на горепосочените разпоредби от Регламент № 207/2009 (членове 11 и 18 и член 53, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 стават съответно член 13, член 21, параграф 1 и член 60, параграф 1, буква б) от Регламент 2017/1001).

( 12 ) Вж. в този смисъл решение от 6 септември 2006 г., DEF-TEC Defense Technology/СХВП — Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241, т. 38), посочено в точка 17 от спорното решение.

( 13 ) Става въпрос за условията, изброени в точка 61 от решение от 13 април 2011 г., Safariland/СХВП — DEF-TEC Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑262/09, EU:T:2011:171), посочено в точка 18 от спорното решение.

( 14 ) Вж. точка 13 от обжалваното съдебно решение и точки 20—25 от спорното решение.

( 15 ) Апелативният състав счита, от една страна, че „козметичните продукти“, обозначени със заявената марка, включват „минералната пудра за лице“, обозначена с по-ранната марка, и от друга страна, че останалите стоки, обозначени със заявената марка, са свързани със стоките, обозначени с по-ранната марка, вж. точка 15 от обжалваното съдебно решение и точки 30 и 31 от спорното решение.

( 16 ) Апелативният състав най-напред отбелязва поразителната прилика между първите два словни елемента („magic“ и „minerals“) на по-ранната марка и словните елементи на заявената марка. След това той подчертава, че е възможно съответните потребители в Съюза да възприемат по-ранната марка като знак, съставен от два елемента: елементът „by jerome alexander“, възприеман като обозначение на отговорния за продукта субект, и елементът „magic minerals“, „най-вероятно възприеман като обозначение на самия продукт или на линията продукти“, вж. точка 15 от обжалваното съдебно решение и точки 33—35 от спорното решение.

( 17 ) Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (OВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146).

( 18 ) Решения от 24 юни 2015 г., Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, т. 25), от 27 септември 2012 г., Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, т. 56), и от 10 март 2005 г., easyCar (C‑336/03, EU:C:2005:150, т. 21).

( 19 ) Вж. по-специално решения от 24 юни 2015 г., Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, т. 26), и от 30 януари 2001 г., Испания/Съвет (C‑36/98, EU:C:2001:64, т. 47 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Вж. по-специално решения от 24 юни 2015 г., Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, EU:C:2015:414, т. 26), и от 19 септември 2013 г., Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, т. 74).

( 21 ) Вж. например, освен текста на италиански език, текстовете на английски, френски, немски, румънски, португалски.

( 22 ) Съгласно текста на испански език на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009 „[m]ediando oposición del titular de la marca, se denegará el registro de la misma cuando el agente o representante del titular de dicha marca la solicite en su propio nombre […]“.

( 23 ) Второто изречение от точка 25 от обжалваното съдебно решение се намира с първото, в което Общият съд излага целта на член 8, параграф 3 от Регламент № 207/2009, в причинно-следствена връзка, въведена със съюза „ето защо“ („thus“ на английски език, който е оригиналният език на производството, и „donc“ на френски език, който е езикът, на който е изготвен документът).

( 24 ) III/ex/C/268/77-E, на разположение на английски език на интернет адрес http://aei.pitt.edu/5526/1/002057_1.pdf.

( 25 ) Предложение за регламент (ЕИО) на Съвета относно марката на Общността, представено на 25 ноември 1980 г. (COM/1980/635/FINAL/2) (ОВ C 351, 1980 г., стр. 5), член 7, параграф 3 (наричано по-нататък „Предложение за регламент относно марката на Общността“).

( 26 ) Било е предвидено обаче относително основание за недействителност на марката, регистрирана от агента или представителя без разрешение на притежателя (член 42, параграф 1, буква а) от Предложението за регламент относно марката на Общността).

( 27 ) Недобросъвестността e позволявала единствено при бездействие да се спре давностният срок за изгубване на права вследствие на търпимост при иска за обявяване на недействителност (член 44 от Предложението за регламент относно марката на Общността) и да се ограничи непротивопоставимостта на марката на Общността на по-ранни права с местен обхват в случай на търпимост.

( 28 ) За възстановяване на генезиса на разпоредбите на Регламент № 40/94 относно недобросъвестността вж. Tsoutsanis. Trade Mark registrations in Bad faith. 2010, Oxford University Press, р. 47 sq.

( 29 ) Вж. заключението от заседанието на работната група по интелектуалната собственост (марки), проведено в Брюксел на 13 и 14 септември 1982 г., документ № 11035/82 от 1 декември 1982 г., приложение I. Бележката гласи следното: „The working party did not adopt a suggestion for the German delegation that this provision should also apply to similar trade marks for similar products“.

( 30 ) Вж. решение от 6 септември 2006 г., DEF-TEC Defense Technology/СХВП — Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR) (T‑6/05, EU:T:2006:241, т. 38).

( 31 ) Вж. в този смисъл решение на апелативния състав, точка 27.

( 32 ) Вж. в този смисъл решения от 23 март 2000 г., Met-Trans и Sagpol (C‑310/98 и C‑406/98, EU:C:2000:154, т. 32), и от 15 септември 2016 г., Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, т. 68—70).

( 33 ) Доколкото предоставя защита на марки, които не са защитени на територията на Съюза, вж. Kur, A. Not prior in time, but superior in right- how trademark registrations can be affected by third-party interests in a sign. International Review of Intellectual property and Competition Law, IIC, 2013, 44(7), р. 790 sq.

( 34 ) Вж. решение от 26 септември 2013 г., Salzgitter Mannesmann Handel (C‑157/12, EU:C:2013:597, т. 39)

( 35 ) Вж. решение от 11 март 2003 г., Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, т. 32 и сл.)

( 36 ) Включването на разпоредба, защитаваща притежателя на марката срещу евентуални злоупотреби от страна на агентите, е било обсъждано както на конференцията в Хага от 1925 г., така и на конференцията в Лондон от 1934 г., но на него са се противопоставили няколко делегации, и по-специално японската, вж. Ricketson, S. The Paris Consevntion for the Protection of Industrial Property, a Commentary. Oxford, 2015, р. 579 sq.

( 37 ) Вж. различните злоупотреби, посочени в актовете на конференцията от Лисабон от 6—13 октомври 1958 г., точка XVII от програмата, стр. 680.

( 38 ) Вж. член 29, параграф 1, буква в) от Парижката конвенция..

( 39 ) В текста на френски език „Si l’agent ou le représentant de celui qui est titulaire d’une marque dans un pays de l’Union demande, sans l’autorisation de ce titulaire, l’enregistrement de cette marque dans son propre nom […]“, курсивът е мой.

( 40 ) Вж. стр. 681.

( 41 ) Вж. Bodenhausen, G.H.C. Guide d’application de la convention de Paris pour la protection de la propriété industrielle telle que revidée à Stockholm en 1967, р. 131 (https://www.wipo.int/edocs/pubdocs/fr/intproperty/611/wipo_pub_611.pdf), наричано по-нататък „Ръководството за прилагане на Парижката конвенция“.

( 42 ) Отбелязвам обаче, че в Ръководството за прилагане на Парижката конвенция, стр. 131, е посочено, че член 6 седмо „може“ да се използва и в случай че конфликтните знаци са сходни, а не идентични, от което се разбира, че такова прилагане не е част от съдържанието със задължителен характер на тази разпоредба.

( 43 ) Вж. актовете на Парижката конвенция, I, стр. 131.

( 44 ) При реформата на Регламент № 207/2009 Комисията предлага да се въведе възможността за противопоставяне на регистрацията на марката във всички случаи на недобросъвестно подаване на заявка, като същевременно се остави непроменено, и следователно самостоятелно, относителното основание за отказ, свързано със злоупотреба от страна на агента или представителя на законния притежател на марката, вж. COM(2013) 161 окончателeн, член 8, параграф 3, буква б). Това предложение обаче е отхвърлено.

( 45 ) Насоки за проверката, извършвана в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост на марките на Европейския съюз, част В, Възражение, раздел 3, подаване на заявки от агенти на притежателя на марката без негово съгласие (наричани по-нататък „насоки на EUIPO“), достъпни на интернет страницата на EUIPO, стр. 19.

( 46 ) Вж. Насоки на EUIPO, стр. 19, в които се посочва, че „интересите на притежателя биха били сериозно засегнати, особено ако по-ранната марка вече се използва и промените, направени от заявителя, не са достатъчно съществени, за да се изключи объркването“.

( 47 ) Вж. точка 39 от обжалваното съдебно решение. Съгласно параграф 1, втора алинея, буква а) от този член, за използване на марката се счита „използването на марка на Общността под форма, която се различава по елементи, които не променят отличителния характер на марката във формата, в която тя е била регистрирана“.

( 48 ) Вж. например решение от 13 септември 2016 г., hyphen/EUIPO — Skylotec (Изображение на многоъгълник) (T‑146/15, EU:T:2016:469, т. 28), съгласно което „констатацията за изменение на отличителния характер на регистрираната марка изисква да се анализира отличителният и доминиращ характер на добавените елементи въз основа на присъщите за всеки един от тези елементи качества и на съответната позиция на различните елементи в конфигурацията на марката“; вж. също решение от 1 декември 2016 г., Klement/EUIPO (C‑642/15 P, непубликувано, EU:C:2016:918, т. 29).

( 49 ) Да вземем например решение от 11 октомври 2017 г., EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750), в което Съдът приема за еквивалентни по смисъла на член 15, параграф 1, втора алинея, буква а) от Регламент № 207/2009 словна и фигуративна марка, състояща се от думата „кактус“ и стилизираното изображение на кактус, и марката, в която е пропуснат словният елемент и се съдържа само стилизираното изображение.

( 50 ) Вж. решения от 23 февруари 2006 г., Il Ponte Finanziaria/СХВП — Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, EU:T:2006:65, т. 50), и от 3 юли 2019 г., Viridis Pharmaceutical/EUIPO (C‑668/17 P, EU:C:2019:557, т. 56).

( 51 ) Вж. например решения от 18 юли 2013 г., Specsavers International Healthcare и др. (C‑252/12, EU:C:2013:497, т. 21—26), и от 11 октомври 2017 г., EUIPO/Cactus (C‑501/15 P, EU:C:2017:750).

( 52 ) Вж. решение от 18 юли 2013 г., Specsavers International Healthcare и др. (C‑252/12, EU:C:2013:497, т. 23).