РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (oсми състав)

14 март 2013 година ( *1 )

„Конкуренция — Картели — Пазар на бананите — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Система за обмяна на информация — Понятие за съгласувана практика с антиконкурентна цел — Причинно-следствена връзка между съгласуването и поведението на предприятията на пазара — Едно-единствено нарушение — Възлагане на отговорността за нарушението — Право на защита — Глоби — Тежест на нарушението — Сътрудничество — Смекчаващи обстоятелства“

По дело T-587/08

Fresh Del Monte Produce, Inc., установено в George Town, Кайманови острови (Обединено кралство), представлявано първоначално от г-н B. Meyring, avocat, и г-жа E. Verghese, solicitor, впоследствие от г-н Meyring avocat,

жалбоподател,

подпомагано от

Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG, установено в Хамбург (Германия), представлявано от г-н A. Rinne, avocat, г-н C. Humpe и г-н S. Kon, solicitors, и г-н C. Vajda, QC,

встъпила страна,

срещу

Европейска комисия, за която се явяват първоначално г-н M. Kellerbauer, г-н A. Biolan и г-н X. Lewis, впоследствие г-н Kellerbauer, г-н Biolan и г-н P. Van Nuffel, в качеството на представители,

ответник,

с предмет искане за отмяна на Решение C(2008) 5955 окончателен на Комисията от 15 октомври 2008 г., прието в производство по член 81 [ЕО] (преписка COMP/39 188 – Банани), и при условията на евентуалност, искане за намаляване на размера на глобата

ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),

състоящ се от: г-н L. Truchot, председател, г-жа M. E. Martins Ribeiro (докладчик) и г-н H. Kanninen, съдии,

секретар: г-жа J. Weychert, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 1 февруари 2012 г.,

постанови настоящото

Решение

Факти в основата на спора

1 Групата Fresh Del Monte Produce (наричана по-нататък „групата Del Monte“) е един от най-големите вертикално интегрирани производители, търговци и дистрибутори на пресни и прясно откъснати плодове и зеленчуци в света, както и един от основните производители и дистрибутори на преработени плодове и зеленчуци, на сокове, напитки и закуски и десерти в Европа, Съединените щати, Средния изток и Африка. Тя търгува продуктите си, по-конкретно бананите, в целия свят, като използва марката „Del Monte“.

2 Fresh Del Monte Produce, Inc. (наричано по-нататък „Del Monte“ или „жалбоподателят“) е холдинговото дружество, което е начело на групата Del Monte. То търгува с банани в Европа чрез многобройни дъщерни дружества, които притежава изцяло, а именно Del Monte Fresh Produce International Inc. (наричано по-нататък „DMFPI“), Del Monte (Germany) GmbH и Del Monte (Holland) BV.

3 По време на разглежданите по настоящото дело събития Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG (наричано по-нататък „Weichert“ или „Interfrucht“, или „встъпилата страна“) е регистрирано по германското право командитно дружество, което участва главно в търговията с банани, ананаси и други екзотични плодове в Северна Европа. В периода между 24 юни 1994 г. и 31 декември 2002 г. Del Monte притежава непряко 80 % от Weichert, в случая чрез притежаваното изцяло от него дъщерно дружество Westeuropa-Amerika-Linie GmbH (наричано по-нататък „WAL“), закупено през 1994 г. чрез дъщерното му дружество Global Reefer Carriers Ltd. До 31 декември 2002 г. Weichert притежава изключителните права за дистрибуция на бананите с марката „Del Monte“ в Северна Европа.

4 На 8 април 2005 г. Chiquita Brands International Inc. (наричано по-нататък „Chiquita“) прави искане за освобождаване от глоба на основание на Известието на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели (OВ C 45, 2002 г., стр. 3, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството“).

5 На 3 май 2005 г., след като Chiquita представя нови изявления и допълнителни документи, Комисията на Европейските общности му дава условен имунитет в съответствие с точка 8, буква a) от Известието относно сътрудничеството.

6 След като на 2 и 3 юни 2005 г. на основание член 20, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) прави проверки в помещенията на различни предприятия и изпраща искания за информация на основание член 18, параграф 2 от Регламент № 1/2003, на 20 юли 2007 г. Комисията изпраща изложение на възраженията на Chiquita, Chiquita International Ltd, Chiquita International Services Group NV, Chiquita Banana Company BV, Dole Food Company, Inc (наричано по-нататък „Dole“) и Dole Fresh Fruit Europe OHG, Del Monte, DMFPI, Del Monte (Germany), Del Monte (Holland), Fyffes plc (наричано по-нататък „Fyffes“), Fyffes International, Fyffes Group Limited, Fyffes BV, FSL Holdings NV, Firma Leon Van Parys NV (наричано по-нататък „Van Parys“) и на Weichert.

7 Посочените в точка 6 по-горе предприятия получават достъп до преписката за разследването на Комисията под формата на копие върху DVD, с изключение на записите и транскрипциите на устните корпоративни изявления на предприятието, което иска освобождаване от глоба, и свързаните с тях документи, до които е осигурен достъп в работните помещения на Комисията.

8 След изслушването на съответните предприятия, проведено между 4 и 6 февруари 2008 г., на 28 февруари 2008 г. Weichert предава на Комисията писмо с коментари и приложения.

9 На 15 октомври 2008 г. Комисията приема Решение C (2008) 5955 окончателен относно производство по член 81 [ЕО] (преписка COMP/39188 — Банани) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), което е съобщено на Del Monte на 22 октомври 2008 г.

Обжалваното решение

10 Комисията посочва, че предприятията, адресати на обжалваното решение, са участвали в съгласувана практика, състояща се в координиране на референтните им цени на търгуваните в Северна Европа банани, а именно в Австрия, Белгия, Дания, Финландия, Германия, Люксембург, Нидерландия и Швеция, от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2002 г. (1 декември 2002 г. за Chiquita) (съображения 1—3 от обжалваното решение).

11 По време на разглежданите събития вносът на банани в Европейската общност е уреден с Регламент (EИО) № 404/93 на Съвета от 13 февруари 1993 година относно общата организация на пазара на банани (ОВ L 47, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 12, стр. 110), в който е предвиден режим, основан на квоти за внос и на тарифи. Комисията отбелязва, че квотите за внос на банани се определят ежегодно и се отпускат за тримесечие с известна ограничена възможност за разместване между тримесечията в една календарна година, но изпращането на банани към пристанищата в Северна Европа и пусканите на пазара в този регион количества банани се определят всяка седмица с взети от производителите, вносителите и търговците решения за производство, изпращане и пускане на пазара (съображения 36, 131, 135 и 137 от обжалваното решение).

12 В дейността във връзка с бананите се прави разграничение между три степени на марки банани, наричани „tiers“: бананите с марката „Chiquita“, които са първо качество, бананите второ качество (с марките „Dole“ и „Del Monte“) и бананите трето качество (наричани също „трети марки“), които включват няколко други марки банани. Това разделение в зависимост от марките намира отражение при определянето на цените на бананите (съображение 32 от обжалваното решение).

13 През разглеждания период отрасълът на бананите в Северна Европа е организиран на седмични цикли. Транспортът на банани с кораб от пристанищата на Латинска Америка до Европа отнема около две седмици. В пристанищата на Северна Европа банани пристигат обикновено ежеседмично и това се осъществява в съответствие с редовен график за изпращане (съображение 33 от обжалваното решение).

14 Бананите се изпращат зелени и пристигат в пристанищата зелени. След това те се доставят направо на купувачите (зелени банани), оставят се да узреят, след това около една седмица по-късно се доставят (жълти банани). Процесът на узряване може да се организира от вносителя или от негово име, или от купувача. Клиенти на вносителите обикновено са търговци, организиращи процеса на зреене, или вериги за търговия на дребно (съображение 34 от обжалваното решение).

15 Chiquita, Dole и Weichert определят референтните цени за марката си всяка седмица, в случая в четвъртък сутрин, и я съобщават на клиентите си. С израза „референтни цени“ обикновено се означава референтната цена за зелените банани, като референтната цена за жълтите банани обикновено включва офертата за зелените банани, увеличена с такса за узряването (съображения 104 и 107 от обжалваното решение).

16 Заплащаните от търговците на дребно и от дистрибуторите цени за бананите (наричани „реални цени“ или „цени по сделката“) могат да се определят или чрез преговори, провеждани ежеседмично, в случая в четвъртък следобед и в петък (или по-късно през текущата седмица, или в началото на следващата седмица), или като се сключат договори за доставка с предварително установени формули за определяне на цената, в които се посочва твърдо определена цена или цената се определя въз основа на референтната цена на продавача или на конкурент, или на друга референтна цена като „цената Aldi“. Комисията уточнява, че веригата за търговия на дребно Aldi получава всеки четвъртък между 11.00 ч. и 11.30 ч. оферти от доставчиците си и след това прави насрещно предложение, като „цената Aldi“, заплащана на доставчиците обикновено се определя към 14.00 ч. От втората половина на 2002 г. „цената Aldi“ започва да се използва все повече като показател за изчисляване на цената на бананите за някои други сделки, по-конкретно тези на марковите банани (съображения 34 и 104 от обжалваното решение).

17 Комисията обяснява, че засегнатите предприятия установяват двустранни контакти, предхождащи определянето на цените, по време на които обсъждат фактори, определящи за цената на бананите, т.е. фактори, които се вземат предвид при определянето на референтните цени за следващата седмица, или обсъждат или разкриват ценови тенденции и/или индикации за референтните цени за следващата седмица. Тези контакти се осъществяват преди страните да определят референтните си цени, обикновено в сряда, и всички са свързани с бъдещите референтни цени (съображение 51 и сл. от обжалваното решение).

18 Така Dole осъществява двустранни контакти както с Chiquita, така и с Weichert. Chiquita знае за контактите, предхождащи определянето на цените, или поне допуска, че съществуват такива контакти между Dole и Weichert (съображение 57 от обжалваното решение).

19 Целта на тези двустранни контакти, предхождащи определянето на цените, е да се намали несигурността, свързана с поведението на страните във връзка с референтните цени, които те трябвало да определят в четвъртък сутрин (съображение 54 от обжалваното решение).

20 Комисията посочва, че след определянето на референтните си цени в четвъртък сутрин, съответните предприятия си разменят на двустранна основа референтните си цени. Тази последваща обмяна им дава възможност да контролират индивидуалните решения за определяне на цените с оглед на осъществените преди това контакти, предхождащи определянето на цените, и засилва връзките им на сътрудничество (съображения 198—208, 227, 247, 273 и сл. от обжалваното решение).

21 Според Комисията референтните цени служат най-малко като сигнали, тенденции и/или индикации за пазара, както и за предвижданото изменение на цената на бананите, и те са важни за търговията с банани и за постигнатите цени. Освен това при някои сделки чрез използването на формули, основани на референтните цени, цената се свързва пряко с референтната цена (съображение 115 от обжалваното решение).

22 Комисията смята, че при определянето на поведението си на пазара съответните предприятия, които участват в съгласуването и продължават да участват в търговията с банани, неизбежно взимат предвид получаваната от конкурентите информация, като Chiquita и Dole дори изрично признават това (съображения 228 и 229 от обжалваното решение).

23 Комисията заключава, че осъществяваните между Dole и Chiquita и между Dole и Weichert контакти, предхождащи определянето на цените, могат да повлияят на прилаганите от операторите цени, свързани са с определянето на цените и водят до съгласувана практика, чиято цел е ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81 ЕО (съображения 54 и 271 от обжалваното решение).

24 Комисията смята, че всички описани в обжалваното решение тайни споразумения представляват едно-единствено продължавано нарушение, чиято цел е ограничаване на конкуренцията в Общността по смисъла на член 81 ЕО. Комисията приема, че Chiquita и Dole носят отговорност за единственото продължавано нарушение в неговата цялост, докато Weichert следва да носи отговорност само за частта от нарушението, в която е участвало, а именно частта, свързана с тайните споразумения с Dole (съображение 258 от обжалваното решение).

25 Като се има предвид, че пазарът на банани в Северна Европа се характеризира с търговския обмен на значителни количества между държавите членки и че тайните споразумения обхващат голяма част от Общността, Комисията смята, че посочените споразумения са имали значително отражение върху търговията между държавите членки (съображение 333 и сл. от обжалваното решение).

26 Комисията посочва, че поради липсата на каквото и да е уведомяване за споразумение или практика от страна на предприятията, което е предварително условие за прилагането на член 81, параграф 3 ЕО, дори при наличие на данни, позволяващи да се приеме, че в случая са налице условията за получаване на освобождаване, не е възможно никакво освобождаване на основание на посочената разпоредба, по силата на член 4, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] от Договора (ОВ 13, стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3) (съображение 339 и сл. от обжалваното решение).

27 Комисията уточнява, че Регламент на Съвета № 26 от 4 април 1962 година относно прилагане на някои правила за конкуренция при производство и търговия със селскостопански продукти (ОВ 30, стр. 993; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 1, стр. 3), който е в сила по време на разглежданите събития и предвижда, че член 81 ЕО се прилага по отношение на всички споразумения решения и практики, свързани с производството и търговията с различни продукти, между които плодовете, предвижда в член 2 изключения при прилагането на член 81 ЕО. Тъй като условията за прилагането на тези изключения в случая не са налице, Комисията стига до извода, че описаната в обжалваното решение съгласувана практика не може да се ползва от освобождаване на основание на член 2 от Регламент № 26 (съображение 344 и сл. от обжалваното решение).

28 След като установява, че заедно с неограничено отговорните съдружници на Weichert Del Monte имало възможност да упражнява решаващо влияние върху начина, по който Weichert управлявало дейността си, и фактически упражнявало такова влияние през периода на нарушението, Комисията приема, че Del Monte и Weichert формират една единна стопанска структура, като второто от двете предприятия не определя самостоятелно собственото си поведение на пазара. Поради това Комисията приема, че Del Monte и Weichert са „солидарно“ отговорни за установеното в обжалваното решение нарушение на член 81 ЕО (съображения 384 и 432—434 от обжалваното решение).

29 Що се отнася до изчисляването на размера на глобата, в обжалваното решение Комисията прилага разпоредбите от Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕО) № 1/2003 (ОВ C 210, 2006 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264, наричани по-нататък „Насоките“) и от Известието относно сътрудничеството.

30 Комисията определя основния размер на глобата, която следва да бъде наложена, който е между 0 % и 30 % от стойността на съответните продажби на предприятието в зависимост от степента на тежест на нарушението, умножен по броя години на участие на предприятието в нарушението, и допълнителен размер между 15 % и 25 % от стойността на продажбите, за да бъдат възпрени предприятията да участват в незаконни практики (съображение 448 от обжалваното решение).

31 В резултат на тези изчисления се получава основен размер на глобата, която следва да се наложи, от: — 208000000 EUR за Chiquita; — 114000000 EUR за Dole; — 49000000 EUR за Del Monte и Weichert.

32 Основният размер на глобата, която следва да се наложи на всички адресати на обжалваното решение, е намален с 60 % поради особения административен режим в отрасъла на търговията с банани и тъй като съгласуването е за референтните цени (съображение 467 от обжалваното решение). На Weichert, което не е уведомено за контактите, предхождащи определянето на цените, между Dole и Chiquita, е предоставено намаление от 10 % (съображение 476 от обжалваното решение).

33 След коригиране основните размери са определени, както следва — 83200000 EUR за Chiquita; — 45600000 EUR за Dole; — 14700000 EUR за Del Monte и Weichert.

34 Chiquita се ползва от освобождаване от глоба по силата на Известието относно сътрудничеството (съображения 483—488 от обжалваното решение). За Dole, Del Monte и Weichert не е извършено друго коригиране, тъй като окончателният размер на наложените им глоби отговаря на посочените в точка 33 по-горе основни размери на глобите, които се налагат.

35 В обжалваното решение се съдържат следните разпоредби: „Член първи Следните предприятия са нарушили член 81 [ЕО] с участието си в съгласувана практика, при която са съгласували [референтните] цени на бананите: — [Chiquita] в периода 1 януари 2000 г.—1 декември 2002 г., — Chiquita International Ltd, в периода 1 януари 2000 г.—1 декември 2002 г., — Chiquita International Services Group N.V., в периода 1 януари 2000 г.—1 декември 2002 г., — Chiquita Banana Company B.V., в периода 1 януари 2000 г.—1 декември 2002 г., — [Dole], в периода 1 януари 2000 г.—31 декември 2002 г., — Dole Fresh Fruit Europe OHG, в периода 1 януари 2000 г.—31 декември 2002 г., — [Weichert], в периода 1 януари 2000 г.—31 декември 2002 г., — [Del Monte], в периода 1 януари 2000 г.—31 декември 2002 г. Нарушението е обхванало следните държави членки: Австрия, Белгия, Германия, Дания, Люксембург, Нидерландия, Финландия и Швеция. Член 2 За горепосочените нарушения се налагат следните глоби: — [Chiquita], Chiquita International Ltd, Chiquita International Services Group NV и Chiquita Banana Company BV, [солидарно] отговорни […]: 0 EUR, — [Dole] и [DFFE], [солидарно] отговорни […]: 45600000 EUR, — [Weichert] и [Del Monte], [солидарно] отговорни […]: 14700000 EUR, […]“.

Производство и искания на страните

36 Жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 31 декември 2008 г.

37 С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 9 април 2009 г., Weichert прави искане за встъпване в настоящото производство в подкрепа на исканията на жалбоподателя.

38 Жалбоподателят и Комисията депозират в секретариата на Общия съд писмените си становища по молбата за встъпване съответно на 18 и 28 май 2009 г.

39 С молба, депозирана в секретариата на Общия съд на 28 май 2009 г., Комисията иска да се третират като поверителни спрямо Weichert някои от доказателствата, съдържащи се в писмената защита и приложенията към нея.

40 С молба, депозирана в секретариата на Общия съд на 29 май 2009 г., жалбоподателят иска да се третират като поверителни спрямо Weichert някои от доказателствата, съдържащи се в жалбата и в приложенията към нея.

41 С Определение от 17 февруари 2010 г. Общият съд уважава искането на Weichert за встъпване и разпорежда да му бъдат предадени неповерителни копия от всички документи по делото.

42 В определения срок встъпилата страна представя писменото си становище, а другите страни — своите становища във връзка с него.

43 Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава да започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник на Общия съд, поставя въпрос на жалбоподателя и на Комисията, като ги приканва да дадат писмен отговор.

44 Del Monte, Weichert и Комисията представят писмените си становища, с които отговарят на въпроса на Общия съд, първото на 4 януари 2012 г., останалите две страни — на 6 януари 2012 г.

45 Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание на 1 февруари 2012 г.

46 Жалбоподателят, подкрепен от встъпилата страна, иска Общият съд: — да отмени членове 1, 2, 3 и 4 от обжалваното решение в частта, която се отнася до него, — при условията на евентуалност, да намали значително размера на наложената на основание член 2, буква в) от обжалваното решение глоба, — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

47 Комисията иска Общият съд: — да отхвърли жалбата, — да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.

По искането за отмяна на обжалваното решение

48 В писмените си изложения жалбоподателят повдига шест основания за отмяна на обжалваното решение, изведени, първо — от нарушение на член 81 ЕО и на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 поради възприетата от Комисията солидарна отговорност с Weichert, второ — от нарушение на член 253 ЕО поради липсата на обяснение от страна на Комисията как той могъл да има и да упражнява решаващо влияние върху Weichert, трето — от нарушение на правото му на защита поради отказа на Комисията да представи съществени доказателства, четвърто — от нарушение на член 81 ЕО поради неправилния извод за наличие на съгласувана практика с антиконкурентна цел, пето — от нарушение на правото му да бъде изслушан, и шесто — от нарушение на член 81 ЕО и на член 7 от Регламент № 1/2003 и на член 253 ЕО поради грешки в диспозитива на обжалваното решение.

49 Общият съд смята, че всички посочени основания трябва да се разглеждат като основания, изведени, от една страна, от нарушение на членове 81 ЕО и 253 ЕО, и от друга страна, от нарушение на правото на защита.

1. По основанието, изведено от нарушението на членове 81 ЕО и 253 ЕО

По вменяването на отговорността за нарушението на Del Monte

Предварителни бележки

50 Когато става въпрос за солидарната отговорност на дружеството майка за поведението на дъщерното му дружество, следва да се напомни, че макар дъщерното дружество да е отделен правен субект, това не е достатъчно, за да се изключи възможността дружеството майка да носи отговорност за поведението му (Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, 48/69, Recueil, стр. 619, точка 132).

51 Наистина правото на конкуренцията на Европейския съюз се отнася до дейностите на предприятията и понятието за предприятие включва всяка структура, осъществяваща стопанска дейност, независимо от правния статут на тази структура и начина на финансирането ѝ (Решение на Съда от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, C-97/08 P, Сборник, стр. I-8237, точки 54 и 55, и Решение на Съда от 29 септември 2011 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия, C-521/09 P, Сборник, стр. I-8947, точка 53).

52 Съдът на Европейския съюз уточнява също, че в този контекст понятието за предприятие трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица (Решение на Съда от 14 декември 2006 г. по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C-217/05, Recueil, стр. I-11987, точка 40, и Решение на Съда по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 53). В този смисъл той подчертава, че за целите на прилагането на правилата на конкуренцията формалното разграничение между две дружества в резултат на отделната им юридическа личност няма определящо значение — важното е дали пазарното им поведение е единно или не. Следователно може да се окаже необходимо да се определи дали две дружества с отделна юридическа личност образуват или принадлежат към едно и също предприятие или един и същ стопански субект с единно пазарно поведение (Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 50 по-горе, точка 140, и Решение на Общия съд от 15 септември 2005 г. по дело Daimler Chrysler/Комисия, T-325/01, Recueil, стр. II-3319, точка 85).

53 Съгласно принципа на личната отговорност, когато такава стопанска единица нарушава правилата на конкуренцията, същата следва да отговаря за това нарушение (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 51 по-горе, точка 56, и Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 53 и цитираната съдебна практика).

54 В този смисъл дружеството майка може да носи отговорност за поведението на дъщерното дружество, в частност когато, макар да има отделна юридическа личност, това дъщерно дружество не определя самостоятелно пазарното си поведение, а по същество изпълнява указанията, които му дава дружеството майка, по-конкретно с оглед на икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта (Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Metsä-Serla и др./Комисия, C-294/98 P, Recueil, стр. I-10065, точка 27, Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точка 117, и Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 54).

55 Наистина в такова положение дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно са едно-единствено предприятие по смисъла на посочената по-горе съдебна практика. Следователно не свързано с нарушението отношение на подбудителство между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, нито — на по-силно основание — участието на първото в споменатото нарушение, а фактът, че те представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби (Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 51 по-горе, точка 59, и Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 55).

56 В това отношение следва да се уточни, че не е достатъчно Комисията да констатира, че едно предприятие може да упражнява решаващо влияние върху друго, а трябва да провери дали такова влияние действително е било упражнено. Напротив, Комисията по принцип трябва да докаже такова решаващо влияние въз основа на съвкупност от фактически обстоятелства, в частност евентуалното право на едното от тези предприятия да управлява другото (вж. в този смисъл Решение на Съда от 2 октомври 2003 г. по дело Aristrain/Комисия, С-196/99 P, Recueil, стр. I-11005, точки 96—99, Решение на Съда по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 54 по-горе, точки 118—122 и Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Avebe/Комисия, T-314/01, Recueil, стр. II-3085, точка 136).

57 В особения случай, когато дружество майка притежава 100 % от капитала на своето дъщерно дружество, извършило нарушение на правилата за конкуренцията на Съюза, от една страна, това дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, а от друга страна, съществува оборима презумпция, че посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 51 по-горе, точка 60, и Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 56).

58 При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презюмира, че последното оказва решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Впоследствие Комисията ще бъде в състояние да счита дружеството майка за солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружество майка, което трябва да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, въз основа на които да може да се установи, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара (Решение на Съда от 20 януари 2011 г. по дело General Química и др./Комисия, C-90/09 P, Сборник, стр. I-1, точка 40 и Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 51 по-горе, точка 57).

59 В светлината на припомнената по-горе съдебна практика следва да се разгледат твърденията на жалбоподателя за допуснато от Комисията нарушение, от една страна, на член 253 ЕО, тъй като изложените от нея мотиви на обжалваното решение относно вменяването на отговорността за допуснатото от Weichert нарушение не са достатъчни, и от друга страна, за нарушение на член 81 ЕО, тъй като тя му вменила отговорността за такова нарушение.

По нарушението на задължението за мотивиране

60 Жалбоподателят, който е дружеството начело на групата Del Monte, поддържа, че Комисията не изпълнила задължението си за мотивиране, тъй като не му обяснила как той могъл да притежава и упражнява ефективно решаващо влияние върху Weichert. Становището на Комисията във връзка с отговорността на дружеството майка се основавало на съществуването на две връзки между Weichert и посочената група, а именно участието на WAL в качеството на ограничено отговорен съдружник в капитала на Weichert и сключеното между Weichert и DMFPI споразумение за дистрибуция. В обжалваното решение обаче нямало и едно изречение, което да обяснява по какъв начин самото Del Monte е упражнявало решаващо влияние върху Weichert, нито съществуващите между WAL, DMFPI и Del Monte връзки.

61 Съгласно постоянната съдебна практика изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата в конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат за получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на даден акт отговарят на изискванията на член 253 ЕО следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. Решение на Съда от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, стр. I-1719, точка 63 и цитираната съдебна практика, Решение на Общия съд от 4 юли 2006 г. по дело Hoek Loos/Комисия, T-304/02, Recueil, стр. II-1887, точка 58).

62 Комисията не е длъжна да вземе становище по всички доводи, изложени пред нея от заинтересованите лица, а за нея е достатъчно да изложи фактите и правните съображения, които са от съществено значение в контекста на решението. По-конкретно, тя не е длъжна да взима становище по документи, които явно не са свързани със случая, нямат значение или очевидно са второстепенни (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, точка 61 по-горе, точка 64, Решение на Общия съд от 15 юни 2005 г. по дело Corsica Ferries France/Комисия, T-349/03, Recueil, стр. II-2197, точка 64, Решение на Общия съд от 16 юни 2011 г. по дело L’Air liquide/Комисия, T-185/06, Сборник, стр. II-2809, точка 64).

63 Постоянна съдебна практика е и че когато решение по член 81 ЕО се отнася до множество адресати и се поставя въпросът кой носи отговорност за нарушението, това решение трябва да е надлежно мотивирано по отношение на всеки един от адресатите и особено по отношение на тези от тях, които по смисъла на това решение трябва да понесат отговорността за нарушението (Решение на Общия съд от 28 април 1994 г. по дело AWS Benelux/Комисия, T-38/92, Recueil, стр. II-211, точка 26 и Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Akzo Nobel/Комисия, T-330/01, Recueil, стр. II-3389, точка 93). Така по отношение на дружество майка, считано за солидарно отговорно за нарушението, такова решение трябва да съдържа подробно изложение на мотивите, които могат да обосноват вменяването на отговорността за нарушението на това дружество (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 14 май 1998 по дело SCA Holding/Комисия, T-327/94, Recueil, стр. II-1373, точки 78—80 и Решение на Общия съд от 16 юни 2011 г. по дело FMC/Комисия, T-197/06, Сборник, стр. II-3179, точка 45).

64 В настоящия случай на първо място следва да се отбележи, че в обжалваното решение Комисията ясно описва структурата на групата Del Monte.

65 Наистина, Комисията уточнява, че Del Monte е холдингово дружество, което е начело на групата Del Monte, която осъществява дейност във връзка с търговията с банани в Европа чрез многобройни дъщерни дружества, които „притежава изцяло“, а именно DMFPI (съображение 19 от обжалваното решение).

66 Комисията посочва също, че от 24 юни 1994 г. до 31 декември 2002 г. чрез притежаваното изцяло от него дъщерно дружество WAL, закупено през 1994 г. чрез дъщерното му дружество Global Reefer Carriers, Del Monte притежава непряко 80 % от дружествения капитал на Weichert, а останалата част от капитала на Weichert от март 1999 г. е собственост на физически лица, а именно г-н D. W. и двамата му синове г-н A. W. и г-н H. W. (наричани по-нататък общо „семейство W.“), в качеството им на неограничено отговорни съдружници и на дружеството с ограничена отговорност Interfrucht Beteiligungsgesellschaft mbH (съображения 15 и 381 от обжалваното решение).

67 Комисията излага принципите, които смята да прилага при определяне на адресатите на обжалваното решение, като се позовава на относимата практика на Съда на ЕС и на Общия съд във връзка с понятието за предприятие по смисъла на член 81 EО (съображения 360—366 от обжалваното решение). Тя припомня именно, че може да презюмира, че дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху притежаваното изцяло от него дъщерно дружество, но че дружеството майка все пак има възможност да обори тази презумпция като представи достатъчно доказателства за факта, че дъщерното дружество е определяло самостоятелно поведението си на пазара (съображение 364 от обжалваното решение).

68 Всички изложени по-горе в точки 65—67 съображения се съдържат в точки 17, 27, 441 и 475 от изпратеното на жалбоподателя изложение на възраженията, което му дава възможност да се запознае с причините, поради които Комисията смята, че в групата Del Monte то действително упражнява решаващо влияние върху WAL и DMFPI.

69 Във връзка с това Комисията отбелязва, без това да бъде оспорено от жалбоподателя, че в хода на административното производство той не се е опитал да обори презумпцията, изведена от притежаването на целия капитал на дъщерните му дружества WAL и DMFPI, и с основание заявява, че при това положение тя не е била длъжна да обяснява повече по какъв начин той е упражнявал решаващото си влияние върху тези предприятия.

70 Следователно в обжалваното решение Комисията разглежда въпроса за възможността на Del Monte да упражнява и за действителното упражняване от него на решаващо влияние върху Weichert и след като установява, че Del Monte притежава косвено само 80 % от дружествения капитал на Weichert, тя приема, че презумпцията за решаващо влияние, упражнявано от дружество майка по отношение на притежавано изцяло негово дъщерно дружество, не може да се приложи по отношение на Del Monte (съображение 384 от обжалваното решение).

71 Обратно на внушението в писмените изложения на жалбоподателя, че „презумпцията за упражняване на решаващо влияние […] не се прилага по отношение на [него]“ не може да се отнася за отношенията между него и дъщерните му дружества WAL и DMFPI.

72 На второ място, Комисията посочва, че Weichert не е точно дъщерно дружество на Del Monte, а по-скоро партньорство между Del Monte, ограничено отговорен съдружник, и първоначално г-н D. W., след това, считано от март 1999 г., семейство W., в качеството им на неограничено отговорни съдружници. Търговските отношения между съдружниците в съвместното предприятие са установени със споразумението за асоцииране, чиято цел е да се приеме уставът на командитното дружество и по-конкретно механизмите за контрол и управление, и чрез споразумение за изключителни права за дистрибуция на бананите, доставяни от Del Monte, за да бъдат внесени в Общността (съображения 382 и 383 от обжалваното решение).

73 Въз основа на съдържащите се в преписката документи и на изявленията на Weichert Комисията приема, че „Del Monte имало (съвместно със семейство W., в качеството [му] на неограничено отговорен съдружник) възможност да упражнява решаващо влияние върху начина, по който Weichert управлявало делата си и фактически упражнявало такова влияние през въпросния период“ (съображение 384 от обжалваното решение). Тя обяснява също, че „[в] периода на нарушението [2000 г.—2002 г.] Weichert [било] подложено на решаващото влияние на съдружниците, които във основа на постигнато взаимно съгласие създа[ли] заедно това предприятие под формата на KG“(съображение 385 от обжалваното решение).

74 В съображение 386 от обжалваното решение Комисията заявява, че „[д]о края на декември 2002 г. Del Monte упражнявало съвместно със [семейство W., в качеството му на неограничено отговорен съдружник] функции по надзор и управление на Weichert“ и за да обоснове този извод посочва различни факти, групирани в три раздела, а именно раздел, озаглавен „Важни стратегически решения в Weichert, за които е необходимо съгласието на всички съдружници“ (съображение 387 от обжалваното решение), раздел, озаглавен „Del Monte било в състояние да влияе на Weichert за управлението и по въпросите за определяне на цените и търговията и има доказателства, че то действително е упражнявало това влияние“ (съображения 388—391 от обжалваното решение) и раздел, озаглавен „Del Monte е било в състояние да получава редовно цени и информация за пазара от Weichert и действително ги е получавало“ (съображения 392 и 393 от обжалваното решение).

75 След като разглежда и отхвърля доводите, с които Del Monte иска да оспори всяка възможност за действително упражняване от него на решаващо влияние върху Weichert (съображения 394—433 от обжалваното решение), Комисията стига до извода, че Weichert образува една стопанска единица с Del Monte, тъй като Weichert не определяло самостоятелно собственото си поведение на пазара (съображение 432 от обжалваното решение).

76 При тези обстоятелства Комисията не може да бъде упреквана за никакво нарушение на член 253 ЕО.

По използвания в обжалваното решение критерий за вменяване на отговорността

77 Жалбоподателят поддържа, че Комисията приема, че той е „солидарно“ отговорен за поведението на Weichert „единствено“ въз основа на съвместен контрол, който според твърденията ѝ бил налице, но който никога не можел да бъде достатъчен за установяването на такава отговорност. Той припомня, че член 81 ЕО се прилага по отношение на „предприятия“, а не на правни структури, и следователно няколко правни структури могат да бъдат отговорни за нарушение, ако са част от едно и също предприятие. Според него твърдението на Комисията, че е достатъчно правна структура упражнява съвместен контрол върху друга правна структура, за да се установи, че те са част от едно-единствено предприятие, противоречи на съдебната практика и на собствената ѝ практика при взимане на решения до 2007 г.

78 Тези доводи на жалбоподателя се основават на неправилна предпоставка и следователно трябва да бъдат отхвърлени.

79 Следва наистина да се припомни, че Комисията излага принципите, които смята да приложи, за да определи адресатите на обжалваното решение, като се позовава на относимата практика на Съда на ЕС и на Общия съд във връзка с понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО (съображения 360—366 от обжалваното решение). След като установява, че презумпцията за упражняване на решаващо влияние, свързана с притежаването на целия дружествен капитал, не е приложима по отношение на Del Monte и отношенията му с Weichert, Комисията обяснява, че „поради това тя разглежда въпроса дали Del Monte е могло да упражнява и дали действително е упражнявало решаващо влияние върху Weichert, като определяло поведението му на пазара“ (съображение 384 от обжалваното решение).

80 При цялостния прочит на обжалваното решение се установява, че макар Комисията действително да приема, главно с оглед на капиталовите връзки и на съдържанието на споразумението за асоцииране между Weichert и WAL, че заедно с неограничено отговорните съдружници Del Monte е упражнявало съвместен контрол върху Weichert, тя не се задоволява с тази констатация относно възможността за упражняване на решаващо влияние, а изследва и проверява дали Del Monte действително е упражнявало такова влияние върху Weichert.

81 В подкрепа на твърденията си жалбоподателят се позовава на съображение 384 от обжалваното решение, което цитира частично в репликата си, като неправилно внушава, че в него Комисията твърди, че поради факта, че „(съвместно с неограничено отговорните съдружници […]), Del Monte имало възможност да упражнява решаващо влияние върху начина, по който Weichert управлявало делата си“, Del Monte и Weichert представлявали едно-единствено предприятие, при положение, че този последен израз не фигурира в посоченото съображение.

82 Впрочем в обжалваното решение изобщо не се споменава, че Del Monte и Weichert представлявали едно-единствено предприятие само поради факта че съвместно с неограничено отговорните съдружници, първото упражнявало контрол върху второто.

83 Жалбоподателят твърди също, че не е възможно да се съчетае критерият, свързан с необходимостта да се докаже, че дъщерното дружество е прилагало главно инструкциите на дружеството майка, с понятието за съвместен контрол, тъй като „дружество майка, упражняващо съвместен контрол, може да не разполага с нищо друго освен с право на вето“. Той допълва, че самият принцип на личната отговорност е поставен под въпрос, ако на структура, която не разполага с нищо освен с ограничени права на вето върху някои елементи от поведението на дадено дружество, може да бъде вменена отговорност за поведението на това дружество, което е извън нейния контрол.

84 Тези общи съображения също не дават основание да се приеме, че поради вменяването на Del Monte на отговорността за извършеното от Weichert нарушение в случая е налице нарушение на член 81 ЕО.

85 Както с основание подчертава Комисията в писмените си изложения, вменяването на отговорността за извършеното от Weichert нарушение не се основава само на правата, които Del Monte имало по силата на член 7, параграфи 2 и 3 от споразумението за асоцииране, в случая право на вето върху някои решения относно функционирането на предприятието, а върху по-широка съвкупност от елементи, отнасящи се до правните, организационни и икономически връзки между Del Monte и Weichert, които според Комисията са белег за общо влияние на първото посочено дружество върху второто.

86 Ако доводите на жалбоподателя трябва да се разбират в смисъл, че само изключителен контрол на дружеството майка върху дъщерното дружество може да бъде основание да се приеме, че тези две правни структури образуват едно предприятие и да се вмени на първото отговорността за неправомерното поведение на второто, тези доводи трябва да се отхвърлят.

87 Съдът вече е приел, че упражняването на съвместен контрол от две независими едно от друго дружества майки върху тяхно дъщерно дружество по принцип допуска Комисията да установи, че едното от тези дружества майки и разглежданото дъщерно дружество представляват един-единствен стопански субект и че това е така дори и ако това дружество майка притежава по-малка част от капитала на дъщерното дружество, отколкото другото дружество майка (вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 декември 2010 г. по дело AceaElectrabel Produzione/Комисия, C-480/09 P, Сборник, стр. I-13355, точка 64).

88 В Решение по дело Avebe/Комисия, точка 56 по-горе, Общият съд потвърждава основателността на решение на Комисията да вмени на две дружества, участващи всяко с по 50 % в капитала на дъщерно дружество и разполагащи със съвместно право на управление на търговската дейност на същото, отговорността за неправомерното поведение на посоченото дъщерно дружество. По това дело Общият съд отбелязва, че двамата съдружници, всеки от които има 50 % от капитала на съответното общо предприятие, могат само съвместно да извършват действия и да полагат подписи за сметка на общото предприятие, да го задължават спрямо трети лица, да задължават трети лица спрямо него и да получават и изразходват средства за негова сметка. Нещо повече, текущото управление е възложено на двама директори, назначавани съответно от дружествата майки. Най-накрая, последните носят неограничена и солидарна отговорност за задълженията на общото предприятие.

89 Подчертаните от жалбоподателя различия между случая, приключил с Решение по дело Avebe/Комисия, точка 56 по-горе, и настоящото производство, не поставят под въпрос възприетото в това решение принципно разрешение.

90 Накрая жалбоподателят твърди, че до 2007 г. Комисията тълкува правилно член 81 ЕО във връзка с вменяването на отговорността за нарушение и че обратното становище, което тя защитава понастоящем, че съвместният контрол е основание за отговорността на дружество майка, е неправилно.

91 Във връзка с това е добре да се припомни, че Съдът многократно е приемал, че по-ранната практика на Комисията не служи като правна уредба на глобите в областта на конкуренцията и че решенията по други преписки имат насочващ характер за наличието на дискриминация (Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия, C-167/04 P, Recueil, стр. I-8935, точка 205). От това следва, че пред Съда на Съюза жалбоподателят не би могъл да се позовава на политиката на Комисията при взимане на решения (Решение на Съда от 24 септември 2009 г. по дело Erste Group Bank и др./Комисия, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P et C-137/07 P, Сборник, стр. I-8681, точка 123).

По наличието на единен стопански субект, образуван от Del Monte и Weichert

– По споразумението за асоцииране

92 Следва да се отбележи, че през целия период на нарушението Weichert е командитно дружество по германското право, което прави разграничение между два вида съдружници в такова юридическо лице, а именно неограничено отговорни съдружници и ограничено отговорни съдружници.

93 В обжалваното решение ясно се сочи (съображения 399 и 400), че в съответствие с приложимите разпоредби от Handelsgesetzbuch (Германски търговски кодекс, по-нататък наричан „HGB“) ограничено отговорните съдружници по начало не участват в управлението на дейността на командитно дружество и не могат да се противопоставят на действията, предприемани от неограничено отговорния съдружник, освен ако това не са мерки, които излизат от рамките на обикновеното управление на дейността.

94 Следователно управлението на ежедневните дела обикновено е поверено на неограничено отговорния съдружник, който носи лична и неограничена отговорност за пасивите на дружеството, за разлика от ограничено отговорния съдружник, чиято отговорност е ограничена до размера на участието му. Така в съображение 382 от обжалваното решение Комисията уточнява, че докато представителите на семейство W. били съдружниците главни управители, носещи лична и неограничена отговорност за Weichert, Del Monte имало ролята на партньор, осигуряващ финансиране и притежаващ основните финансови интереси, свързани с ограничената отговорност.

95 Комисията подчертава, без това да бъде оспорено от жалбоподателя, че въз основа на споразумение между съдружниците могло също на законно основание да се изключи приложението на разпоредбите от HGB относно функционирането на командитното дружество, което в случая било направено със споразумението за асоцииране от 12 март 1992 г., изменено на 28 март 1996 г. и на 1 юни 1999 г. (съображения 381, 399 и 401 от обжалваното решение).

96 Комисията и жалбоподателят обаче са на противоположни становища във връзка със значението на споразумението за асоцииране.

97 Жалбоподателят твърди, че споразумението за асоцииране не е изменило, а по-скоро е засилило разпределението на правомощията между съдружниците, така както е определено в HGB, чрез конкретни разпоредби, които засилват положението на контрол на неограничено отговорните съдружници. Той имал само ограничени права на вето, позволяващи му само да блокира някои конкретни актове, които не били свързани с управлението и ежедневните действия на Weichert, което отговаряло на общите принципи, прогласени в член 164 от HGB, по силата на който„[о]граничено отговорните съдружници не участват в управлението на предприятието, те не могат да се противопоставят на действие, решение за което е взето от неограничено отговорните съдружници, освен ако това действие не излиза от пределите на нормалния ход на дейността на дружеството“. Той твърди, че Комисията дори не доказала, че е имал повод поне да упражни правото си на вето, което фактически никога не било използвано.

98 Независимо че в обжалваното решение Комисията наистина отбелязва, че според член 7, параграф 1 от споразумението за асоцииране „съдружникът, който носи лична отговорност, г-н D. W., ще има право и ще трябва да представлява и управлява дружеството“, тя се позовава на други разпоредби от посоченото споразумение, за да заяви, че то ясно давало на ограничено отговорния съдружник, а именно Del Monte, чрез дъщерното му дружество WAL необходимите законни права и средства, за да влияе на развитието на делата на Weichert.

99 Наистина, в съображение 387 от обжалваното решение Комисията споменава съдържащото се в член 7, параграф 2 от споразумението за асоцииране изискване за единодушие, когато съдружниците гласуват приемането на годишните писмени предложения на неограничено отговорните съдружници във връзка с бюджета, както и на плановете за инвестиции за осигуряване на персонал. Следователно не било възможно предлаганите от неограничено отговорните съдружници мерки да бъдат приложени без единодушно съгласие и неограничено отговорните съдружници били обвързани с тях в случай на приемането им. Важно е да се подчертае освен това, че самият жалбоподател обяснява, че член 7, параграф 2 от споразумението за асоцииране предвижда „три случая на право на вето на високо равнище“.

100 Комисията подчертава освен това, че член 7, параграф 3 от споразумението за асоцииране предвижда, че за някои актове неограничено отговорните съдружници трябва да искат предварително писменото съгласие на всички съдружници (съображение 387 от обжалваното решение). От споразумението за асоцииране се установява, че тези актове са покупката и продажбата на всякакво движимо имущество и на всякакви дялове от капитала или друго участие в други предприятия, инвестициите над 100000 германски марки (DEM), заемите на служителите в размер над 10000 DEM, като заемите в полза на Weichert, които не са част от обикновеното управление на дейността, даването на гаранции от последното посочено дружество, всички видове възнаграждения на съдружника-управител и всички споразумения, сключени от съдружника-управител или съдружниците-управители, с които се поемат задължения за редовни плащания от страна на Weichert в размер над 10000 DEM месечно, с изключение на трудовите договори, поне на тези, в които предвиденото годишно възнаграждение е по-ниско от 60000 DEM.

101 От изложеното се вижда, че съвкупност от важни актове, които неизбежно се отразяват, дори и косвено, на управлението на Weichert, не могат да се приемат без съгласието на ограничено отговорния съдружник.

102 Колкото до твърдението на жалбоподателя, че „правото на вето“ на ограничено отговорния съдружник не се прилагало, следва да се отбележи, че такова положение просто би могло да е белег за нормалното функциониране на Weichert в периода на нарушението и за ефективността на споразумението за асоцииране, освен ако жалбоподателят не иска да изтъкне, че неограничено отговорните съдружници са действали без да спазват условията на посоченото споразумение, по-конкретно тези, предвидени в член 7, параграфи 2 и 3, и че последното в действителност е било напълно лишено от полезен ефект.

103 Във връзка с това е важно да се подчертае, че жалбоподателят твърди, че Комисията не представила никакво доказателство, от което да личи, че бюджетите и плановете за инвестиции или за осигуряване на персонал някога са му били представяни за одобрение и че за сметка на това неограничено отговорният съдружник осъществил инвестиции, за които по силата на член 7, параграф 3 от споразумението за асоцииране било необходимо да получи неговото съгласие, без дори да го уведоми, още по-малко да поиска съгласието му.

104 Тук е необходимо да се припомни практиката на Съда, съгласно която страната или органът, която/който твърди, че има нарушение на правилата на конкуренцията, трябва да докаже това, и че задача на предприятието или на сдружението от предприятия, което иска да се ползва от способ за защита срещу установяване на нарушение, е да докаже, че условията за прилагане на този способ за защита са изпълнени, така че посоченият орган тогава ще трябва да прибегне към други доказателства. Затова, макар и съгласно тези принципи доказателствената тежест да е или върху Комисията, или върху засегнатото предприятие или сдружение, фактическите обстоятелства, на които се позовава една от страните, могат да бъдат от такова естество, че да задължат другата страна да даде обяснение или оправдание, като в противен случай е позволено да се заключи, че тежестта на доказване е спазена (Решение на Съда от 1 юли 2010 г. по дело Knauf Gips/Комисия, C-407/08 P, Сборник, стр. I-6371, точка 80).

105 В настоящия случай Комисията използва споразумението за асоцииране, по чието съдържание и правни последици за съдружниците страните не спорят, за да обоснове извода си, че Del Monte било в състояние да упражнява и действително е упражнявало решаващо влияние върху Weichert.

106 Следователно жалбоподателят, който твърди, че липсва ефективно прилагане на някои от клаузите от споразумението за асоцииране, трябва да докаже това и се налага изводът, че във връзка с това той споменава едно-единствено инвестиционно решение, за което той не бил уведомен, а именно за нов обект в Хамбург (Германия), в който имало център за дистрибуция, открит през 1997 г., който струвал няколко милиона германски марки. Освен фактът, че посоченият проект е приключен успешно през 1997 г., т.е. преди периода на нарушението, следва да се отбележи и това, че жалбоподателят не представя никакво доказателство, въз основа на което да се установи, че в този случай неограничено отговорният съдружник не се съобразил с условията на споразумението за асоцииране, при положение че стойността и продължителността на осъществяването на такава инвестиция изключват всякаква възможност тя да бъде укрита. Като се вземат предвид различните известия, изпратени на Weichert от жалбоподателя, с които той изразява недоволството си по повод на някои решения във връзка с цените, малко вероятно е той да е могъл да приеме без каквато и да е реакция очевидно нарушение на член 7, параграф 3 от споразумението за асоцииране.

107 В обжалваното решение Комисията сочи и член 7, параграф 4 от споразумението за асоцииране, в който се предвижда, че „съдружникът, който носи лична отговорност [бил] длъжен по искане на ограничено отговорните съдружници да представи на упълномощения им представител данни относно положението на предприятието като цяло, относно конкретни управленски решения, както и относно плана за управление и да му позволи да прегледа регистрите на дружеството“ (съображение 387 от обжалваното решение).

108 Член 7, параграф 4 от споразумението за асоцииране, който очевидно допълва определените в член 7, параграфи 2 и 3 от това споразумение правомощия, установява пряка връзка между предоставените на ограничено отговорния съдружник права и управлението на Weichert. От него освен това се установява, че правото на информация и на достъп до документите на предприятието, които дават възможност на ограничено отговорния съдружник да проверява получената информация, можело да се упражняват по всяко време, и обратно на това, което жалбоподателя твърди, не били ограничени само до изцяло исторически данни.

109 Комисията отбелязва също, че споразумението за асоцииране не дава основание да се направи изводът, че само неограничено отговорният съдружник/отговорните съдружници имали право на инициатива за предложения за решения, които да се приемат от съдружниците, независимо дали това били решения по обикновени въпроси или по извънредни въпроси, излизащи от рамките на текущото управление на делата. Член 8, параграф 2 от това споразумение сочи, че неограничено отговорните съдружници били длъжни да проведат извънредно общо събрание на съдружниците, ако ограничено отговорен съдружник, притежаващ определен процент от капитала на дружеството, направел писмено искане за това, в което уточнявал въпросите от дневния ред, които трябвало да бъдат разисквани. Del Monte, което чрез дъщерното си дружество WAL притежавало 80 % от капитала на Weichert, за разлика от неограничено отговорните съдружници могло във всеки момент да поиска провеждането на извънредно събрание на съдружниците по всеки въпрос, свързан с доброто функциониране на предприятието, без да е необходимо каквото и да е конкретно позоваване на „интереса на предприятието“ (съображение 408 от обжалваното решение). Жалбоподателят не прави никакво възражение във връзка с тази клауза от споразумението за асоцииране.

110 Жалбоподателят насочва вниманието към други разпоредби от споразумението за асоцииране, които могат да докажат правото на управление, поверено на неограничено отговорния съдружник на основание на член 7, параграф 1 от това споразумение.

111 В началото жалбоподателят се позовава на член 9, параграф 2 от споразумението за асоцииране, от който следва, че за да произведат желания ефект, решенията на събранието на съдружниците трябва да се вземат с мнозинство на гласовете и винаги трябва да бъдат одобрени от неограничено отговорните съдружници.

112 Комисията приема, че тази разпоредба е равнозначна на „право на вето на неограничено отговорните съдружници“, като същевременно подчертава, че тя не изключва всяка възможност за ограничено отговорния съдружник да влияе върху съответните решения. Според член 9, параграф 1 от споразумението за асоцииране всеки съдружник има брой гласове, който отговаря на приноса му при набирането на капитала, т.е. един глас за вноска от 1000 DEM в капитала. Според споразумението за асоцииране съответните вноски на съдружниците в капитала на Weichert са определени както следва: 6,5 милиона германски марки за WAL, 1000 DEM за Interfrucht Beteiligungsgesellschaft и 1,5 милиона германски марки за г-н D. W., като следва да се има предвид, че през март 1999 г. той прехвърля на всеки от синовете си, A. W. и H. W., по 25 % от дяловете си в Weichert. На практика това означавало, че за вземаните от събранието на съдружниците решения винаги било необходимо и одобрението на ограничено отговорния съдружник (бележки под линия 407, 411 и 439 от обжалваното решение).

113 Комисията освен това отбелязва с основание, че в съответствие с член 9, параграфи 3 и 4 от споразумението за асоцииране събранието на съдружниците имало строго определени правомощия, а именно, от една страна, по отношение на измененията на споразумението за асоцииране, които задължително трябвало да бъдат приети с единодушие, и от друга страна, по отношение на одобряването на финансовите отчети, освобождаването от отговорност на неограничено отговорния съдружник за неговото управление и определянето на проверителя на сметките, положение, което не могло да изключи всяка възможност за Del Monte да упражнява решаващо влияние върху поведението на Weichert на съответния пазар.

114 При тези обстоятелства от разпоредбите на споразумението за асоцииране не може да се установи фактът, че както твърди жалбоподателят, неограничено отговорният съдружник имал право на вето върху „всички“ решения на дружеството.

115 По-нататък жалбоподателят сочи член 9, параграф 5 от споразумението за асоцииране, който предвиждал конкретен механизъм за арбитраж. Ако по време на две последователни събрания предложено от съдружник искане не бъдело одобрено, този съдружник имал право да поиска учредяването на арбитражен съвет, чиято задача била да се произнесе единствено вместо съдружниците по решението, което трябвало да се вземе във връзка с това искане. Тогава всеки съдружник посочвал един член на арбитражния съвет, който от своя страна посочвал един арбитър. Ако съдружник не успеел да посочи член на съвета или ако членовете не могли да постигнат съгласие във връзка с някой арбитър, този член или арбитърът трябвало да бъде посочен от независима страна, а именно от председателя на търговската палата на Хамбург (съображение 409 от обжалваното решение и бележка под линия 442).

116 Независимо от основателността на забележката на жалбоподателя, че с оглед на броя и самоличността на съдружниците на Weichert, от една страна, и на правилата относно състава на арбитражния съвет, от друга страна, семейство W. могло да бъде сигурно, че няма да бъде малцинство, твърдението за приемане на решенията с обикновено мнозинство в рамките на посочения съвет, а следователно и на решения, които не могат да не бъдат благоприятни за това семейство, не е подкрепено с доказателства. Във всеки случай пределите на соченото предимство трябва да се преценяват, като се държи сметка за конкретните права на събранието на съдружниците.

117 Накрая жалбоподателят споменава член 9, параграф 3 от споразумението за асоцииране, за да подкрепи твърдението си, че WAL нямало необходимите права, за да назначава или замества, нито дори да налага ветото си за назначаването на управители на дружеството. Достатъчно е обаче да се отбележи, че съответната разпоредба изисква единодушие на съдружниците за всяко изменение на споразумението за асоцииране, включително на член 7, параграф 1, с който на неограничено отговорния съдружник г-н D. W. е поверена грижата за управлението и представителството на дружеството.

118 От изложените по-горе съображения следва, че споразумението за асоцииране, според израза, използван в писмените изложения на самия жалбоподател, е проява на „равномерно разпределение на правата“ между неограничено отговорните и ограничено отговорните съдружници и Комисията с основание приема, че Weichert е партньорство между семейство W. и Del Monte, неограничено отговорен и ограничено отговорен съдружник, упражняващи съвместно контрол върху общото предприятие. Това положение е показателно за възможността на Del Monte да упражнява решаващо влияние върху Weichert.

119 Важно е да се подчертае също твърдението на жалбоподателя, че като не посочила мотивите, които обосновават предположението й, че пасивните права на вето осигуряват на WAL решаващо влияние върху поведението на Weichert на съответния пазар, Комисията нарушила член 253 EО.

120 Тези доводи на жалбоподателя не могат да се приемат.

121 Във връзка с това е достатъчно да се отбележи, че това твърдение за нарушение се основава на неправилна предпоставка, тъй като анализът на условията на споразумението за асоцииране позволява на Комисията само да направи извода, че Weichert имало „необходимите законни права и средства, за да влияе на развитието на делата на Weichert“ (съображение 387 от обжалваното решение). Последният извод се основава на съдържащия се в съображения 387, 399—403, 407—410 от обжалваното решение ясен и пълен анализ на разпоредбите на споразумението за асоцииране, като не трябва да се забравя, че съдържанието на споменатото споразумение е само един от елементите, които Комисията взема предвид, за да вмени на Del Monte отговорността за извършеното от Weichert нарушение.

– По свързващите Del Monte и Weichert капиталови връзки

122 Следва да се отбележи, че Del Monte притежава 80 % от капитала на Weichert, а в съответствие с член 11, параграф 4 от споразумението за асоцииране загубите и печалбите се разпределят между съдружниците въз основа на съответното им финансово участие (съображение 387 от обжалваното решение), което означава, че 80 % от загубите или печалбите са за сметка на Del Monte.

123 На първо място, жалбоподателят изтъква, че Комисията не обяснява как участието му в Weichert и в загубите и печалбите на това дружество евентуално могло да представлява решаващо влияние от негова страна върху това предприятие.

124 Следва обаче да се отбележи, че в съображение 404 от обжалваното решение Комисията ясно посочва, че тя не смята, че „сами по себе си 80 % от дяловото участие са достатъчни, за да се вмени на Del Monte отговорността за поведението на Weichert“, но „размерът на участието дава указание за интереса на дадено предприятие да упражнява решаващо влияние, както и за възможността му да осигури средствата за упражняването на такова влияние“. Комисията допълва, че „е малко вероятно голяма мултинационална компания да се откаже да упражнява решаващо влияние върху [предприятие, представляващо] финансово задължение, което може да донесе 80 % печалба“.

125 Установява се, както с основание подчертава Комисията, че свързаните с дейностите на Weichert финансови интереси на Del Monte са очевиден мотив за него да оказва влияние върху Weichert, а размерът на участието му в капитала показва известна икономическа мощ, а въз основа на нея и способност за оказване на влияние. Именно в светлината на този интерес и на тази мощ трябва да се преценят описаните по-горе механизми за контрол и информация, както и поведението на жалбоподателя спрямо Weichert в периода на нарушението.

126 На второ място, жалбоподателят поддържа, че съдържащата се в съображение 404 от обжалваното решение забележка на Комисията не е правилна, тъй като дори неограничено отговорният съдружник да притежава само символична част от капитала или абсолютно никаква част и целият капитал да е собственост на ограничено отговорен съдружник, самата структура на командитното дружество е показателна за изключителния контрол на неограничено отговорния/те съдружник/ци и липсата на контрол от страна на ограничено отговорния съдружник, което самата Комисия приема в своя проект за консолидирано юрисдикционно известие съгласно Регламент (EО) № 139/2004 на Съвета относно контрола върху концентрациите между предприятия (ОВ С 95, 2008 г., стр. 1)

127 Освен специфичния предмет на проблематиката във връзка с възлагането на едно предприятие на отговорността за нарушение, извършено от друго предприятие, различен от този на посоченото известие, следва да се отбележи, че доводът на жалбоподателя се основава само на правната форма на командитното дружество и следователно изцяло пренебрегва условията на споразумението за асоцииране, въз основа на което са разпределени правата между него и семейство W.

128 Този довод не може да оспори съображение 404 от обжалваното решение относно мотивите на Del Monte да упражнява влияние върху Weichert с оглед на финансовия си интерес, свързан с дейността на това предприятие и възможността му да го упражнява.

129 На трето място, жалбоподателят обяснява, че неограничено отговорните съдружници носели неограничена лична отговорност, което не могло на законно основание да се промени в споразумението за асоцииране, докато частта на WAL в евентуалните загуби била ограничена до размера на участието му в капитала.

130 Следва да се припомни, че според споразумението за асоцииране участието в капитала на Weichert с 80 % се равнява на сумата от 6,5 милиона германски марки, като дяловете на семейство W. и тези на Interfrucht Beteiligungsgesellschaft възлизат съответно на 1,5 милиона германски марки и 1000 DEM и при тези обстоятелства, както с основание подчертава Комисията в писмените си изложения, страхът от загуба на вноската в капитала на ограничено отговорния съдружник и дори от липсата на каквато и да е печалба, независимо от инвестицията, са достатъчно основание, за да бъде голям участник на пазара като Del Monte мотивиран да защитава интересите си, независимо от наличието на неограничена лична отговорност на неограничено отговорните съдружници.

131 Колкото до позоваването от жалбоподателя на Решение по дело Avebe/Комисия, точка 56 по-горе, и твърдението, че „поради опасността в случай на незаконни действия от страна на тяхното дъщерно дружество да бъдат подложени на преследване или срещу тях да бъдат предявени искове за обезщетение от страна на трети лица, съдружниците имат интерес да не допуснат дъщерното им дружество да има независимо спрямо техните инструкции поведение“, следва да се отбележи, че последното съображение не се отнася само за съдружници, които носят лична неограничена отговорност за задълженията на тяхното дружество.

– По споразумението за дистрибуция

132 Важно е да се подчертае, че с посредничеството на дружеството, предшественик на DMFPI, групата Del Monte е сключила едно първо споразумение за дистрибуция с Weichert през 1971 г. и второ споразумение през 1986 г., което е изменено и разширено, за да стане споразумението за дистрибуция от 1 май 1988 г. (наричано по-нататък „споразумение за дистрибуция“), в което са направени няколко изменения, съответно от 28 август 1990 г., от 27 май 1991 г. и от 10 февруари 1994 г.

133 Последното изменение на споразумението за дистрибуция с дата 10 февруари 1994 г. е направено, за да се вземе предвид влизането в сила на Регламент № 404/93, по силата на който за вноса на банани в Общността е установен режим на лицензии с твърдо определени годишни квоти, отпускани на тримесечна основа.

134 В измененото споразумение за дистрибуция има клауза за изключителни права (член 11), по силата на която Del Monte се задължава да продава и да доставя през целия срок на договора банани, ананаси и папая единствено на Weichert, което да ги препродава на европейските пазари включващи Норвегия, Унгария, Полша, бившата Чехословакия, Швеция, Финландия, Дания, Белгия, Нидерландия и Люксембург, Германия и Австрия, като осемте последни страни формират посочения в обжалваното решение географски пазар. От своя страна Weichert има задължение да купува същите продукти, за да ги препродава на посочените пазари, единствено от Del Monte, като единственото минимално изключение от тази клауза за изключителни права на снабдяване се отнася до продуктите, превозвани със самолет.

135 Следователно Комисията е могла да посочи, без това да бъде оспорено от жалбоподателя, че „фактически Del Monte било изключителен доставчик на Weichert на банани за дистрибуция в Северна Европа и в съответствие със споразумението за дистрибуция до 31 декември 2002 г. Weichert било изключителен дистрибутор на бананите с марката „Del Monte“ в този географски регион“ (съображение 383 от обжалваното решение).

136 В член 2, буква a) от споразумението за дистрибуция седмичните количества банани, които следва да бъдат закупени или продадени, са определени като „[м]инимум един кораб седмично, натоварен със 100000 до 200000 кашона по 21 килограма банани от Коста Рика или от Гватемала“. Според член 5 от посоченото споразумение 25 дни преди предвидената за всяко седмично товарене дата Del Monte трябвало да предаде на Weichert писмена преценка за плодовете, които по начало могли да бъдат изпратени. В обжалваното решение се споменава и член 9, параграф 3 от споразумението за дистрибуция, който предвижда, че в случай на недостатъчно търсене поради форс мажор Del Monte имало право да намали пропорционално количествата и че ако се налагало седмичните количества да спаднат под определен праг, а именно 60000 кашона, по същата причина действието на договора щяло да бъде спряно, освен при наличие на писмена договорка в обратен смисъл между двете страни (съображение 426 от обжалваното решение).

137 Докато в член 3 от споразумението за дистрибуция се говори за цени, определени за всеки кашон от 21 килограма банани, в зависимост от вида на същите, член 4 от това споразумение предвижда механизъм за финансово приспособяване в зависимост от резултатите на Weichert, въз основа на който Del Monte трябвало да участва в определена част от нетната печалба, но също и в загубите на Weichert, когато имало такива, във връзка с продажбата на плодовете през даден месец.

138 Жалбоподателят признава, че имал интерес Weichert да продава на по-високи цени, тъй като тези продажби водели до увеличаване на променливия елемент на цената, предвидена в член 4 от споразумението за дистрибуция, и до по-високи печалби за Weichert, от които WAL имало финансов интерес в размер на 80 %. Рисковете, свързани с евентуални загуби на Weichert при прилагането на посоченото споразумение, също не се оспорват от жалбоподателя, след като в жалбата си той обяснява, че „по силата на член 4, буква с) от [споразумението за дистрибуция] DMFPI всъщност трябвало да понесе 75 % от финансовите последици, а от оставащите 25 % 80 % в крайна сметка били понасяни от WAL“ (вж. също съображение 411 от обжалваното решение).

139 Както отбелязва Комисията, тези констатации показват, че Del Monte имало двоен интерес от упражняването на контрол върху наложените от Weichert цени, тъй като те не само се отразявали на финансовите резултати на Weichert, а впоследствие върху формираната за акционерите печалба, но влияели непряко и на постигнатите от Del Monte цени за бананите, доставяни на Weichert въз основа на споразумението за дистрибуция (съображение 414 от обжалваното решение).

140 За да има Del Monte възможност да изчисли цената, въз основа на която трябвало да бъдат фактурирани доставките на банани, член 4 от споразумението за дистрибуция предвижда, че десет дни след разтоварването на всяка пратка, по отношение на която се прилага споразумението, Weichert трябвало да предаде на Del Monte пълна извадка за продажбите на всеки товар, като отрази всички разходи, продажби, цени и т.н. (съображение 413 от обжалваното решение).

141 Независимо че с оглед на съдържащите се в споразумението за дистрибуция взаимни права и задължения на страните Комисията говори за партньорство, което се отличава с взаимна зависимост на съответните предприятия (съображения 418 и 425 от обжалваното решение), тя посочва също и факта, че това споразумение засилва икономическите и правни възможности на Del Monte за упражняване на влияние върху текущото управление на делата на Weichert (съображение 402 от обжалваното решение).

142 Жалбоподателят оспорва това тълкуване и изтъква, че Комисията не сочи никакво право, което да е нещо повече от някаква форма на търговско влияние, с което разполага всеки голям или изключителен доставчик, и пренебрегва няколко основни елемента. Според него споразумението за дистрибуция било в сила много преди той да придобие непряко участието си като ограничено отговорен съдружник и нито споразумението, нито начинът, по който то действало на практика, не били междувременно изменени след това придобиване. Освен това споразумението за дистрибуция се отнасяло само за някои продукти на Weichert и това предприятие могло да развали посоченото споразумение и да намери друг доставчик, което то направило след 2002 г.

143 На първо място, що се отнася до предходността и до неизменността на споразумението за дистрибуция от 1994 г., дата на придобиване на WAL от жалбоподателя, в писмените си изложения той не уточнява значението на довода си и се задоволява да подчертае, че този извод „е в голямо противоречие със съображение 382 от обжалваното решение“, в което се споменава, че споразумението за асоцииране и споразумението за дистрибуция имали „обща цел“.

144 В съображение 382 от обжалваното решение Комисията отбелязва, че споразумението за асоцииране и споразумението за дистрибуция преследвали обща цел за внос и търговия с банани в Северна Европа при условията на приложимата в Общността правна уредба. Тази обикновена обективна констатация не се оспорва по никакъв начин от констатацията във връзка с предходността и неизменността на споразумението за дистрибуция от 1994 г.

145 Съображенията на жалбоподателя във връзка с подреждането във времето във всеки случай не са в състояние да оборят изводите на Комисията, основани на преценка на съдържанието на посоченото споразумение.

146 Следва да се отбележи, че жалбоподателят се позовава и на член 14 от споразумението за дистрибуция, в който се предвижда, че „страните по настоящото споразумение [са] независими договарящи и нито една клауза от това споразумение не [би могла ] някога да се тълкува по начин, който да ги превърне в партньори, участници в общо предприятие или съдружници от какъвто и да е друг тип, естество или вид“. Независимо че Комисията не оспорва факта, че посоченото споразумение остава непроменено от 1994 г., безспорно е, че като купува WAL и дяловете му в Weichert през 1994 г., Del Monte става ограничено отговорен съдружник в последното дружество.

147 На второ място, що се отнася до предмета на споразумението за дистрибуция, следва да се отбележи, че е не само за банани, но също и за ананаси и папая, че според точка 1 от отговора на Weichert на искането за информация от 10 февруари 2006 г. бананите представляват голяма част от неговия оборот и че сред страните, до които се отнася споразумението за дистрибуция, е Германия, т.е. много голям европейски пазар от гледна точка на количество консумирани банани.

148 Колкото до възможността за разваляне на споразумението за дистрибуция, става въпрос за обичайна клауза в този вид договори в полза на двете страни, като следва да се отбележи, че при прилагането на тази клауза за всяка от страните се поставя един и същ въпрос относно необходимото заместващо разрешение. Условията, при които в настоящия случай е прекратено споразумението за дистрибуция и отражението на това положение върху отношенията между Del Monte и Weichert ще бъдат разгледани заедно с доводите относно несъобразяването на Weichert с очакванията на Del Monte във връзка с определянето на цените на бананите (вж. точки 195—198 по-долу).

149 На трето място, когато става въпрос за по-общата преценка на споразумението за дистрибуция и на забележката на жалбоподателя, че Комисията не обяснява как той разполагал с право, което било нещо повече от някаква форма на търговско влияние, което има всеки доставчик, следва да се отбележи, че Комисията подчертава, че „Del Monte имало договорна възможност да влияе съществено върху количествата, като се задоволи с минималния договорен праг (между 100000 и 200000 кашона) или като го превиши“, като следва да се припомни, че в съответствие със споразумението Del Monte трябвало да даде преценка на наличните за бъдещите доставки плодове. Тези данни разкриват значително отклонение между горния праг и долния праг на това „минимално количество“. Комисията с право отбелязва, че от момента, в който при осъществяване на дейността си на многобройни европейски пазари Weichert било задължено да изкупува почти цялото количество банани от Del Monte, възможността за намаляване по този начин на доставяните въз основа на договора количества представлявала важно средство за натиск върху Weichert (съображение 426 от обжалваното решение). Както отбелязва Комисията, Del Monte действително е използвало този марж при снабдяването на Weichert с цел да контролира това дружество (вж. документа, цитиран в бележка под линия 456 и съображение 390 от обжалваното решение).

150 Тази последна констатация относно голямата свобода на преценка на Del Monte във връзка с доставяните на Weichert количества обосновава твърдението на Комисията, че споразумението за дистрибуция засилвало икономическите и правни възможности на Del Monte за упражняване на влияние върху текущото управление на делата на Weichert.

151 Накрая, следва да се отбележи, че позоваването, което жалбоподателят прави на Решение на Съда от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie и др./Комисия (40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663, точки 541 и 542) и на Решение на Съда от 12 юли 1979 г. по дело BMW Belgium и др./Комисия (32/78, 36/78-82/78, Recueil, стр. 2435), от които се установява, че отношения на изключителни права на дистрибуция по никакъв начин не са указание, че две предприятия са част от едно-единствено предприятие, не е относимо, тъй като посочените решения се отнасят до правна проблематика и се вписват във фактически контекст различни от тези по настоящото дело. Посоченото по-горе Решение по дело Suiker Unie и др./Комисия се отнася до приложимостта на член 81 ЕО по отношение на споразумения между търговски представители и възложители. Посоченото по-горе Решение по дело BMW Belgium и др./Комисия се отнася до пряката отговорност във връзка с наложена от Комисията глоба на дистрибуторите на автомобили за договорена забрана за износ. В нито едно от тези решения съдът не е трябвало да разгледа и разреши въпроса дали са налице условията за вменяване на едно предприятие на отговорността за нарушение, извършено от друго предприятие.

– По получените от Del Monte сведения

152 Комисията изтъква, че във факс от 5 май 2000 г., изпратен до г-н D. W., Del Monte иска от Weichert освен данните, които трябва да му бъдат предавани на основание член 7, параграф 4 от споразумението за асоцииране и на член 4 от споразумението за дистрибуция, да му изпраща всяка седмица в понеделник или най-късно във вторник отчет в приложен към факса формат с данни за Германия, Австрия, страните от Бенелюкс, Скандинавия и страните извън Съюза. Weichert предава на Комисията този факс, както и копия от отчетите, които е изпращало на Del Monte във връзка с положението на пазара на бананите от „седмица 18“ на 2000 г. до „седмица 3“ на 2002 г. (съображение 392 от обжалваното решение). В тези отчети има две колони, отговарящи на две последователни седмици, с указание за изминалата седмица за Del Monte, Dole, Chiquita и „другите“, както и за всеки от съответните географски пазари, за съответните количества, официалните и реалните цени. Същите данни се посочват в таблицата, посветена на текущата седмица, като единствената разлика е наличието на забележка „опит за реална цена“ вместо нетна реална цена. Освен цифровите данни в тези отчети има и раздел, в който Weichert може да впише коментар за състоянието на всеки от пазарите.

153 Weichert твърди също, че до 1 януари 2003 г. е изпращало на Del Monte седмични отчети за цените. Копия от тези отчети се намират в преписката на Комисията и в тях се вижда „официалната“ цена и „ножицата на реалните цени“ за бананите с марката „Del Monte“ и конкурентните продукти (съображение 392 от обжалваното решение).

154 Жалбоподателят поддържа, че е малко вероятно получаването на конкретни сведения въз основа на споразумението за дистрибуция да му е осигурило и най-малко влияние върху бъдещото поведение на Weichert, а Комисията освен това не обяснила начина, по който той могъл да преобразува тези сведения за минало време в решаващо влияние.

155 Трябва да се отбележи, че съдържанието на отчетите не отговаря на информацията, изисквана въз основа на член 4 от споразумението за дистрибуция, и тези документи представляват допълнителен източник на информация, непосредствено свързана с търговията с банани в рамките на ежеседмичните преговори и следователно с текущото управление на Weichert.

156 Както беше изложено, разглежданите отчети съдържат конкретна и съществена информация, а именно указания за официалните цени, но също и предвиждания за реалните цени за съответната седмица, по-конкретно под формата на ножица на цените. Впрочем редовността на ежеседмичното предаване на тези отчети води до непрекъснат информационен поток към Del Monte, който му дава широко и точно познание за пазара, включително за позиционирането на Weichert спрямо това на другите оператори и за неговото изменение.

157 От обжалваното решение се установява, че получаването на разглежданите отчети било част от това, което Комисията нарича „механизми за информиране“, които в съчетание с механизмите за контрол, съдържащи се в споразумението за асоцииране, позволяват на Del Monte поне да влияе на търговското поведение на Weichert, като това влияние се разпростира върху текущото управление на дейността. Комисията допълва, че описаните доказателства показват също, че Del Monte действително упражнявало това решаващо влияние (съображение 393 от обжалваното решение).

158 Във връзка с това следва да се отбележи, че разглежданите отчети, които Weichert изпращало ежеседмично на Del Monte, представлявали искана информация и най-вече получена извън условията на договора, уреждащ отношенията между страните, като следва да се припомни, че при изслушването му Weichert ясно посочва, че механизмът на ежеседмичните и подробни отчети му е наложен от Del Monte. Става въпрос за явен белег за упражняваното от Del Monte решаващо влияние по отношение на Weichert.

159 В съдебното заседание жалбоподателят поддържа, че посочените по-горе в точка 153 отчети не са част от конкретна информация в негова полза, а са изпращани на целия пазар. Налага се изводът обаче, че това твърдение не се основава на никакво конкретно и обективно доказателство и при това положение не може да се приеме.

– По разискванията във връзка с ценовата политика и снабдяването на Weichert

160 Следва да се отбележи, че в обжалваното решение Комисията първо припомня някои направени в хода на административното производство изявления на Weichert относно отношенията му с Del Monte.

161 Съображение 388 от обжалваното решение има следното съдържание: „Според Weichert всяка седмица между Weichert и Del Monte се провеждали няколко разисквания във връзка с въпросите на текущото управление, както и с въпросите по определянето на цените и търговията, свързани с дистрибуцията на бананите. Weichert твърди също, че неговата „официална цена“, определяна всеки четвъртък сутрин, се определяла от Weichert след допитване с Del Monte. То обяснява също, че макар Del Monte да не му давало официално указания да възприеме същата официална цена като Dole, то очаквало Weichert да има официална цена поне толкова висока колкото тази на Dole. Според Weichert при това положение то определяло официалната си цена на същото ниво като официалната цена на Dole“.

162 В съображение 390 от обжалваното решение Комисията споменава изявлението на Weichert, че „освен влиянието на Del Monte, свързано с положението му на мажоритарен акционер, то се стараело особено да отговори на очакванията на Del Monte, тъй като се опасявало, че то може да престане да го снабдява или най-малко да ограничи значително снабдяването, в случай че официалната цена на Weichert не отговаряла на очакванията на Del Monte“.

163 След това Комисията посочва различни писмени доказателства, които „[потвърждавали] този вид контакти между Weichert и Del Monte и [доказвали], че Del Monte упражнява[ло] натиск, за да повлияе пряко на ценовата политика на Weichert“ (съображение 389 от обжалваното решение).

164 Комисията се позовава на: — факс от 28 януари 2000 г., с който г-н A., служител на Del Monte, иска от г-н A. W. да му даде обяснения за разликата между „окончателната цена“ и „очакваната цена“ по следния начин: „След телефонния ни разговор от вчера, бих искал още веднъж да изразя недоверието, което буди у мен прочита на отчета за продажбите на Interfrucht за седмица 3. Имам нужда от пълни обяснения за разликата между вашата окончателна цена от […] и „очаквана цена“ от […] Абсолютно смайващ е фактът, че Interfrucht е участвало в рекламна кампания заедно с няколко супермаркета, при положение че пазарът на бананите през този период най-после беше започнал да се връща към нормалното си равнище! За каква търговска стратегия става въпрос? Впрочем време е да разберете, че продавате нашите плодове. Знаете много добре, че Del Monte участва с […] % в крайните резултати; как можете да взимате такова решение, а именно да участвате в рекламна кампания, без да се опитате да получите одобрението на вашите партньори? Или поне да ги уведомите! […] Нещата се оказват още по-сериозни, говорих на два пъти с лицето от предприятието ви, което отговаря за търгуването на бананите, за да обсъдим условията и цените на пазара […] Разбрах, че [Weichert] ще задържи цените си „много близко“ до официалната цена!!! […] Във всеки случай [това] е съвсем неприемливо. Този въпрос ще бъде разгледан с предимство при срещата ни с [г-н E.] следващата седмица […] Искаме да ви уведомим, че ако търговските ви резултати не се подобрят по такъв начин, че да бъдат съобразени с пазара и на равнище, което да бъде сравнимо с това на другите оператори на Del Monte, Del Monte ще предприеме всички необходими действия за защита на интересите си“. (съображение 389 от обжалваното решение); — факс от същия ден от г-н A. W., с който отговаря на г-н. A., като го моли да го извини за недоразумението, което се получило при телефонен разговор между него и служителя на Weichert, по време на който се дават обяснения за финансовите резултати на Weichert и който завършва с думите „[Д]оволни сме, че можем да обясним лично положението по време на срещата ни следващата седмица“. (съображение 389 от обжалваното решение и бележка под линия 424); — разменени факсове от 6 април 2000 г. между г-н A. и г-н A. W., в които първият, като се позовава на отчет от вторник, иска всички подробности за разликата между реалната цена и референтната цена, а вторият обяснява, че „причината за тази относително голяма разлика между официалната оферта и реалната цена е, че увеличението от 33 DEM на 35 DEM не можа никога да бъде осъществено“ и заключава, че „[тяхната] ножица на цените е между 33,00 DEM и 30,00 DEM без намаленията“ и завършва с думите „Моля, обаждайте се, ако имате някакви въпроси“. (съображение 389 от обжалваното решение и бележка под линия 424); — факс, изпратен на 12 юни 2000 г. от Del Monte на Weichert, в който Del Monte потвърждава становището си, разяснено на среща в Маями (Съединените щати) и при проведен същия ден телефонен разговор, като ясно посочва, че цените трябва да се определят в граници, съобразени с географския произход на бананите, и че тези цени в никакъв случай не трябва да бъдат по-ниски от цена, определена също в зависимост от този произход, и в който то обяснява също следното: „Ако не можете да достигнете тези цени, нашата позиция, както ясно ви посочихме по време на срещата миналата седмица в Маями, ще бъде да се намали съответно вашето количество банани в лицензиите на Interfrucht, т.е, +/- 60 000 кутии седмично. Уведомявайте ни ежедневно, ако обичате, за резултатите от преговорите ви за цените с вашите клиенти“. (съображение 389 от обжалваното решение); — факс от 12 декември 2000 г. от г-н A. до г-н A. W. със следното съдържание: „Намерението ни е да не довеждаме Interfrucht […] до фалит. Опитваме се само да ограничим нашите загуби — на Del Monte и Interfrucht — в конфигурация на пазара, която не е много благоприятна. Нашето послание беше ясно и недвусмислено, ако не сте в състояние да продавате на цена от US […] през първото тримесечие, няма да бъдете в състояние да формирате малка резерва от печалбите, за да компенсирате ниските цени, прилагани през двете последни тримесечия на годината, а това означава, че 2001 г. ще бъде катастрофа от гледна точка на резултатите в отрасъла на бананите. В заключение, намаляването на количеството е единственият начин да се сложи край на това падане на цените […]“. (съображение 389 от обжалваното решение и бележка под линия 424); — изпратено на Weichert по електронната поща писмо от 23 юли 2002 г. от регионалния вътрешен одитор на Del Monte, в което той пита, от една страна, за причините, поради които цените на някои седмични партиди внос на Weichert през 2001 г. са били по-ниски от тези на бананите с марката „UTC“ на Del Monte, продавани в Нидерландия от Del Monte Belgium, или по-ниски от тези, за които в търговската преса се съобщава, че са предвижданите най-ниски „реални цени“ за някои седмици, и от друга страна, дали е възможно да направи справка в договорите, ако има такива, от 2001 г., в които се предвиждат отстъпки или намаления за някои клиенти на Weichert (съображение 389 от обжалваното решение и бележка под линия 424).

165 Според Комисията тези факти показват, че през периода на нарушението Del Monte смята, че е в състояние или има право да влияе на ценовата политика на Weichert и да упражнява влияние върху текущото управление на делата на Weichert и действително го упражнявало (съображение 391 от обжалваното решение), което жалбоподателят оспорва пред настоящата инстанция.

166 На първо място, жалбоподателят изтъква, че Комисията се основава до голяма степен на изявления на Weichert, обслужващи неговите интереси, направени в хода на административното производство, за да бъде споделена тежестта на отговорността му, въпреки липсата на подкрепящи ги писмени доказателства, дори въпреки наличието на доказателства в обратен смисъл и независимо от съдопроизводствените изисквания в обратен смисъл. То допълва, че е показателно, че Комисията основава становището си относно отговорността на дружеството майка изцяло на непотвърдените твърдения на Weichert, като същевременно отхвърля всички аргументи и доказателства, представени от това дружество във връзка със самите нарушения, които се твърди, че са налице.

167 Това твърдение, както и подразбиращото се от него твърдение за противоречия в подхода на Комисията, се основава на неправилна предпоставка. В съображения 388 и 390 от обжалваното решение Комисията само припомня изявленията на Weichert относно отношенията му с Del Monte, а след това подчертава, че съществуват писмени доказателства от периода на нарушението относно редовните обсъждания на цените с Del Monte и упражнявания от него натиск върху посоченото предприятие (съображения 389 и 390 от обжалваното решение).

168 Във връзка с „доказателствата в обратен смисъл“, за които се твърди, че са налице, жалбоподателят отбелязва, че Weichert се определя като „дъщерно дружество, чрез косвено участие в капитала му, част от [групата Del Monte]“, докато от многобройни изявления на Weichert, предхождащи разследването на Комисията, личи, че интересите на това предприятие и тези на Del Monte не били еднакви.

169 Освен обективния характер на констатацията за притежаваните от Del Monte чрез дъщерното му дружество WAL 80 % от капитала на Weichert, следва да се посочи, че миналите изявления на Weichert, съдържащи се в различни писма, изпратени на Del Monte и разкриващи напрежение в отношенията с това предприятие, не противоречат на по-късните твърдения относно наличието на редовни обсъждания на цените със същото предприятие и упражнявания от него натиск.

170 Жалбоподателят се позовава и на пасаж от писмената защита, представена от Weichert пред германска юрисдикция през 2002 г. по дело с WAL. В него се твърди, че цялата добавена икономическа стойност на Weichert, а именно покупките, маркетинга, логистиката, са отговорност изключително на неограничено отговорните съдружници и че ролята на WAL в това дружество се свежда до финансово участие. Предмет на производството, резултатът от което не се съобщава от жалбоподателя, е кой е допринесъл най-много за добавената икономическа стойност на Weichert, т.е. проблеми, различни от специфичните за правото на конкуренцията на Съюза проблеми за вменяването на едно предприятие на отговорността за нарушение, извършено от друго предприятие.

171 Важно е във всеки случай да се подчертае, че жалбоподателят не оспорва съществуването и автентичността на кореспонденцията, посочена в съображения 389 и 390 от обжалваното решение, които се потвърждават от някои изявления на Weichert относно редовните обсъждания на цените с Del Monte и упражнявания от това предприятие натиск.

172 На второ място, жалбоподателят обяснява, че не си спомня за никакъв случай, при който да е обсъждал референтните цени или цените по сделка с Weichert, преди те да бъдат определени. Освен контактите, необходими за прилагането на сключеното между DMFPI и Weichert споразумение за дистрибуция, между двете дружества имало много малко разисквания. Цитираната в бележка под линия 424 от обжалваното решение кореспонденция давала само примери за случаи, в които Weichert, като дистрибутор на Del Monte, му давало a posteriori сведения и обяснения за постигнатите резултати. Във връзка с това жалбоподателят обръща внимание на неточността на твърдението на Комисията, че „директорите на Weichert на свой ред давали отчет на Del Monte“ (съображение 380 от обжалваното решение), тъй като неограничено отговорните съдружници нямали никакъв висшестоящ в йерархическия смисъл на думата, и никой не можел да ги отзове, тъй като правата им били определени направо в споразумението за асоцииране и в HGB.

173 На първо място, от писмените изложения на Комисията се установява, че доводът на жалбоподателя относно формулировката на съображение 380 от обжалваното решение е следствие от неправилно разбиране на въпросното съображение, тъй като от него не се подразбира наличието на йерархическо подчинение на директорите на Weichert спрямо Del Monte.

174 На второ място, жалбоподателят не може да сведе предмета на разменената с Weichert кореспонденция до обикновена информация ex post относно прилагането на споразумението за дистрибуция.

175 Така както е описана в съображения 389 и 390 от обжалваното решение, тази кореспонденция разкрива пряка намеса на жалбоподателя във връзка с маркетинга и прилаганите от Weichert цени, много точни инструкции, с посочени числа, относно ценовата политика, която трябва да се води, срещи и телефонни разговори по този въпрос, изрично нареждане във връзка с ежедневно предаване на информация относно търговските преговори, недвусмислен натиск във връзка със снабдяването и обяснения или оправдания от Weichert относно текущото му управление. Следва да се припомни, че тази кореспонденция се вписва в рамките на редовното предаване от страна на Weichert на предназначени за Del Monte отчети, съдържащи точни сведения за настоящото и предвиждано състояние на пазара на бананите.

176 Следва да се подчертае, че в други части от писмените си изложения самият жалбоподател прави друг анализ на описаната кореспонденция. Така той обяснява, че Комисията „цитира някои малобройни случаи, в които [той] се свързва с Weichert a posteriori, за да изрази желанието си за постигане на високи цени като цяло“ и в крайна сметка признава в репликата, че „няма никакво съмнение, че четирите факса представляват опит [от негова страна] да повлияе на поведението на Weichert“ и че „всъщност [той] протестирал, тъй като Weichert не следвало инструкциите, които той му бил дал“.

177 На трето място, жалбоподателят поддържа, че опасението, което Weichert твърди, че имало във връзка със снабдяването си с банани, не е довод в подкрепа на становището на Комисията.

178 Жалбоподателят изтъква първо, че правото на доставчик да прекрати отношенията си с дистрибутор не представлява решаващо влияние, в противен случай всички големи доставчици щели да носят отговорност за нарушенията на правото на конкуренцията, извършени от независими дистрибутори и че няма нито едно съдебно решение, което да внушава такава отговорност.

179 Достатъчно е да се отбележи, че това общо и абстрактно изявление не може да оспори съдържащия се в съображение 391 от обжалваното решение извод на Комисията, основан на преценка in concreto на отношенията между Weichert и Del Monte.

180 След това в жалбата се посочва, че „в съобщенията на Del Monte се посочват случаите, в които Weichert купило допълнителни лицензии за внос без предварително да се допита до Del Monte и често на толкова високи цени, че в крайна сметка трябвало да продава бананите на загуба“ и че е нормално Del Monte да се противопостави на тази стратегия, тъй като тя имала вредоносен ефект за неговата марка и за резулт