ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

P. CRUZ VILLALÓN

представено на 26 февруари 2015 година ( 1 )

Дело C‑671/13

VĮ Indėlių ir investicijų draudimas

Virgilijus Vidutis Nemaniūnas

(Преюдициално запитване,

отправено от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Литва)

„Схеми за гарантиране на депозити и обезщетяване на инвеститорите — Директиви 94/19/ЕО и 97/9/ЕО — Изключване на титулярите на депозитни сертификати или облигации, издадени от кредитна институция, от всякакви схеми за гарантиране или обезщетение — Възможност за позоваване на Директиви 94/19/ЕО и 97/9/ЕО във висящ пред националните съдилища спор с държавно дружество, отговарящо за гарантирането на депозити и изплащането на обезщетения — Изключване от схемите за обезщетение на инвеститорите, притежаващи дългови ценни книжа, издадени от кредитна институция, която не е използвала тези ценни книжа, нито е отделила инвестираните парични средства от останалите средства, с които разполага“

1. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд на Литва) предоставя на Съда възможността да се произнесе за първи път по няколко въпроса, отнасящи се до връзката между предвидените, съответно в Директиви 94/19/ЕО ( 2 ) и 97/9/ЕО ( 3 ), схеми за защита на депозитите и на инвеститорите. Обстоятелството, че литовският законодател е транспонирал двете директиви в един законодателен акт, предполага риск от припокриване на предвидените в тези директиви гаранции, както и обратното — риск конкретните изключения, предвидени във всяка от тях, да се прилагат без разлика по отношение на който и да било финансов инструмент. От това произтича важността да се подчертае спецификата на предмета на едната и другата директива и съответно необходимостта от правилно разграничаване на предвидените в тях схеми за защита.

I – Правна уредба

А. Право на Съюза

1. Директивата за депозитите

2. Съгласно шестнадесето съображение от Директивата за депозитите „[…] минималното гаранционно ниво, предписано в настоящата директива, не трябва да оставя твърде голяма част от депозитите без защита, в интерес както на защитата на потребителите, така и на стабилността на финансовата система […]“.

3. Осемнадесето съображение от същата директива гласи, че „[…] държава членка трябва да е в състояние да изключва определени категории специално изброени депозити или вложители, ако не смята че те се нуждаят от специална защита, от гаранциите, предлагани от схемите за гарантиране на депозити“.

4. Член 1, параграф 1 от Директивата за депозитите определя депозита като „всяко кредитно салдо, което се получава в резултат на средства, оставени по сметка[,] или от временни положения, произтичащи от обичайни банкови сделки, и което дадена кредитна институция трябва да изплати, съгласно приложимите правни и договорни условия, както и всеки дълг, доказан чрез сертификат, издаден от кредитна институция“.

5. Член 3, параграф 1, първа алинея от Директивата за депозитите предвижда, че „всяка държава членка осигурява в рамките на нейната територия да бъдат въведени и официално признати една или повече схеми за гарантиране на депозити. С изключение на обстоятелствата, предвидени във втората алинея и в параграф 4, никоя кредитна институция, оторизирана в тази държава членка, съгласно член 3 на Директива 77/780/ЕИО не може да приема депозити, ако не участва в такава схема“.

6. Член 7 от същата директива гласи следното в параграфи 1 и 2: „1. Схемите за гарантиране на депозити поставят като условие съвкупните депозити на всеки вложител да бъдат покрити до сума от 20000 ECU в случай, че депозитите станат неналични. […] 2. Държавите членки могат да предвидят определени вложители или депозити да бъдат изключени от гаранция или да бъдат гарантирани на по-ниско ниво. Тези изключения са изброени в приложение I“.

7. В точка 12 от списъка на изключенията, съдържащ се в посоченото приложение I, фигурират „дългови ценни книжа, издадени от същата институция, и задължения, възникнали от акцепти и записи на заповед“.

2. Директивата за инвеститорите

8. Съображение 4 от Директивата за инвеститорите гласи следното: „Като имат предвид, че защитата на инвеститорите и поддържането на доверието във финансовата система е важен аспект на изграждането и правилното функциониране на вътрешния пазар в тази област; като имат предвид, че следователно за тази цел е от съществено значение във всяка държава членка да бъде въведена схема за обезщетение на инвеститорите, която да гарантира хармонизирана минимална защита най-малко за дребните инвеститори, в случай че инвестиционното предприятие не е в състояние да изпълни задълженията си пред своите клиенти инвеститори“.

9. Съображение 9 от същата директива гласи следното: „Като имат предвид, че определението за „инвестиционно предприятие“ обхваща кредитните институции, които имат разрешение да предоставят инвестиционни услуги; като имат предвид, че всяка такава кредитна институция трябва също да бъде задължена да участва в схема за обезщетение на инвеститорите, обхващаща инвестиционните ѝ операции; като имат предвид, че от друга страна не е необходимо да се изисква от такава кредитна институция да членува в две отделни схеми, когато една схема отговаря едновременно на условията на настоящата директива и тези на Директива 94/19/ЕО […]; като имат предвид, че от друга страна за инвестиционните предприятия, които са кредитни институции, в някои случаи може да се окаже трудно да бъдат разграничени влоговете, попадащи в приложното поле на Директива 94/19/ЕО, и паричните средства, държани във връзка с инвестиционната дейност; като имат предвид, че държавите членки следва да имат възможността да определят коя от двете директиви е приложима към такива вземания“.

10. Член 1, параграф 4 от Директивата определя като инвеститор „всяко лице, което е поверило парични средства или инструменти на инвестиционно предприятие във връзка с инвестиционна дейност“.

11. Съгласно член 1, параграф 3 от Директивата за инвеститорите под „инструменти“ за целите на същата се считат инструментите, изброени в раздел Б от приложението към Директива 93/22/ЕИО ( 4 ).

12. В член 2, параграфи 2 и 3 от Директивата за инвеститорите е предвидено следното: „2. Схемата осигурява покритие на инвеститорите в съответствие с разпоредбите на член 4 когато: — компетентните органи са определили, че по тяхна преценка инвестиционно предприятие към дадения момент и по причини, свързани пряко с финансовото му състояние, не изглежда в състояние да изпълнява задълженията си, произтичащи от вземанията на инвеститорите, и че в скоро време няма перспектива да бъде в състояние да направи това; или — съдебен орган е постановил временно отнемане на възможността на инвеститорите да предявяват вземанията си срещу предприятието, по причини, свързани пряко с финансовото състояние на инвестиционното предприятие, в зависимост от това, кое от двете събития настъпи по-рано. Осигурява се покритие на вземанията, възникнали в резултат на неспособността на инвестиционното предприятие: — да възстанови паричните средства, които дължи или които са собственост на инвеститорите и които държи от тяхно име във връзка с инвестиционната дейност; или — да върне на инвеститорите инструменти, които са тяхна собственост и които държи, администрира или управлява от тяхно име във връзка с инвестиционната дейност, в съответствие с приложимите правни и договорни условия. 3. Всяко вземане по параграф 2 към кредитна институция, която в дадена държава членка би била предмет както на настоящата директива, така и на Директива 94/19/ЕО, се насочва от държавата членка към схема съгласно едната или другата от тези директиви, както държавата членка счете за целесъобразно. Едно вземане не може да бъде предмет на повече от едно обезщетение по двете директиви“.

13. В член 4, параграфи 1 и 2 от Директивата за инвеститорите се предвижда следното: „1. Държавите членки осигуряват, че схемите осигуряват покритие в размер, не по-малък от 20000 ECU на инвеститор по отношение на вземанията съгласно член 2, параграф 2. До 31 декември 1999 г. държавите членки, в които към датата на приемане на директивата покритието е в размер, по-малък от 20000 ECU, могат да запазят това по-ниско ниво, при условие че не е по-малко от 15000 ECU. Тази възможност имат и държавите членки, за които се прилагат преходните разпоредби на втората алинея на параграф 1, член 7 от Директива 94/19/ЕО. 2. Държава членка може да предвиди някои инвеститори да бъдат изключени от покритието на схемите или да им бъде осигурено покритие в по-малък размер. Инвеститорите, които могат да бъдат изключвани, са изброени в приложение I“ ( 5 ).

3. Директива 86/635/ЕИО ( 6 )

14. Съгласно член 20, параграф 1 от Директива 86/635 позицията „пасиви, които се доказват със сертификати“ включва „както дългови ценни книжа, така и задължения, за които са издадени търгуеми сертификати и по-специално разписки по депозити, „bons de caisse“, както и задължения, произтичащи от собствени акцепти и записи на заповед“.

4. Директива 2004/39/ЕО ( 7 )

15. Раздел В от приложение I към Директива 2004/39 съдържа списък на финансовите инструменти, за които същата се отнася. В точка 2 от този списък са включени инструментите на паричния пазар като част от понятието „финансови инструменти“.

16. В член 4, параграф 1, точка 19 от Директива 2004/39 „инструментите на паричния пазар“ са определени като „тези класове инструменти, които обичайно се търгуват на паричния пазар, такива като държавни облигации, сертификати за депозит и търговски документи, с изключение на платежни инструменти“.

5. Регламент (ЕО) № 25/2009 ( 8 )

17. Съгласно приложение I, част 1, раздел 2, буква ж) от Регламент № 25/2009 „инструменти на паричния пазар“ означава „инструменти, които обичайно се търгуват на паричния пазар и които са ликвидни и имат стойност, която може да бъде точно определена по всяко време“.

Б. Национално право

18. Член 2, параграф 3 от литовския Закон № IХ-975 от 20 юни 2002 г. за гарантиране на депозитите и задълженията към инвеститорите (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, наричан по-нататък „литовският Закон за гарантиране на депозитите“) установява, че под понятието „вложител“ се разбира физическо или юридическо лице, което притежава депозит в банка, клон на банка или кооперативна банка, с изключение на лицата, чиито депозити не могат да бъдат гарантирани по силата на този закон.

19. В член 3, параграф 1 от посочения закон се предвижда, че се гарантират депозитите на вложители в национална (LTL) или чужда валута, а в параграф 4 от същия член се уточнява, че в частност не се гарантират дълговите ценни книжа (депозитните сертификати), издадени от самото застраховано лице (в настоящия случай — банката).

20. Съгласно член 9, параграф 1, второ изречение от литовския Закон за гарантиране на депозитите правото на гаранционно обезщетение възниква за инвеститора в деня на настъпване на застрахователното събитие единствено в случай че застрахованото лице е прехвърлило или използвало ценните книжа и/или паричните средства на инвеститора без негово съгласие.

II – Фактите

21. Преюдициалното запитване е отправено по повод на два съединени иска, предявени от две физически лица — г‑н Vitoldas Guliavičius и г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas, които молят да бъдат обявени за нищожни съответните договори за придобиване на депозитен сертификат и за записване на облигации, сключени с една банка (Snoras), поради това че не били надлежно уведомени нито за характеристиките и условията на спорните финансови инструменти, нито за финансовото състояние на Snoras, която е изпаднала в несъстоятелност малко след сключването на тези договори.

22. По отношение на договора за придобиване на депозитен сертификат въззивната инстанция постановява решение в полза на г‑н Vitoldas Guliavičius, което е обжалвано с касационна жалба от VI Indėlių ir investicijų draudimas (наричано по-нататък „IID“) — публично предприятие, чийто предмет на дейност е гарантиране на депозитите и инвестициите в случай на несъстоятелност на финансовите институции. От друга страна, що се отнася до договора за записване на облигации, на първа и втора инстанция г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas губи делото по предявения от него иск и съответно подава касационна жалба.

23. Върховният съд на Литва, разглеждащ двете касационни жалби, отправя настоящото преюдициално запитване, като посочва, че първоинстанционните и второинстанционните съдилища са се произнесли само по отношение на незаконосъобразното поведение на Snoras във връзка с предоставената информация относно рисковете, свързани със спорните сделки. Запитващата юрисдикция счита обаче, че решението по делото трябва да се постанови и от гледна точка на нормативната уредба относно защитата на ищците като вложители или като инвеститори.

III – Отправените въпроси

24. Преюдициалното запитване, отправено на 17 декември 2013 г., е със следното съдържание: „1) Следва ли разпоредбите на член 7, параграф 2 от Директива 94/19 и на точка 12 от приложение I към нея, разглеждани във връзка една с друга, да се разбират и тълкуват в смисъл, че когато държава членка изключи от режима на гарантиране вложителите в кредитна институция, притежаващи издадени от същата институция дългови ценни книжа (депозитни сертификати), това изключение е приложимо единствено в случаите, в които депозитните сертификати разкриват (притежават) всички характеристики на финансов инструмент по смисъла на Директива 2004/39 (също и предвид други актове на Съюза, като например Регламент № 25/2009 на Европейската централна банка), включително възможността да бъдат търгувани на вторичния пазар? 2) Ако съответната държава членка избере да транспонира Директиви 94/19 и 97/9 в националното си право така, че схемите за защита на вложителите и на инвеститорите да са уредени в един и същ законодателен акт (един и същ закон), следва ли разпоредбите на член 7, параграф 2 от Директива 94/19 и на точка 12 от приложение I към нея, разглеждани във връзка една с друга, както и разпоредбите на член 2, параграф 2 от Директива 97/9, с оглед на член 2, параграф 3 от Директива 97/9, да се разбират и тълкуват в смисъл, че титулярите на депозитни сертификати и на облигации не могат да не бъдат обхванати от нито една от схемите за защита (гарантиране) за целите на посочените директиви? 3) С оглед на факта, че съгласно националната правна уредба нито една от възможните схеми за защита, предвидени в Директиви 94/19 и 97/9, не е приложима спрямо титулярите на депозитни сертификати и на облигации, издадени от кредитна институция: a) разпоредбите на член 3, параграф 1, член 7, параграф 1 (изменен с Директива 2009/14) и член 10, параграф 1 от Директива 94/19, разглеждани във връзка една с друга, както и разпоредбите на член 1, параграф 1 от същата директива, в който се дава определение на понятието „депозит“, в достатъчна степен ли са ясни, точни, безусловни и пораждащи субективни права, за да могат частноправните субекти да се позовават на тях пред националните съдилища в подкрепа на претенциите си за обезщетение от създадения от държавата и отговарящ за изплащането на такива обезщетения гаранционен орган; б) член 2, параграф 2 и член 4, параграф 1 от Директива 97/9 в достатъчна степен ли са ясни, точни, безусловни и пораждащи субективни права, за да могат частноправните субекти да се позовават на тях пред националните съдилища в подкрепа на претенциите си за обезщетение срещу създадения от държавата и отговарящ за изплащането на такива обезщетения гаранционен орган? в) при утвърдителен отговор на посочените по-горе (в букви a) и б) въпроси, коя от двете възможни схеми за защита следва да избере да приложи националният съд, когато се произнася по спор между частноправен субект и кредитна институция, в който е встъпил създаденият от държавата гаранционен орган, отговарящ за управлението на схемите за защита на вложителите и на инвеститорите? 4) Следва ли разпоредбите на член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от Директива 97/9 (във връзка с приложение I към посочената директива) да се разбират и тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която схемата за обезщетяване на инвеститорите не е приложима спрямо онези от тях, които притежават дългови ценни книжа, издадени от кредитна институция, поради вида на финансовите инструменти (дългови ценни книжа) и предвид факта, че застрахованото лице (кредитната институция) не е прехвърлила, нито използвала паричните средства или ценните книжа на инвеститорите без тяхно съгласие? Фактът, че емитентът — кредитната институция, издала дълговите ценни книжа — е същевременно и попечител на тези финансови инструменти (посредник) и че инвестираните парични средства не са отделени от останалите средства, с които разполага кредитната институция, от значение ли е за тълкуването на посочените по-горе разпоредби от Директива 97/9 с оглед на защитата на инвеститорите?“.

25. В крайна сметка въпросите на запитващата юрисдикция се свеждат: 1) до обхвата на възможното изключение от предвидения в Директивата режим на гарантиране на депозитите, което изключение, ако се тълкува стриктно — както според нея трябва да бъде — не би следвало да се прилага по отношение на спорните договори; 2) и 3) до правилността на транспонирането на Директивата за депозитите и Директивата за инвеститорите в законодателството на Литва, както и — ако се приеме, че транспонирането е неправилно — до възможността частноправни субекти да се позовават на прякото приложение на същите; 4) до възможността националната правна уредба да не бъде прилагана по отношение на определен вид инвеститори поради вида на финансовия инструмент.

IV – Производството пред Съда

26. По делото се явяват и представят писмени становища Snoras, IID, Република Литва и Комисията. На откритото съдебно заседание, проведено на 20 ноември 2014 г., се явяват също и процесуалните представители на г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas и г‑н Vitoldas Guliavičius, като последният излага и устно становище.

V – Анализ на отправените въпроси

А. По първия преюдициален въпрос

27. Първият от отправените от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas до Съда въпроси има за предмет Директивата за депозитите, и по-конкретно — признатата в член 7, параграф 2 във връзка с точка 12 от приложение I към нея възможност за държавите членки да изключват от предвидения в нея режим на гарантиране на депозитите „депозитните сертификати“, за които по принцип въпросната директива се прилага съгласно член 1.

28. По-конкретно, въпросът се състои в това дали изключването на депозитните сертификати е възможно единствено в случаите, когато същите притежават всички характеристики на финансов инструмент по смисъла на Директива 2004/39, между които е и възможността да бъдат търгувани на вторичния пазар.

1. Становища на страните

29. Г‑н Vitoldas Guliavičius твърди, че в случая става въпрос за депозит, който бидейки нетъргуем на капиталовия пазар, не може да бъде считан за инвестиционен продукт и следователно не може да бъде изключен от предвидения в Директивата за депозитите режим на гарантиране.

30. Според Snoras и IID Република Литва е имала право да се възползва от предвидената в член 7, параграф 2 от Директивата за депозитите възможност и съответно да изключи депозитните сертификати от режима на гарантиране. В този смисъл те твърдят, че определението за тези сертификати, дадено в законодателството на Литва, съответства на установеното в Регламент № 25/2009 и в Директива 2004/39. Последната не можела да бъде приложена за целите на тълкуването на Директивата за депозитите, без да се наруши забраната за обратно действие.

31. Република Литва поддържа, че за постигане на целите на Директивата за депозитите — а именно свободно предоставяне на услуги в банковия сектор, стабилност на банковата система и защита на вложителите — законодателят на Съюза е избрал минимално равнище на хармонизиране. С Директивата не била създадена схема за покритие на всякакъв вид депозити или вложители и била предвидена възможността държавите членки да изключват от режима на гарантиране определени депозити. Според нея депозитните сертификати — предмет на главното производство — се вписват в понятието „дългови ценни книжа, издадени от кредитна институция“, съдържащо се в точка 12 от приложение I към Директивата за депозитите, поради което Република Литва е имала право да ги изключи от режима на гарантиране на депозитите.

32. Във връзка с последното литовското правителство твърди, че Директивата за депозитите не ограничава понятието за дългови ценни книжа до тези, които имат характеристиките на финансови инструменти по смисъла на Директива 2004/39, която нито се отнася до Директивата за депозитите, нито я изменя, поради което приемането ѝ няма никакво отношение към предвиденото в точка 12 от приложение I към последната изключение.

33. Комисията от своя страна счита, на първо място, че за да се прецени дали депозитните сертификати попадат в обхвата на понятието „всяко кредитно салдо, материализирано в дългова ценна книга, издадена от кредитна институция“, съдържащо се в член 1 от Директивата за депозитите, следва да се разгледа член 20, параграф 1 от Директива 86/635, който включва депозитните сертификати в понятието за вземания, за които са издадени търгуеми сертификати. На следващо място Комисията твърди, че веднъж прието, че депозитните сертификати попадат в обхвата на понятието за депозит, съдържащо се в член 1 от Директивата за депозитите, необходимостта от стриктно тълкуване на изключението, предвидено в член 7, параграф 2 от същата директива, според нея не предполага, че това изключение може да обхваща само дълговите ценни книжа, които имат характеристиките на финансови инструменти по смисъла на Директива 2004/39.

2. Анализ

34. На първия въпрос може да се отговори, като се тълкуват във връзка една с друга две разпоредби от Директивата за депозитите. От една страна, член 1, който определя депозита като „всяко кредитно салдо, което се получава в резултат на средства, оставени по сметка[,] или от временни положения, произтичащи от обичайни банкови сделки, и което дадена кредитна институция трябва да изплати, съгласно приложимите правни и договорни условия, както и всеки дълг, доказан чрез сертификат, издаден от кредитна институция“ ( 9 ). От друга страна, член 7, параграф 2, във връзка с точка 12 от приложение I към същата директива, по силата на който държавите членки имат право да изключат определени депозити от режима на гарантиране или да определят за тях по-ниско ниво на гарантираност, и по-конкретно „дългови[те] ценни книжа, издадени от същата институция, и задължения[та], възникнали от акцепти и записи на заповед“.

35. Ако се придържаме строго към текста на член 1 от Директивата за депозитите, изглежда очевидно, че законодателят е включил в категорията „депозит“ две различни понятия или фигури. От една страна — и съгласно текста — „всяко кредитно салдо, което се получава в резултат на средства, оставени по сметка[,] или от временни положения, произтичащи от обичайни банкови сделки, и което дадена кредитна институция трябва да изплати, съгласно приложимите правни и договорни условия“. От друга страна и отделно от посоченото понятие — „всеки дълг, доказан чрез сертификат, издаден от кредитна институция“.

36. И в двата случая става въпрос за дългове, които кредитната институция е задължена да изплати — в единият случай на титуляря на сметка, по която са оставени парични средства, формиращи кредитно салдо, или по която са извършени обичайни банкови сделки, довели до временни положения, при които също е формирано кредитно салдо, а в другият случай на титуляря на депозитен сертификат. Независимо от това съвпадение, дългът в двата случая е все пак различен, тъй като само при депозитните сертификати става въпрос за дългове, които са прехвърлими или евентуално търгуеми.

37. Всъщност в първия случай член 1 от Директивата за депозитите се отнася до дългове, чието изплащане е дължимо съгласно приложимите законови и договорни условия към сметките, по които са оставени паричните средства, или към обичайните банкови сделки, от които такива дългове възникват като резултат от временни положения. Според мен е ясно, че това задължение за изплащане изключва възможността дългът да бъде обект на прехвърляне или сделка, тъй като в тесен смисъл става въпрос за депозит, поверен на кредитната институция ( 10 ).

38. Във втория случай обаче в член 1 от Директивата изрично се посочват дълговете, за които са издадени депозитни сертификати — т.е. инструмент, чиято присъща характеристика е неговата прехвърлимост ( 11 ). Това се установява от Директива 86/635, в член 20, параграф 1 от която е предвидено, че в позиция „пасиви, които се доказват със сертификати“ се включват „както дългови ценни книжа, така и задължения, за които са издадени търгуеми сертификати и по-специално разписки по депозити […]“ ( 12 ). В същия смисъл член 4, параграф 1, точка 19 от Директива 2004/39 определя като „инструменти на паричния пазар“„тези класове инструменти, които обичайно се търгуват на паричния пазар, такива като държавни облигации, сертификати за депозит ( 13 ) и търговски документи, с изключение на платежни инструменти“.

39. Следователно изглежда ясно, че за целите на правото на Съюза, и по-конкретно на Директивата за депозитите, депозитните сертификати са разновидност на родовата категория „депозити“ по смисъла на тази директива и се характеризират именно с прехвърлимост.

40. В такъв случай въпросът се свежда до това дали, така определени, депозитните сертификати попадат в хипотезите, в които съгласно член 7, параграф 2 от Директивата за депозитите държавите членки могат да изключат прилагането на предвидения в нея режим на гарантиране или да определят по-ниско ниво на гарантираност.

41. Съгласно член 7, параграф 2 от Директивата за депозитите държавите членки могат да предвидят „определени вложители или депозити да бъдат изключени от гаранция или да бъдат гарантирани на по-ниско ниво“. Все пак тази възможност не е всеобща, както е видно от използването на думата „определени“, а обхваща тези вложители и депозити, които са изброени в приложение I към самата директива.

42. При разглеждане на вложителите и депозитите, посочени в приложение I, се установява, че последните, почти без изключение, отговарят на понятието за депозит, а първите — в голямата си част са публични вложители. На практика, в това приложение са обхванати депозитите на застрахователните предприятия (точка 2), депозитите на правителството и административните власти (точки 3 и 4), депозитите на предприятията за колективно инвестиране (точка 5) или на пенсионните фондове (точка 6), както и депозитите на лица, които по някакъв начин са отговорни за управлението или отчетността на кредитната институция (точки 7, 8 и 9) или депозитите в чуждестранна валута (точка 13). Във всички тези случаи става въпрос за депозити, чиято особеност произтича от качеството на съответния титуляр. Именно това качество оправдава възможността тези депозити да бъдат изключени от предвидения с Директивата за депозитите режим на гарантиране. Било защото, в случая с публичните вложители, предвидената в Директивата защита за частноправните субекти не е необходима, било защото става въпрос за вложители, които по някакъв начин са отговорни за ситуацията, която налага тази защита.

43. Единствените случаи в приложение I, които не са свързани с качеството на титуляря на депозита, са от една страна, предвидените в точка 10 („неперсонифицирани депозити“), от чието споменаване произтича обратното — че не могат да бъдат изключвани поименните депозити, и от друга страна, което в случая е от значение, посочените в точка 12, която се отнася до „дългови[те] ценни книжа, издадени от същата институция, и задължения[та], възникнали от акцепти и записи на заповед“. Или именно депозитните сертификати.

44. Ето защо според мен няма съмнение, че Директивата за депозитите е предоставила на Република Литва правото да изключи депозитните сертификати от режима на гарантиране или да намали нивото им на гарантираност, приемайки ги за прехвърлими финансови инструменти, тъй като с оглед на изложеното съгласно правото на Съюза възможността да бъдат търгувани е присъща характеристика на тези инструменти.

45. Освен това литовският законодател не е изключил всички депозитни сертификати, а в съответствие с Директивата за депозитите само тези, издадени от самата застрахована кредитна институция. Доколкото Директивата за депозитите допуска изключването на тези депозитни сертификати, няма причина за възражения срещу подхода на литовския законодател.

46. Считам обаче, че изключени могат да бъдат само депозитни сертификати по смисъла на правото на Съюза — т.е. прехвърлими ценни книжа, поради което, ако това условие не е налице и се касае например за поименни сертификати, обстоятелството, че техният емитент е застрахованото лице, е без значение ( 14 ). Казано по друг начин, ако поради своите характеристики спорните финансови инструменти не са прехвърлими и поради това, независимо от наименованието им, не представляват депозитни сертификати в тесен смисъл, по отношение на тях няма да е налице възможността за изключване, предвидена в Директивата за депозитите.

47. При всички положения националната юрисдикция е тази, която трябва да определи дали инструментите, предмет на главното производство, отговарят на вида депозитни сертификати, които съгласно Директивата за депозитите и при отчитане на критерия за прехвърлимост, съответно непрехвърлимост, са обхванати от предвидения в тази директива режим на гарантиране.

48. Предвид изложеното предлагам на първия въпрос да се отговори, че член 7, параграф 2 от Директивата за депозитите във връзка с точка 12 от приложение I, трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки могат да изключват от режима на гарантиране вложителите в кредитна институция, притежаващи издадени от същата депозитни сертификати, тогава когато се касае за прехвърлими инструменти, което обстоятелство следва да се прецени от националния съд. Ако тази предпоставка не е налице, трябва да се счита, че въпросните депозити не са изключени от предвидения в посочената директива режим на гарантиране.

Б. По втория и четвъртия преюдициален въпрос

49. Според мен на втория и четвъртия от отправените от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas въпроси трябва да бъде даден общ отговор.

50. Четвъртият въпрос се отнася до директива, различна от обсъдената по-горе, а именно до Директивата за инвеститорите, като обстоятелството, че двете директиви са транспонирани от националния законодател в един и същ законодателен акт няма никакво значение.

51. По-конкретно въпросът, който се поставя, е дали литовският законодател е транспонирал правилно Директивата за инвеститорите, изключвайки от предвидения в нея режим на гарантиране определени инвестиции, като например дълговите ценни книжа, и по-конкретно — депозитните сертификати, които са непрехвърлими и нетъргуеми.

52. Конкретният въпрос на запитващата юрисдикция е дали член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от Директивата за инвеститорите във връзка с приложение I към същата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която изключва от схемата за обезщетение инвеститорите, които притежават дългови инструменти, издадени при условия като тези по главното производство.

53. Както ще стане ясно, отговорът на този въпрос е тясно свързан с втория от отправените от запитващата юрисдикция въпроси, с който се пита дали разпоредбите на член 7, параграф 2 от Директива 94/19 във връзка с точка 12 от приложение I, както и член 2, параграф 2 от Директива 97/9, с оглед на член 2, параграф 3 (които директиви са транспонирани в един и същ национален закон), следва да се тълкуват в смисъл, че титулярите на депозитни сертификати и облигации не могат да бъдат обхванати от нито една от схемите за защита, предвидени в тези директиви.

1. Становища на страните по четвъртия въпрос

54. Според Snoras и IID предвидената в Директивата за инвеститорите защита е свързана не с вида на финансовия инструмент, а с лицето, което го държи (финансовият посредник), и не покрива риска от несъстоятелност на емитента. Освен това, когато, както в случая, паричните средства на инвеститора са прехвърлени на емитента като цена за придобитите финансови инструменти, платените от инвеститора суми не могат да бъдат считани за инвестирани средства, покрити от гаранцията по член 2 от Директивата за инвеститорите. В разглеждания случай паричните средства са прехвърлени доброволно на Snoras на основание на сключените с г‑н Vitoldas Guliavičius и г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas договори, като освен това в тези договори е предвидено, че банката има право да използва паричните средства на своите клиенти. При това положение фактът, че Snoras има едновременно качеството на емитент и финансов посредник на ценните книжа, е без значение за тълкуването на Директивата на инвеститорите.

55. Литовското правителство твърди, че Върховният съд е допуснал грешка, като е приел, че схемата за гарантиране на инвеститорите е неприложима поради вида на финансовия инструмент. Според него неприложимостта произтича от обстоятелството, че изпадналата в несъстоятелност банка не е използвала или прехвърлила ценните книжа или паричните средства без съгласието на г‑н Vitoldas Guliavičius и г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas. От друга страна, според Република Литва обстоятелството, че Snoras е едновременно емитент и посредник на спорните дългови ценни книжа е без значение, доколкото сумите, които е получила от инвеститорите, представляват насрещната престация за закупуването на ценните книжа и връщането им може да бъде поискано от инвеститорите само при съдържащите се в съответните договори условия. Накрая, нямало причини да се счита, че активите на инвеститорите са присвоени или използвани без тяхното съгласие.

56. Комисията твърди, че схемата по член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от Директивата за инвеститорите гарантира обезщетение за спорните депозитни сертификати и облигации, ако са изпълнени две условия. На първо място, да се касае за финансови инструменти по смисъла на Директива 2004/39, т.е. за ценни книжа, които са търгуеми на паричните пазари. На второ място, кредитната институция да не е върнала на инвеститорите притежаваните от тях ценни книжа или да не им е възстановила паричните средства, които им се дължат или са тяхна собственост и които се държат за тяхна сметка във връзка с депозитните сертификати. Според Комисията запитващата юрисдикция е тази, която трябва да установи дали двете условия са изпълнени. Независимо от това Комисията твърди, че що се отнася до първото условие, сам по себе си фактът, че ценните книжа не са предадени на техния титуляр или на финансов посредник и не са регистрирани в съответния централен депозитар, не изключва възможността тези книжа да са търгуеми.

2. Становища на страните по втория въпрос

57. Г‑н Vitoldas Guliavičius счита, че двете директиви трябва да се съвместяват по такъв начин, че винаги да е налице гаранцията, предвидена в едната от тях, така че изключването на определени финансови инструменти да не доведе до безпричинна липса на защита за инвеститорите.

58. Както Република Литва, така и Snoras и IID споделят мнението, че Директивата за депозитите и Директивата за инвеститорите преследват различни цели: първата — да се запазят доверието на вложителите в кредитните институции и стабилността на финансовата система; втората — да бъдат защитени инвеститорите срещу риска от измами, професионална небрежност или управленски грешки от страна на инвестиционното предприятие, без да се покрива присъщият на инвестирането риск. Според посочените страни място за обезщетение може да има само при несъстоятелност на кредитната институция или на инвестиционното предприятие и ако са изпълнени условията на литовското законодателство и правото на Съюза. Що се отнася до Директивата за инвеститорите, това било условието, наложено с член 9, параграф 1 от литовския Закон за гарантиране на депозитите.

59. Еднакво е и становището на тези страни, че двете директиви позволяват на държавите членки да изключват от режима на гарантиране определени видове депозити и инвеститори. Същевременно те посочват, че Директивата за инвеститорите не предвижда категориите, изключени от обхвата на предоставената с Директивата за депозитите защита, непременно да бъдат защитени по силата на Директивата за инвеститорите и обратно. Това е така, защото макар двете директиви да са свързани, само по себе си обстоятелството, че са транспонирани с един и същ национален закон, не означава, че всички вложители или инвеститори винаги имат право да търсят обезщетение заради несъстоятелността на кредитната институция или инвестиционното предприятие.

60. Според Комисията, независимо че двете директиви се различават, що се отнася до приложното им поле и условията за тяхното приложение, както и по отношение на равнището на защита, което предоставят, възможно е схемите в някои случаи да се припокриват, поради което са предвидени разпоредби, които да не допускат двойно обезщетяване — по-конкретно съображение 9 и член 2, параграф 3 от Директивата за инвеститорите.

61. Комисията изтъква, че и двете директиви преследват общата цел да се гарантира минимална защита за дребните инвеститори, отчитайки тяхната уязвимост спрямо финансовите институции. Въпреки това, изключването на някои дългови ценни книжа на основание член 7, параграф 2 от Директивата за депозитите и точка 12 от приложение I към нея би следвало да се тълкува независимо от това дали за тези ценни книжа се прилага или не предвиденият в Директивата за инвеститорите режим на гарантиране. От това произтича, че не е изключен вариантът частноправните субекти да нямат право на нито едно от двете покрития.

3. Анализ

62. Директивата за инвеститорите гарантира на инвеститорите търсената с нея защита, ако бъдат изпълнени предвидените в член 2, параграф 2 условия, които са свързани с невъзможността на дадено инвестиционно предприятие да изпълнява поради своето финансово състояние задълженията си спрямо инвеститорите. При настъпване на тези условия Директивата предвижда, че трябва да се осигури покритие за (А) възстановяване на паричните средства които се дължат на инвеститорите или са тяхна собственост и които инвестиционното предприятие държи за тяхна сметка във връзка с инвестиционната дейност или за (Б) връщане на инвеститорите на инструментите, които са тяхна собственост и които инвестиционното предприятие държи, администрира или управлява за тяхна сметка във връзка с инвестиционната дейност. Горното се извършва „в съответствие с приложимите правни и договорни условия“.

63. За целите на Директивата за инвеститорите съгласно член 1, параграф 3 „инструменти“ означава инструментите, изброени в раздел Б от приложението към Директива 93/22, а именно, наред с други, инструментите на паричния пазар, сред които съгласно член 4, параграф 1, точка 19 от Директива 2004/39 са и депозитните сертификати, както бе посочено в точка 38 по-горе.

64. Директивата за инвеститорите позволява на държавите членки да предвиждат определени изключения от схемите за гарантиране. По-конкретно в приложение I законодателят на Съюза е установил списък на възможните изключения, които без изключение са основани на персоналното или институционално качество на инвеститора, като така могат например да бъдат изключени професионалните или публичните инвеститори, членовете на управителните органи и лично отговорните членове на самото инвестиционно предприятие или техните близки роднини.

65. Съгласно литовското законодателство — в което, както стана известно, Директивата за депозитите и Директивата за инвеститорите са транспонирани с един нормативен акт — от режима на гарантиране са изключени депозитните сертификати, издадени от самата кредитна институция. Именно поради „обединяването“ на двете директиви в литовското законодателство не може да се прецени дали тези сертификати са изключени в качеството им на депозити или на инвестиции, т.е. — от коя от двете, допуснати с разглежданите директиви възможности за изключване се е възползвал литовският законодател. Както литовското правителство, така и Snoras и IID поддържат, че в настоящия случай изключението от режима на гарантиране не се дължи на факта, че Snoras е емитент на спорните ценни книжа. Определящо според тях е обстоятелството, че Snoras не е използвала или прехвърляла тези ценни книжа без съгласието на г‑н Vitoldas Guliavičius и г‑н Virgilijus Vidutis Nemaniūnas.

66. Според мен е очевидно, че Директивата за инвеститорите не цели да се покрие присъщият на всяка инвестиционна сделка риск, а само определени рискове, свързани с несъстоятелността на инвестиционните предприятия. Въпреки това, когато, както в разглеждания случай, емитентът на ценните книжа и посредникът са една и съща кредитна институция, трудно може да се направи разграничение между риска, произтичащ от финансовото състояние на кредитната институция, от една страна, и риска, свързан с инвестицията, от друга страна.

67. Всъщност Директивата за инвеститорите признава възможността да са налице вземания, за които — поради факта че са от инвестиционни предприятия, които същевременно са кредитни институции — да бъде трудно да се определи дали става въпрос за гарантиран депозит по Директивата за депозитите или за парични средства, вложени в тези предприятия във връзка с инвестиционни сделки и защитени с Директивата за инвеститорите. Това е причината, поради която съгласно съображение 9 от последната директива в тези случаи „държавите членки следва да имат възможността да определят коя от двете директиви е приложима към такива вземания“.

68. Считам, че така предоставената на държавите членки възможност се основава на факта, че колкото и да е трудно в подобни случаи да се определи дали става въпрос за депозити или за инвестиции, волята на законодателя на Съюза в крайна сметка е била да бъде приложима едната или другата от схемите за защита, предвидени във всяка от двете директиви, което предполага, че националните законодателства и съдилища трябва да направят възможно във всеки конкретен случай изначално да се определи съответният финансов инструмент като депозит или инвестиция.

69. Считам, че това следва от съображение 9 от Директивата за инвеститорите, в което се посочва, че „определението за „инвестиционно предприятие“ обхваща кредитните институции, които имат разрешение да предоставят инвестиционни услуги […] такава кредитна институция трябва също да бъде задължена да участва в схема за обезщетение на инвеститорите, обхващаща инвестиционните ѝ операции [, без] от друга страна [да] е необходимо да се изисква от такава кредитна институция да членува в две отделни схеми, когато една схема отговаря едновременно на условията на настоящата директива и тези на Директива 94/19/ЕО […]“.

70. Ето защо член 2, параграф 3 от Директивата за инвеститорите предвижда, че „всяко вземане по параграф 2 към кредитна институция, която в дадена държава членка би била предмет както на настоящата директива, така и на Директива 94/19/ЕО, се насочва от държавата членка към схема съгласно едната или другата от тези директиви, както държавата членка счете за целесъобразно“. Наред с това обаче, в същата разпоредба е предвидено, че „едно вземане не може да бъде предмет на повече от едно обезщетение по двете директиви“.

71. В случая с литовското законодателство двете директиви са транспонирани само с един законодателен акт, който установява една схема за защита. Според мен това законодателно решение, състоящо се в установяването на само една схема за защита, по никакъв начин не може да бъде оспорвано, тъй като посоченото по-горе съображение се отнася изрично до възможността за „една схема“. Подобна възможност обаче е налице само тогава, когато тази схема, съгласно изискването на същото съображение, „отговаря едновременно на условията“ на Директивата за депозитите и на Директивата за инвеститорите.

72. Следователно обстоятелството, че съобразно литовското законодателство даден депозитен сертификат, издаден от кредитна институция, е изключен от предвидения за депозитите режим на защита, по никакъв начин не може да изключи евентуалната възможност за защитата му като инвестиционен инструмент. Напротив — схемата за защита, установена от литовския законодател, трябва да отговаря едновременно на условията както на Директивата за депозитите, така и на Директивата за инвеститорите, тъй като, както стана ясно, Директивата за инвеститорите изисква кредитните институции, които имат разрешение да предоставят инвестиционни услуги, да участват в схема за обезщетение, обхващаща инвестиционните им операции.

73. Изключението ще бъде допустимо само ако е сред предвидените в Директивата за инвеститорите. Така при определянето на случаите, в които предвижда покритие, Директивата установява само предпоставката инвестиционното предприятие да е изпаднало в невъзможност да изпълнява задълженията си „по причини, свързани пряко с финансовото му състояние“ (член 2, параграф 2 от Директивата за инвеститорите), но не и изискване като въведеното от литовския законодател, а именно използване на паричните средства без съгласие на инвеститора.

74. Ето защо и като второ междинно заключение предлагам на четвъртия въпрос да се отговори, че член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от Директивата за инвеститорите (във връзка с приложение I към тази директива) трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която изключва от предвидената в нея схема за обезщетение депозитните сертификати, издадени от кредитна институция, ако същата не е прехвърлила или използвала паричните средства или ценните книжа на инвеститорите без тяхното съгласие.

В. По третия преюдициален въпрос

75. Накрая и по реда, по който ми се струва логично да се разгледат поставените от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas въпроси, ще се съсредоточа върху анализа на третия от тях, с който се пита дали с оглед на обстоятелството, че предвидената в Директиви 94/19 и 97/9 защита е изключена в националната правна уредба, частноправните субекти могат да се позовават на определени разпоредби от тези две директиви пред националния съд.

76. Предварително ще посоча, че ако изключването на спорните инструменти от обхвата на защитата, предвидена в Директивата за депозитите, е в съответствие с тази директива, въпросът за директния ефект ще се отнася само до Директивата за инвеститорите, доколкото националното законодателство неправилно е изключило дължимата съгласно последната директива защита.

1. Становища на страните

77. Snoras и IID подкрепят защитаваното от литовското правителство становище, че разпоредбите на посочените от запитващата юрисдикция директиви не са приложими нито по отношение на Snoras като частноправен субект, нито спрямо IID — публично предприятие, което участва в главното производство като подпомагаща страна. Накрая твърдят, че ако бъде прието, че двете директиви са пряко приложими, с предимство ще се прилага Директивата за инвеститорите.

78. Литовското правителство оспорва становището на запитващата юрисдикция, че съгласно националното законодателство нито една от схемите за защита, предвидени в Директивата за депозитите и Директивата за инвеститорите, не е приложима по отношение на титулярите на депозитни сертификати и облигации, издадени от кредитна институция. Според него това, че Директивата за депозитите е неприложима поради изключението, предвидено в член 7, параграф 2 от същата, не означава, че и схемата по Директивата за инвеститорите не може да бъде приложена. Липсата на обезщетение в разглеждания случай се дължала на обстоятелството, че не е изпълнено условието, предвидено в член 9 от литовския Закон за гарантиране на депозитите.

79. Що се отнася до директния ефект, Република Литва твърди, че след като Директивата за депозитите и Директивата за инвеститорите са правилно транспонирани, въпросът е недопустим, и че при всички положения нито една от двете директиви не отговаря на необходимите условия, за да произведе такъв ефект.

80. Комисията от своя страна счита за ирелевантен въпроса дали разпоредбите на Директивата за депозитите са ясни, подробни и безусловни, тъй като в случая — в съответствие с член 7, параграф 2 от същата директива — депозитните сертификати са законосъобразно изключени от предвидената в нея защита. Що се отнася до Директивата за инвеститорите, Комисията счита, че правилният подход би бил запитващата юрисдикция да приложи относимите национални разпоредби по такъв начин, че същите да са в съответствие с тълкуването на член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от тази директива, което според нея следва да се даде, за да се отговори на четвъртия от отправените въпроси.

2. Анализ

81. При третия въпрос запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, че „съгласно националната правна уредба нито една от възможните схеми за защита, предвидени в Директивата за депозитите и в Директивата за инвеститорите, не е приложима спрямо титулярите на депозитни сертификати и на облигации, издадени от кредитна институция“. В този контекст националният съд пита дали е допустимо прякото приложение на Директивата за депозитите и на Директивата за инвеститорите.

82. Както предварително посочих, необходимостта да се прибегне до прякото приложение на Директивата за инвеститорите може да бъде обсъждана, в случай че спорните инструменти — законосъобразно изключени от обхвата на предвидената в Директивата за депозитите защита — не могат да бъдат основание за обезщетение в качеството им на инвестиции, тъй като не отговарят на установеното за това условие от литовския законодател паричните средства да са използвани без съгласието на инвеститора.

83. Ако в крайна сметка случаят е такъв, считам, че публичният характер на IID — публично предприятие, което има за предмет гарантирането на депозитите и инвестициите при несъстоятелност на финансовите институции — по принцип би оправдал прякото приложение на Директивата, доколкото страни в главното производство не са само частноправни субекти ( 15 ). Въпреки това и както е известно, това само по себе си не би било достатъчно, за да се предизвика подобно действие, тъй като трябва да е налице задължителната предпоставка разпоредбата, чийто директен ефект се търси, да бъде достатъчно ясна, точна и безусловна.

84. Всъщност и съобразно постоянната практика на Съда, когато дадена директива не е транспонирана или е транспонирана неправилно и разпоредбите ѝ са безусловни и достатъчно точни, частноправните субекти могат да се позовават на тези разпоредби във висящ пред националните съдилища спор със съответната държава ( 16 ).

85. Според мен в настоящия случай е изпълнено и това условие, доколкото — и тъй като Директивата за инвеститорите сама по себе си не установява схема за обезщетяване на инвеститорите — такава подробна и цялостна схема е установена от литовския законодател, като единствената възможна пречка спорните инструменти да бъдат обхванати от тази схема — в случай че същите могат да бъдат счетени за инвестиционни инструменти, която преценка, както бе посочено, следва да бъде извършена от запитващата юрисдикция — би била наложеното от литовския законодател условие (използване без съгласие), което според мен е в противоречие с Директивата за инвеститорите.

86. В този смисъл разпоредбите на Директивата за инвеститорите, с които се определят хипотезите на защита, сами по себе си са достатъчно ясни, точни и безусловни, за да може да се направи пряко позоваване на тях, независимо от предвиденото в националната правна уредба.

87. Следователно в това отношение Директивата за инвеститорите има директен ефект и тъй като страни в спора по главното производство не са само частноправни субекти, запитващата юрисдикция може да я приложи по делото. За конкретното производство достатъчно ще бъде заложеното от литовския законодател и непредвидено в Директивата условие да се приеме за неприложимо, така че установената от литовския законодател схема за защита да покрива евентуално и спорните инструменти.

88. Ето защо и като последно междинно заключение предлагам на третия въпрос да се отговори в смисъл, че по силата на директния ефект на Директивата за инвеститорите запитващата юрисдикция е задължена, съобразно случая, да не приложи условието „използване без съгласие“, което националният законодател е установил, когато е определял кои инвестиции са включени в предвидената в Директивата за инвеститорите схема за защита.

VI – Заключение

89. Предвид изложените съображения предлагам на Съда да отговори на Lietuvos Aukščiausiasis Teismas по следния начин: „1) Член 7, параграф 2 от Директива 94/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 1994 година относно схемите за гарантиране на депозити във връзка с точка 12 от приложение I към същата директива трябва да се тълкува в смисъл, че държавите членки могат да изключват от режима на гарантиране вложителите в кредитна институция, притежаващи издадени от същата депозитни сертификати, тогава когато се касае за прехвърлими инструменти. Националният съд трябва да прецени дали спорните сертификати отговарят на това условие. 2) Член 2, параграф 2 и член 4, параграф 2 от Директива 97/9/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 3 март 1997 година относно схемите за обезщетение на инвеститорите (във връзка с приложение I към тази директива) трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която, извън случая на припокриване с Директива 94/19, изключва от предвидената в нея схема за обезщетение депозитните сертификати, издадени от кредитна институция, ако същата не е прехвърлила или използвала паричните средства или ценните книжа на инвеститорите без тяхното съгласие. 3) По силата на директния ефект на Директива 97/9 запитващата юрисдикция е задължена да не приложи условието „използване без съгласие“, което националният законодател е установил, когато е определял кои инвестиции са включени в предвидената в посочената директива схема за защита“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) Директива 94/19/EО на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 1994 година относно схемите за гарантиране на депозити (ОВ L 135, стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 163), наричана по-нататък „Директивата за депозитите“.

( 3 ) Директива 97/9/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 3 март 1997 година относно схемите за обезщетение на инвеститорите (ОВ L 84, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 222), наричана по-нататък „Директивата за инвеститорите“.

( 4 ) Директива 93/22/ЕИО на Съвета от 10 май 1993 година относно инвестиционните услуги в областта на ценните книжа (ОВ L 141, стр. 27; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 7, стр. 3) (наричана по-нататък „Директива 93/22“). Изброените в раздел Б от приложението към нея инструменти са следните: „1. а) Прехвърлими ценни книжа. б) Дялови единици в предприятия за колективно инвестиране. 2. Инструменти на паричния пазар. 3. Финансово-фючърсни договори, включително еквивалентни уреждани в кеш инструменти. 4. Форуърдни лихвени споразумения. 5. Лихвени суапове, валутни суапове и суапове, свързани с акции. 6. Опции за придобиване или разпореждане с инструменти по настоящия раздел от приложението, включително еквивалентни заплащани в брой инструменти. Тази категория включва в частност валутни и лихвени опции“.

( 5 ) В приложение I са изброени следните изключения: „Професионални и институционални инвеститори […]. 2. Наднационални институции, държавни и централни административни органи. 3. Провинциални, областни, местни и общински власти. 4. Директори, управители и лично отговорни членове на инвестиционни предприятия, лица, притежаващи най-малко 5 % или повече от капитала на инвестиционни предприятия, лица, извършващи законоустановен одит на счетоводните документи на такива предприятия, и инвеститори с подобен статут в други предприятия в рамките на същата групировка. 5. Близки роднини и трети лица, действащи от името на инвеститорите, посочени в точка 4. 6. Други предприятия от същата групировка. 7. Инвеститори, носещи отговорност или които са се възползвали от определени факти, свързани с инвестиционно предприятие, които са предизвикали финансови затруднения за предприятията или са допринесли за влошаване на финансовото му състояние. 8. Търговски дружества, които поради големината си нямат право да съставят съкратени счетоводни баланси съгласно член 11 от Четвъртата директива 78/660/ЕИО на Съвета от 25 юли 1978 г., приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора, за годишните счетоводни отчети на някои видове дружества“.

( 6 ) Директива 86/635/ЕИО на Съвета от 8 декември 1986 година относно годишните счетоводни отчети и консолидираните счетоводни отчети на банки и други финансови институции (ОВ L 372, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 156) (наричана по-нататък „Директива 86/635“).

( 7 ) Директива 2004/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година относно пазарите на финансови инструменти, за изменение на Директиви 85/611/EИО и 93/6/EИО на Съвета и Директива 2000/12/EО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 93/22/EИО на Съвета (ОВ L 145, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 247) (наричана по-нататък „Директива 2004/39“).

( 8 ) Регламент (ЕО) № 25/2009 на Европейската централна банка от 19 декември 2008 година относно баланса на сектор Парично-финансови институции (ОВ L 15, стр. 14) в редакцията му след изменението с Регламент (ЕС) № 883/2011 на Европейската централна банка от 25 август 2011 г. (ОВ L 228, стр. 13) (наричан по-нататък „Регламент № 25/2009“).

( 9 ) Курсивът е мой.

( 10 ) Обикновено става въпрос за депозит „на виждане“ (безсрочен), чийто най-типичен представител е така нареченият „депозит по разплащателна сметка“. Вж. например Cortés, L. J. Contratos bancarios (II) in — Uría, R. et Menéndez, A. — Curso de Derecho Mercantil, vol II, Civitas, Madrid, 2001, р. 540. Също, Thessinga, K. D. Das Einlagengeschäft. in — Boujong, K., Ebenroth, C. T. et Joost, D. Handelsgesestzbuch Kommentar. Bd. 2, C.H. Beck/Franz Vahlen, Munich, 2001, р. 1918 sq.

( 11 ) В този смисъл Cremades Bañón, F. Certificados de depósito en las imposiciones a plazo. Murcia, 1979, р. 102. Става въпрос, пак предимно, за депозити или влогове „с фиксиран матуритет“, чието изплащане се урежда чрез издаването на сертификати, в които се удостоверява правото на изплащане на вложените средства. Така Cortés, L.J., цит.съч., стр. 541, който определя депозитните сертификати като „ценни книжа на заповед, които се прехвърлят с джиро, така че титулярят им може да ги отчужди и да си възстанови вложените по срочния депозит средства без договорът с кредитната институция да се разваля или прекратява“. Също и Recalde, A. Certificado de depósito. — Enciclopedia Jurídica Básica, vol. I, Cívitas, Madrid, 1995, р. 1016.

( 12 ) Курсивът е мой.

( 13 ) Курсивът е мой.

( 14 ) Според мен критерият за прехвърлимост съответства в най-голяма степен на целта на изключването, което Директивата за депозитите позволява, и както ще видим по-нататък — е най-подходящ за съгласуване на тази директива с целта на Директивата за инвеститорите. Считам за показателно, че германското право например изключва депозитните сертификати на приносител от режима на гарантиране съгласно Директивата за депозитите (§ 1 (2) от Einlagensicherungs- und Anlegerentschädigungsgesetz (Закон за гарантиране на влоговете и компенсиране на инвеститорите) от 16 юли 1998 г. (BGBl. I, стр. 1842), в редакцията след изменението му със Закон от 15 юли 2014 г. (BGBL. I, стр. 934). По същият начин испанският законодател гарантира като депозити поименните депозитни сертификати и изключва тези, издадени на приносител (член 4, параграф 4, буква с) от Кралски указ 2606/1996 от 20 декември 1996 г. за устройството и дейността на фонда за гарантиране на депозити на кредитни институции (Real Decreto 2606/1996, de 20 de diciembre, por el que se establece el régimen jurídico del fondo de garantía de depósitos de entidades de crédito), BOE № 307 от 21 декември 1996 г.

( 15 ) Както се посочва в решение от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 36) „дори ясна, точна и безусловна разпоредба на директива, чиято цел е да предостави права или да възложи задължения на частноправни субекти, не може да се прилага в рамките на спор, страни по който са единствено частноправни субекти“. В този смисъл е и Решение от 19 януари 2010 г., Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, т. 46).

( 16 ) Класическа доктрина, изведена от решение от 4 декември 1974 г., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133). Освен това, за тези цели Съдът винаги е приемал широко определение за понятието „държава“; в този смисъл решение от 26 февруари 1986 г., Marshall (C‑152/84, EU:C:1986:84).