ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 7 юли 2022 година ( 1 )

Дело C‑351/21

ZG

срещу

Beobank SA

(Преюдициално запитване, отправено от Justice de paix du canton de Forest (Мирови съд на кантон Форест, Белгия)

„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Платежни услуги във вътрешния пазар — Информация, предоставяна на платеца след получаване на платежното нареждане — Еднократни платежни операции — Предоставяне на информация, свързана с получателя — Задължение на доставчика на услуги“

I. Въведение

1. В основата на настоящото преюдициално запитване е спор между титуляр на банкова сметка и банкова институция във връзка с две платежни транзакции, извършени с дебитната карта на този титуляр и считани от него за неразрешени. В рамките на този спор титулярят иска по-специално възстановяване на средствата по тези платежни транзакции. Банковата институция отказва да извърши възстановяването, тъй като счита, че въпросните транзакции са разрешени или че най-малкото титулярят е допуснал груба небрежност.

2. С преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция иска тълкуване на разпоредба ( 2 ) от Директива 2007/64/ЕО ( 3 ), съгласно която доставчик на платежни услуги на платеца е длъжен да му предостави „по възможност“ информацията, свързана с получателя на платежна транзакция. С въпросите си тази юрисдикция иска да установи дали съгласно тълкуването, което трябва да бъде дадено на тази разпоредба, доставчикът на платежни услуги е длъжен да предоставя във всички случаи без изключение такава информация, за да може въз основа на това да направи изводи относно отговорността на този доставчик на платежни услуги.

3. От гледна точка на механизма на преюдициалното запитване, който е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, налице е необичайно положение: за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция по настоящото дело, следва да се провери дали разпоредбите на Директива 2007/64, с които се установява хармонизиран режим на отговорност на доставчика на платежни услуги, са пречка тази юрисдикция да може да направи такива изводи, без да се накърняват целите и полезното действие на тази директива. Всъщност посочената директива установява хармонизиран режим на отговорност на доставчика на платежни услуги и в това отношение осъществява „пълна хармонизация“, както следва от член 86 от нея.

II. Правна уредба

A. Правото на Съюза

4. Член 47, параграф 1, буква а) от Директива 2007/64 гласи: „След като сметката на платеца бъде задължена със сумата на отделна платежна транзакция или, когато платецът не използва платежна сметка — след получаване на платежното нареждане, доставчикът на платежни услуги на платеца му предоставя без неоснователно забавяне и по начина, определен в член 41, параграф 1, следната информация: а) справка, даваща възможност на платеца да идентифицира всяка платежна транзакция и, където е уместно, информация, свързана с получателя“.

5. Член 60 от тази директива е озаглавен „Отговорност на доставчика на платежни услуги за неразрешени платежни транзакции“ и предвижда: „1. Без да се засягат разпоредбите на член 58, държавите членки гарантират, че в случай на неразрешена платежна транзакция доставчикът на платежни услуги на платеца незабавно възстановява на платеца сумата на неразрешената платежна транзакция и, където е приложимо, възстановява задължената платежна сметка в положението, в което тя би била, ако не е била изпълнена неразрешената платежна транзакция. 2. Допълнително парично обезщетение може да бъде определено в съответствие с правото, приложимо към договора, сключен между платеца и неговия доставчик на платежни услуги“.

6. Член 86 от посочената директива е озаглавен „Пълна хармонизация“ и предвижда в параграф 1, че „[б]ез да се засягат разпоредбите на […] член 61, параграф 3 […], доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки не могат да запазят или въвеждат в действие разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива“.

Б. Белгийското право

7. Член VII.18, параграф 1 от code de droit économique (белгийския Кодекс на стопанското право, наричан по-нататък „Кодекс на стопанското право“), в редакцията му, приложима през 2017 г. ( 4 ), гласи: „След като сметката на платеца бъде задължена със сумата на отделна платежна транзакция или когато платецът не използва платежна сметка, след получаване на платежното нареждане доставчикът на платежни услуги на платеца му предоставя без неоснователно забавяне и в съответствие с посоченото в член VII.12, [параграф 1] следната информация: 1° справка, позволяваща на платеца да идентифицира платежната транзакция и, по възможност, информация, свързана с получателя; […]“.

8. В член VII.35 от Кодекса на стопанското право се посочва ( 5 ): „Без да се засяга прилагането на член VII.33, в случай на неразрешена платежна транзакция след проверка prima facie дали е налице измама от страна на платеца, доставчикът на платежни услуги на платеца трябва незабавно да възстанови на платеца сумата на неразрешената платежна транзакция и, където е приложимо, да възстанови задължената платежна сметка в състоянието, в което тя би била, ако не е била изпълнена неразрешената платежна транзакция, евентуално заедно с лихвите, начислени върху тази сума. Освен това доставчикът на платежни услуги на платеца трябва да възстанови други евентуални финансови последици, и по‑специално сумата на разходите, направени от титуляря за определяне на подлежащата на обезщетяване вреда“.

III. Спорът по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

9. ZG, който живее в Белгия, е титуляр на банкова сметка в Beobank в Белгия, по която има дебитна карта.

10. През нощта на 20 срещу 21 април 2017 г. ZG, който се намира във Валенсия (Испания), извършва три плащания със същата дебитна карта и посредством същия терминал в заведение, за чийто вид страните в главното производство спорят, в 0:35 ч., 1:35 ч. и 2:06 ч. за суми съответно в размер на 100 EUR (предполагаема сума за покриване на разходи за вход и консумация в заведението), 991 EUR и 993 EUR. Започната е четвърта транзакция за 994 EUR, но плащането по нея е отказано в 2:35 ч.

11. ZG не оспорва първото плащане, а оспорва второто и третото плащане (наричани по-нататък „спорните плащания“). Пред запитващата юрисдикция той посочва, че вече не си спомня какво се е случило, след като е изпил няколко чаши в съответното заведение. Не си спомня и името и адреса на това заведение и твърди, че е пострадал от измама, извършването на която е улеснено чрез използването на наркотици.

12. На 23 април 2017 г. ZG блокира картата си, а на 29 април 2017 г. подава жалба до полицията в Брюксел за кражба на банковата му карта и използване на тази карта с цел измама.

13. Пред запитващата юрисдикция, освен обезщетение за вреди в размер на 500 EUR, ZG иска възстановяване на спорните плащания, тоест на сумата от 1984 EUR, тъй като счита, че въпросните транзакции са неразрешени съгласно член VII.35 от Кодекса на стопанското право. Beobank оспорва описаните от ZG факти и отказва да извърши възстановяването, тъй като счита, че тези транзакции са разрешени или че най-малкото ZG е допуснал груба небрежност.

14. За запитващата юрисдикция е важно да знае кой е получателят на спорните плащания. Тази юрисдикция посочва, че по принцип измамата, извършена от трето лице посредством дебитна карта на жертвата, позволява на измамника да направи покупки или теглене в брой.

15. Запитващата юрисдикция посочва, че след искане на адвоката на ZG Beobank предоставя само цифровия код на терминала и неговата геолокализация, без да посочи самоличността на получателя на транзакциите, освен чрез указанието „COM SU VALENCIA ESP“. Тази юрисдикция уточнява, че производството по делото е отложено след изслушване на устните състезания, за да се даде възможност на Beobank да внесе уточнения, което Beobank не е направила, посочвайки, че не е получила никаква допълнителна информация от дружеството ATOS, оператор на използвания терминал. Според Beobank испанската банкова институция на получателя — банка Sabadell, отказвала да предостави идентификационните данни на съответния търговец.

16. Като се позовава на член VII.18 от Кодекса на стопанското право, с който се транспонира една от разпоредбите ( 6 ) на Директива 2007/64 и който предвижда, че доставчикът на платежни услуги е длъжен да предостави по-специално „по възможност, информация, свързана с получателя“, запитващата юрисдикция счита за необходимо да установи дали съгласно тази разпоредба банковата институция има задължение за действие или задължение за резултат по отношение на предоставянето на тази информация. Ако тълкуването на Съда позволява да се направи извод, че Beobank не е изпълнила задължението си, според тази юрисдикция от това следва, че тя „може въз основа на това да направи изводи относно [задължението на банката] да възстанови средствата по спорните транзакции и/или по искането за обезщетение, що се отнася до загубата на възможност за възстановяване на средствата от третото лице“.

17. Пред запитващата юрисдикция Beobank твърди, че член VII.18 от Кодекса на стопанското право само ѝ налага задължение за действие, по силата на което тя трябва да представи информацията, която нейният кореспондент ѝ предостави, като оставя на потребителя възможността, ако информацията е недостатъчна, да се обърне към този кореспондент. В случая Beobank приканва тази юрисдикция, ако е необходимо, да „отправи съдебна покана“ до Sabadell, за да представи документите, които ѝ позволяват да идентифицира получателя на транзакцията. При липсата на задоволителен отговор според Beobank би следвало да се разпореди разследване при условията на съдебна поръчка, за да се изслушат органите на Sabadell. За да обоснове гледната си точка, Beobank се основава на думите „по възможност“, съдържащи се в разглежданата разпоредба. ZG обаче счита, че Beobank трябва да носи отговорност за несъобщаването на данните от Sabadell.

18. При тези обстоятелства с акт от 13 април 2021 г., постъпил в Съда на 4 юни 2021 г., Justice de paix du canton de Forest (Мирови съд на кантон Форест, Белгия) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Дали съгласно член 38, [първа алинея, буква a)] от Директива 2007/64 доставчикът на [платежни услуги на платеца] има задължение за действие или задължение за резултат по отношение на предоставянето на „информация, свързана с получателя“? 2) „Информация[та], свързана с получателя“, спомената в тази разпоредба, включва ли информацията, позволяваща идентифицирането на физическото или юридическото лице, което е получило плащането?“.

19. Писмени становища представят страните в главното производство, белгийското и чешкото правителство, както и Европейската комисия. Не е проведено съдебно заседание.

IV. Анализ

A. По релевантните разпоредби на правото на Съюза и тяхното значение за необходимостта от преформулиране на преюдициалните въпроси

1. Приложимата ratione temporis директива

20. Преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция се отнасят до една от разпоредбите на Директива 2007/64. Тази директива обаче е отменена и заменена с Директива (ЕС) 2015/2366 ( 7 ), считано от 13 януари 2018 г. ( 8 ).

21. ZG счита, че макар спорните плащания да са извършени преди транспонирането на Директива 2015/2366 в белгийското право, разпоредбите на тази директива се прилагат в спора в главното производство, тъй като Beobank е отправила запитване до испанската банка Sabadell относно самоличността на получателя на плащането едва през септември 2020 г.

22. По същество обаче предмет на спора в главното производство е отговорността на доставчика на платежни услуги на платеца, що се отнася до спорните плащания, извършени с дебитната карта на платеца, която е свързана с банкова сметка при този доставчик. От тази гледна точка в основата на спора в главното производство са платежни транзакции, осъществени през април 2017 г., които се вписват в контекста на договорна уредба, съществуваща преди 13 януари 2018 г. Следователно Директива 2007/64 се прилага ratione temporis към фактите по спора в главното производство.

2. Релевантната разпоредба на Директива 2007/64 относно задължението за предоставяне на информация

23. С преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на член 38, първа алинея, буква a) от Директива 2007/64. Тази разпоредба се съдържа в глава 2 („Еднократни платежни транзакции“) от дял III („Прозрачност на условията и изискванията за информация за платежни услуги“).

24. Както се посочва в член 35 от Директива 2007/64, тази разпоредба се прилага към „еднократни платежни транзакции, неуредени с рамков договор“. По тази логика, когато става дума не просто за „еднократна платежна транзакция“, а за „рамков договор“, се прилагат разпоредбите на глава 3 („Рамкови договори“) от дял III от тази директива, а не разпоредбите на глава 2 от този дял.

25. Понятието „рамков договор“ е дефинирано в член 4, точка 12 от Директива 2007/64 като „договор за платежни услуги, с който се урежда бъдещото изпълнение на отделни или на поредица от платежни транзакции и който може да съдържа задължението и условията за откриване на платежна сметка“. Освен това в съображение 24 от тази директива се посочва, че „[н]а практика рамковите договори и включените в тях платежни транзакции са много по-разпространени и икономически значими, отколкото еднократните платежни транзакции. При наличие на платежна сметка или специфичен платежен инструмент, е необходим рамков договор“.

26. Видно от преюдициалното запитване, ZG е титуляр на банкова сметка в Beobank, за която разполага с дебитна карта, с която са извършени най-малкото три последователни платежни транзакции.

27. Тъй като разглежданите в спора по главното производство платежни транзакции не са еднократни транзакции, член 38, първа алинея, буква а) от Директива 2007/64, изглежда, не следва да се прилага. За сметка на това, както изтъкват Beobank, чешкото правителство и Комисията, член 47, параграф 1, буква а) от тази директива, приложим за плащанията съгласно рамкови договори, изглежда релевантен за настоящия спор ( 9 ). Следва да се приеме, че a priori правният проблем, който запитващата юрисдикция иска да разреши, изисква тълкуване на последната разпоредба ( 10 ).

3. Разпоредбите относно отговорността на доставчика на платежни услуги и тяхната релевантност за необходимостта от преформулиране на преюдициалните въпроси

28. Запитващата юрисдикция, изглежда, концептуализира спора в главното производство като производство относно отговорността на доставчик на платежни услуги, произтичаща от невъзможността при липса на информация относно получателя на тези плащания ползвателят на тези услуги да възстанови сумата на тези плащания от получателя им. Съгласно обосновката на запитващата юрисдикция, за да се ангажира отговорността на този доставчик, трябва да се установи, че той не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от Директива 2007/64, който е транспониран в белгийското право с член VII.18 от Кодекса на стопанското право. За целта запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува тази разпоредба. По същество тя иска да се установи дали доставчикът на платежни услуги е длъжен във всички случаи без изключение да предостави такава информация, свързана с получателя на плащанията ( 11 ). Тази възможност, изглежда, съответства на това, което запитващата юрисдикция квалифицира — по всяка вероятност, като се позовава на понятията от гражданското право — като „задължение за действие“ и „задължение за резултат“.

29. Несъмнено е вярно, че в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция посочва, че страните в главното производство не оспорват приложимостта на член VII.18 от Кодекса на стопанското право към фактите в главното производство. От запитването обаче е видно също, че искането на ZG за възстановяване на спорните плащания се основава на член VII.35 от Кодекса на стопанското право ( 12 ).

30. В това отношение в отговора си на писмен въпрос на Съда Beobank заявява, че искането на ZG се основава на членове VII.30—VII.36 от Кодекса на стопанското право и че с тези разпоредби се транспонират членове 56—61 от Директива 2007/64, като подчертава, че последните разпоредби са били обсъдени пред запитващата юрисдикция.

31. В отговор на същия въпрос на Съда белгийското правителство потвърждава, че с член VII.35 от белгийския Кодекс на стопанското право се транспонира член 60 от тази директива, като същевременно посочва, че членове 58—61 от Директива 2007/64 могат да са релевантни в спора по главното производство.

32. Запитана относно релевантните разпоредби на Директива 2007/64 за спора в главното производство, Комисията посочва, че националните разпоредби, с които се транспонират членове 58—61 от тази директива, се прилагат към спора, и че в резултат на това според нея въпросите на запитващата юрисдикция не са пряко релевантни за определяне на отговорността на доставчика на услуги във връзка с неразрешени платежни транзакции.

33. По принцип Съдът не следва да се произнася по въпроса дали в рамките на гражданско производство национална юрисдикция има право съгласно своето процесуално право служебно да преквалифицира и/или да постави в контекста предявеното пред нея искане. Освен това нито този въпрос ( 13 ), нито въпросът за отражението на липсата на оспорване от страните в главното производство върху приложимостта на разпоредба за транспониране, различна от тази, въз основа на която ZG изрично е предявил искането си ( 14 ), изглежда, се намират в основата на настоящото дело. При всички положения настоящото преюдициално запитване не съдържа уточнения, които да ми позволят да разгледам тези два въпроса.

34. За да може обаче да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция относно поисканото от нея тълкуване на правото на Съюза, най-напред следва да се провери дали разпоредбите на Директива 2007/64, които установяват хармонизиран режим на отговорност за платежни транзакции, са пречка тази юрисдикция да може да изведе — както възнамерява да направи — от тълкуването, което трябва да бъде дадено на разпоредба на тази директива, отнасяща се до задължението за предоставяне на информация, изводи относно осъждането на Beobank да заплати на ZG сумата, съответстваща на размера на спорните плащания. Всъщност, както споменах във въведението към настоящото заключение, заглавието на член 86 от посочената директива навежда на мисълта, че с нея се осъществява пълна хармонизация по отношение на този хармонизиран режим на отговорност. Макар запитващата юрисдикция да не формулира пряко въпросите си от тази гледна точка, при всички положения тя има нужда от преюдициално тълкуване в това отношение, за да се произнесе по спора относно възстановяването във връзка с платежни транзакции, които попадат в приложното поле на същата директива ( 15 ).

35. Ето защо предлагам да разгледам двата преюдициални въпроса заедно и да ги преформулирам в смисъл, че с тях запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 във връзка с член 86, параграф 1 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че допуска ползвател на платежни услуги да може да ангажира отговорността на доставчика на тези услуги, тъй като доставчикът не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от посочената директива, доколкото тази отговорност се отнася до възстановяването във връзка с платежни транзакции.

36. Що се отнася до това предложение за преформулиране на преюдициалните въпроси, за по-голяма яснота отбелязвам, че макар в мотивите на преюдициалното запитване запитващата юрисдикция да посочва, че „освен обезщетение за вреди в размер на 500 EUR“ ZG иска възстановяване на спорните плащания в размер на 1984 EUR, само искането за възстановяване на втората сума обаче, изглежда, е предмет на преюдициалното запитване.

37. Всъщност, от една страна, запитващата юрисдикция посочва, че иска тълкуване на една от разпоредбите на дял III от Директива 2007/64, за да може въз основа на това да направи изводи относно задължението на Beobank да възстанови сумите по спорните транзакции „и/или“ по искането за обезщетение, що се отнася до загубата на възможност за възстановяване на средствата от третото лице. Връзката обаче между двете части от това обяснително изречение, разделена от съчинителните съюзи „и/или“, далеч не е ясна. От друга страна, има съмнение дали сумата от 500 EUR съответства на обезщетението за загубата на възможност, или се отнася до искане, което не е свързано с това обезщетение и което изобщо не е посочено в преюдициалните въпроси.

38. Още по-важно, в мотивите на преюдициалното запитване запитващата юрисдикция посочва, че предявеното от ZG искане е насочено към осъждането на Beobank да заплати сумата от 1984 EUR, която представлява двойна „неразрешена“ транзакция с неговата дебитна карта. По тази логика обстоятелството, че запитващата юрисдикция посочва, че ZG иска възстановяване във връзка с платежни транзакции „освен“ сумата от 500 EUR, подсказва също, че преюдициалните въпроси не са поставени с оглед на искането за възстановяване на тази сума. В преюдициалното запитване не се съдържа никакво пояснение по отношение на това искане. Запитани относно основанието на предявеното от ZG в главното производство искане съгласно националното право, страните в главното производство, белгийското правителство и Комисията също не дават разяснения във връзка с това искане на ZG.

39. За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция и с оглед на предложеното от мен преформулиране на преюдициалните въпроси, най-напред ще изложа някои бележки относно режима на отговорност на доставчика на платежни услуги, установен с Директива 2007/64 (раздел Б), и на второ място, ще проверя дали тази директива допуска ползвател на платежни услуги да може да ангажира отговорността на доставчика на тези услуги, тъй като този доставчик не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от тази директива (раздел В).

Б. По хармонизирания режим на отговорност на доставчика на платежни услуги

40. Директива 2007/64 предвижда освен право на възстановяване, приложимо за разрешени платежни транзакции, когато те са извършвани по инициатива на или чрез получателя (член 62 от тази директива) ( 16 ), и право на възстановяване във връзка с неразрешени платежни транзакции (член 60 от посочената директива) ( 17 ). Тъй като нищо не сочи, че спорът в главното производство се отнася до обстоятелството, че спорните плащания представляват, дори потенциално, платежни транзакции по инициатива на или чрез получателя по смисъла на член 62 от същата директива, ще се съсредоточа върху въпроса за отговорността за възстановяване на сумата по други платежни транзакции.

41. В това отношение, на първо място, както посочва Съдът ( 18 ), член 58 от Директива 2007/64 се отнася до уведомяването за неразрешени или неточно изпълнени платежни транзакции. Съгласно тази разпоредба уведомяването трябва да се извърши „не по-късно от 13 месеца след датата на задължаване на сметката, освен ако, когато е приложимо, доставчикът на платежни услуги не е предоставил или осигурил на разположение информацията за тази платежна транзакция в съответствие с дял III“. На следващо място, член 59 от Директивата по същество се отнася до разпределението на доказателствената тежест, когато ползвател на платежни услуги отрича да е давал разрешение за изпълнена платежна операция ( 19 ). На последно място, членове 60 и 61 от посочената директива уреждат съответните отговорности на доставчика на платежни услуги на платеца и на платеца за неразрешени платежни транзакции. По същество доставчикът е длъжен да възстанови сумата по такава транзакция, освен ако самият платец я е причинил с цел измама или вследствие на умишлено неизпълнение или неизпълнение поради груба небрежност на едно или повече от задълженията по същата тази директива ( 20 ).

42. На второ място, от член 86 от Директива 2007/64, озаглавен „Пълна хармонизация“ ( 21 ), следва, че без да се засягат изключенията, установени в тази директива, доколкото посочената директива „съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки не могат да запазят или въвеждат в действие разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива“. Макар член 61, параграф 3 от същата директива да е включен сред тези изключения ( 22 ), другите разпоредби, които стоят в основата на режима на отговорност за неразрешени транзакции, не са изключени от пълната хармонизация, осъществена с Директива 2007/64. Всъщност, що се отнася до членове 58—60 от тази директива, нито един от тях не е сред разпоредбите, по отношение на които член 86 предоставя на държавите членки свобода на действие при тяхното прилагане.

43. На трето място, поради пълната хармонизация, извършена с Директива 2007/64 по отношение и на режима на отговорност за неразрешените платежни транзакции, в решение CRCAM ( 23 ) Съдът пояснява, че поне по принцип държавите членки не могат да запазят режим на паралелна отговорност за същия правопораждащ факт ( 24 ). Освен това Съдът уточнява, че хармонизираният режим на отговорност не може да се конкурира с алтернативен режим на отговорност по националното право, който се основава на същите факти и на същото основание, освен когато не се засяга хармонизираният режим и не се накърняват целите и полезното действие на Директивата ( 25 ).

44. Остава да се провери дали съображенията на Съда в решение CRCAM относно естеството на Директива 2007/64 и осъществената с нея хармонизация са приложими към обстоятелствата по настоящото дело и да се определи дали тази директива допуска ZG да може да получи възстановяване на спорните плащания съгласно обосновката, предложена от запитващата юрисдикция.

В. По ефекта на хармонизирания режим на отговорност по отношение на възможността за ангажиране на отговорността на доставчика на платежни услуги поради неизпълнение на задължението му за предоставяне на информация

45. Запитващата юрисдикция иска тълкуване на Директива 2007/64, за да установи дали евентуално може да осъди Beobank да заплати сумата на спорните плащания по същество поради неточно изпълнение на произтичащото от тази директива задължение за предоставяне на информация, а не поради изпълнението на тези плащания, въпреки че те не са разрешени по смисъла на член 60, параграф 1 от посочената директива във връзка с член 54, параграф 1 и член 59, параграф 2 от нея, и/или не поради отказа да възстанови тези плащания.

46. A priori правопораждащият факт за това евентуално осъждане, изглежда, не съответства на правопораждащия факт за ангажиране на отговорността на доставчика на платежни услуги на основание член 60, параграф 1 от Директива 2007/64. Така, поне на пръв поглед, може да се твърди, че не става дума за ангажиране на отговорността на Beobank съгласно режим на конкурираща отговорност спрямо предвидения в членове 58—61 от тази директива.

47. За да изясня в какво може да се състои режим на отговорност, „който се основава на същите факти и същото основание“, и/или „за същия правопораждащ факт“ по смисъла на решение CRCAM, припомням, че по делото, по което е постановено това решение, Съдът разглежда въпроса дали член 58 и член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат ползвател на платежни услуги да може да ангажира отговорността на доставчика на тези услуги въз основа на режим на отговорност, различен от предвидения в тези разпоредби, когато ползвателят не е изпълнил задължението си за уведомяване по член 58 от тази директива ( 26 ). В това дело става дума за евентуално ангажиране на отговорността на този доставчик, съгласно формулировката на запитващата юрисдикция в първия ѝ преюдициален въпрос, в случай на „неизпълнение на наложените от националното право задължения […]“ — а за жалбоподателя в главното производство по това дело, става дума по-конкретно „за неизпълнение на задължението [му] за полагане на дължима грижа“ ( 27 ) — на основание на разпоредба от общото право ( 28 ).

48. Според Съда, тъй като в конкретния случай става дума за възстановяване на сумата по платежна транзакция, нито обстоятелството, че отговорността на доставчика на платежни услуги може да бъде ангажирана поради неизпълнение на конкретно негово задължение, нито обстоятелството, че тази отговорност се основава на разпоредба, различна от член 60 от Директива 2007/64, изглежда, позволяват да се постави под въпрос обстоятелството, че става дума за отговорност, която „се основава на същите факти и същото основание“ и/или „за същия правопораждащ факт“. Всъщност съгласно логиката на решение CRCAM такива обстоятелства не могат да поставят под въпрос обстоятелството, че тази отговорност се отнася до възстановяването на сумата по платежни транзакции в положение, което може да попадне в приложното поле на член 60 от тази директива. Само по себе си това обстоятелство е достатъчно, за да се направи извод, че става дума за режим на конкурираща отговорност, който по принцип е несъвместим с предвидения в посочената директива хармонизиран режим на отговорност.

49. Следвайки тази логика, нито обстоятелството, че по настоящото дело запитващата юрисдикция възнамерява да ангажира отговорността на Beobank поради неизпълнение на задължението ѝ за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от Директива 2007/64, нито обстоятелството, че тази отговорност се ангажира на основание на разпоредба, различна от член 60 от тази директива ( 29 ), са достатъчни, за да се направи извод, че тази юрисдикция би могла да осъди Beobank да възстанови сумата на спорните плащания, без да накърни хармонизирания режим на отговорност. Всъщност такова осъждане би следвало от прилагането на режим на конкурираща отговорност спрямо установения с посочената директива режим.

50. При това положение в решение CRCAM Съдът установява условията, при които установеният с Директива 2007/64 режим на отговорност може да се конкурира с режим на паралелна отговорност, а именно че този режим не засяга хармонизирания режим и не накърнява целите и полезното действие на посочената директива ( 30 ). Според мен обаче тези условия не са изпълнени в конкретния случай.

51. Всъщност, на първо място, хармонизираният режим на Директива 2007/64 предвижда конкретни последици по отношение на неразрешените платежни транзакции. По принцип, дори ползвателят на платежни услуги да е направил уведомление за неразрешена транзакция ( 31 ) и да не е допуснал груба небрежност ( 32 ), тази директива задължава доставчика на платежни услуги да възстанови средствата по такава платежна транзакция. За сметка на това суми по разрешени платежни транзакции се възстановяват само ако са по инициатива на или чрез получателя и, освен ако не са направени изменения в договора, когато са изпълнени конкретни условия ( 33 ).

52. Прочитът на преюдициалното запитване не позволява да се определи дали запитващата юрисдикция счита спорните плащания за разрешени платежни транзакции по смисъла на Директива 2007/64. Всъщност тази юрисдикция само отбелязва, че ZG твърди, че спорните плащания са неразрешени транзакции, докато Beobank изтъква, че става дума за разрешени транзакции или, ако трябва да се квалифицират като „неразрешени транзакции“, че ZG е допуснал груба небрежност. Не е изключено запитващата юрисдикция да иска да разреши спора в главното производство само с оглед на неизпълнението на задължението за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от тази директива, без да се произнася по въпроса дали спорните плащания са разрешени плащания, нито дали ZG е допуснал груба небрежност, въпреки че правото на възстановяване на тези плащания a priori попада в приложното поле на член 60 или член 62 от посочената директива.

53. Директива 2007/64 урежда по еднакъв начин на равнището на правото на Съюза някои последици, произтичащи както от неразрешени платежни транзакции ( 34 ), така и от разрешени платежни транзакции, освен ако не са направени изменения в договора ( 35 ). По този начин се осигурява разпределение на риска в случай на неразрешени платежни транзакции ( 36 ). Следователно, когато става дума за право на възстановяване, което a priori попада в приложното поле на член 60 от тази директива (неразрешени платежни транзакции) или на член 62 от нея (разрешени платежни транзакции), национална юрисдикция не може да не вземе предвид признатата от посочената директива дихотомия по отношение на платежните транзакции в зависимост от това дали са разрешени или неразрешени транзакции, и да се произнесе по правото на възстановяване, без предварително да квалифицира платежна транзакция като „разрешена“ или „неразрешена“. Следва да се констатира, че при действието на същата директива това квалифициране определя последиците от такива транзакции по отношение на възстановяването им.

54. На второ място, да се приеме, че ползвател на платежни услуги може да поиска възстановяване във връзка с платежна транзакция, тъй като доставчикът на платежни услуги не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от Директива 2007/64, би довело до възможност за ангажиране на отговорността на този доставчик на платежни услуги и до задължаването му да възстанови средствата по тази платежна транзакция и в случаите, когато членове 60 и 62 от тази директива не го задължават да направи това.

55. В това отношение от решение CRCAM ( 37 ) следва, че Директива 2007/64 не допуска да бъде ангажирана отговорността на доставчика на платежни услуги за възстановяване във връзка с неразрешена платежна транзакция, когато ползвателят на тези услуги не е изпълнил задължението си да направи уведомление за тази транзакция. A fortiori тази директива не допуска да бъде ангажирана отговорността на доставчика на платежни услуги за възстановяване във връзка с платежна транзакция в случаите, когато членове 60 и 62 от посочената директива не го задължават да направи такова възстановяване.

56. Всъщност при действието на Директива 2007/64 уведомлението по член 58 от тази директива и обстоятелствата, посочени в членове 60 и 62 от нея, съставляват всички условия за ангажиране на отговорността на доставчика на платежни услуги, най-малкото доколкото тази отговорност се отнася до възстановяване във връзка с платежна транзакция ( 38 ). Без да се засягат свободата на действие, с която разполагат държавите членки ( 39 ), и договорните изменения, каквито Директива 2007/64 разрешава ( 40 ), не може да не се вземат предвид тези условия, без да се накърнят хармонизираният режим и полезният ефект на тази директива и нейната цел за хармонизиране на националните разпоредби в тази област.

57. На трето място, както Съдът вече е изяснил в решение CRCAM ( 41 ), режимът на отговорност по член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 се основава на баланс между задължението на доставчика на платежни услуги за предоставяне на информация и задължението на ползвателя на платежни услуги за уведомяване за всяка неразрешена транзакция в рамките на тринадесетмесечен срок, с което се прави възможно ангажирането на отговорността на този доставчик, без да е необходимо ползвателят да доказва умисъл или небрежност.

58. Като се следва тази логика член 58 и член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 установяват връзка между, от една страна, отговорността на доставчика на платежни услуги, основана на тези разпоредби, и от друга страна, задължението за предоставяне на информация, произтичащо от член 47, параграф 1, буква а) от тази директива. Всъщност член 58, параграф 1 от посочената директива предвижда специфична санкция за доставчика на услуги, който не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация. Така съгласно тази разпоредба отговорността на доставчика на платежни услуги може да бъде ангажирана, дори когато ползвателят на платежни услуги в срок от 13 месеца след датата на задължаване на сметката не е уведомил този доставчик за неразрешена платежна транзакция, ако посоченият доставчик „не е предоставил или осигурил на разположение информацията за тази платежна транзакция в съответствие с дял III“. Ако се следва обосновката на запитващата юрисдикция, това би довело до налагане на различна санкция, надхвърляща установената с хармонизирания режим на отговорност на доставчика на платежни услуги по член 60, параграф 1 от същата директива, поради което установеният от този режим баланс, посочен от Съда в решение CRCAM ( 42 ), би бил нарушен.

59. Така съгласно обосновката на запитващата юрисдикция, на първо място, отговорността на доставчика на платежни услуги в главното производство може да бъде ангажирана в рамките на спора по главното производство поради неизпълнение на задължението за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от тази директива именно по силата на режим на паралелна отговорност спрямо установения с Директива 2007/64 хармонизиран режим на отговорност ( 43 ). На второ място, този режим на паралелна отговорност би засегнал хармонизирания режим на отговорност и би накърнил целите и полезното действие на посочената директива ( 44 ).

60. Ето защо предлагам да се приеме, че член 60, параграф 1 от Директива 2007/64 във връзка с член 86, параграф 1 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска ползвател на платежни услуги да може да ангажира отговорността на доставчика на тези услуги, тъй като този доставчик не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от тази директива, доколкото тази отговорност се отнася до възстановяване във връзка с платежни транзакции.

V. Заключение

61. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преформулираните преюдициалните въпроси, отправени от Justice de paix du canton de Forest (Мирови съд на кантон Форест, Белгия), по следния начин: „Член 60, параграф 1 от Директива 2007/64/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО, във връзка с член 86, параграф 1 от нея трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска ползвател на платежни услуги да може да ангажира отговорността на доставчика на тези услуги, тъй като този доставчик не е изпълнил задължението си за предоставяне на информация по член 47, параграф 1, буква а) от тази директива, доколкото тази отговорност се отнася до възстановяване във връзка с платежни транзакции“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Относно разпоредбата, предмет на преюдициалните въпроси по настоящото дело, вж. точка 23 и сл. от настоящото заключение.

( 3 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 13 ноември 2007 година относно платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 97/7/ЕО, 2002/65/ЕО, 2005/60/ЕО и 2006/48/ЕО и за отмяна на Директива 97/5/ЕО (OВ L 319, 2007 г., стр. 1 и поправка в ОВ L 187, 2009 г., стр. 5).

( 4 ) Относно приложимостта ratione temporis на релевантните разпоредби вж. точки 20—22 от настоящото заключение.

( 5 ) Въпреки че запитващата юрисдикция посочва, че ZG предявява искането си на основание член VII.35 от Кодекса на стопанското право, тя не е възпроизвела текста на тази разпоредба в преюдициалното си запитване. Тази разпоредба обаче е включена в отговора на белгийското правителство на писмените въпроси на Съда.

( 6 ) Относно разпоредбата, предмет на преюдициалните въпроси по настоящото дело, вж. точка 23 и сл. от настоящото заключение.

( 7 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година за платежните услуги във вътрешния пазар, за изменение на директиви 2002/65/ЕО, 2009/110/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 и за отмяна на Директива 2007/64/ЕО (ОВ L 337, 2015 г., стр. 35).

( 8 ) Вж. член 114 от Директива 2015/2366.

( 9 ) От съображения за изчерпателност следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция счита, че член VII.18 от Кодекса на стопанското право „възпроизвежда“ член 38 от Директива 2007/64, а Beobank — че транспонира член 47 от тази директива.

( 10 ) Действително в писменото си становище Beobank твърди, че преюдициалните въпроси са недопустими, тъй като се отнасят до тълкуването на член 38 от Директива 2007/64, доколкото тази разпоредба не следва да се прилага към спора по главното производство. Съдът обаче може да преформулира преюдициални въпроси и дори да тълкува разпоредби от правото на Съюза, различни от посочените от запитващата юрисдикция. Следователно не би могъл непременно да се направи извод, че преюдициалните въпроси по настоящото дело са недопустими, тъй като именно член 47 от тази директива, а не член 38 от нея, се прилага към спора по главното производство.

( 11 ) Вж. точки 16 и 17 от настоящото заключение.

( 12 ) Вж. точка 13 от настоящото заключение.

( 13 ) Вж. точка 28 от настоящото заключение.

( 14 ) Вж. точка 29 от настоящото заключение.

( 15 ) Тъй като Съдът не е длъжен да преформулира отправените му въпроси, не е изключено той да приеме, че преюдициалните въпроси по настоящото дело са недопустими. Всъщност, ако Съдът приеме, че разпоредбите на Директива 2007/64, които установяват хармонизиран режим на отговорност, са пречка запитващата юрисдикция да може да изведе от направеното от него тълкуване на член 47, параграф 1, буква а) от тази директива изводи относно осъждането на Beobank, Съдът може да приеме, че тълкуването на последната разпоредба не е необходимо на тази юрисдикция, за да разреши висящия пред нея спор. Съдът обаче може да направи този извод само при условие че направи същия анализ като този, който ще направя по-долу, за да отговоря на преформулираните преюдициални въпроси. Следователно анализът по-долу при всички положения е полезен за Съда, независимо от решението му дали да преформулира преюдициалните въпроси.

( 16 ) Вж. Study on the impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) no 924/2009 on Cross‑Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, p. 239.

( 17 ) От съображения за изчерпателност уточнявам, че Директива 2007/64 предвижда и право на възстановяване по отношение на неточно изпълнени платежни транзакции, които попадат в приложното поле на член 75 от нея и — както и неразрешените платежни транзакции — в приложното поле на член 58 от нея. От прочита на член 75 от тази директива правя извод, че неизпълнение или неточно изпълнение се отнася по-специално до положение, при което получателят не е получил или евентуално е получил със закъснение сумата по платежната транзакция. Вж. също в този смисъл Доклад на Комисията до Европейския парламент и до Съвета за прилагането на Директива 2007/64/ЕО относно платежните услуги във вътрешния пазар, както и на Регламент (ЕО) № 924/2009 относно презграничните плащания в рамките на Общността (COM(2013) 549 окончателен, стр. 9). Нищо не подсказва, че разпоредбите относно това положение са релевантни за настоящото дело.

( 18 ) Вж. на по-скорошен етап решение от 11 април 2019 г., Mediterranean Shipping Company (Portugal) — Agentes de Navegação, (C‑295/18, EU:C:2019:320, т. 42).

( 19 ) При това положение Директива 2007/64 предвижда, от една страна, че се изисква „доставчикът на платежни услуги да докаже, че автентичността на платежната транзакцията е установена, точно регистрирана, осчетоводена и не е засегната от техническа повреда или от друг недостатък“ (член 59, параграф 1), и от друга страна, че „използването на платежен инструмент, регистрирано от доставчика на платежни услуги, само по себе си не е достатъчно доказателство, че платежна транзакция е била разрешена от платеца или че платецът е действал чрез измама или не е изпълнил умишлено или поради груба небрежност едно или повече от задълженията си по член 56“ (член 59, параграф 2).

( 20 ) Вж. член 61, параграф 2 от Директива 2007/64.

( 21 ) Относно понятието „пълна хармонизация“ вж. заключението ми по дело Каменова (C‑105/17, EU:C:2018:378, бележки под линия 15 и 16).

( 22 ) Член 61, параграф 3 от Директива 2007/64 гласи: „Когато платецът не е действал чрез измама, нито е допуснал умишлено неизпълнение на задълженията си по член 56, държавите членки могат да ограничат отговорността по параграфи 1 и 2 от настоящия член, като отчетат по‑специално естеството на персонализираните защитни характеристики на платежния инструмент и обстоятелствата, при които той е загубен, откраднат или незаконно присвоен“.

( 23 ) Решение от 2 септември 2021 г. (C‑337/20, наричано по-нататък „решение CRCAM, EU:C:2021:671).

( 24 ) Вж. в този смисъл решение CRCAM, точка 42.

( 25 ) Решение CRCAM, точка 45.

( 26 ) Точка 30 от това решение.

( 27 ) Решение CRCAM (т. 26).

( 28 ) Вж. в този смисъл решение CRCAM (т. 2, 29 и 36).

( 29 ) Следва да се отбележи, че актът за преюдициално запитване не позволява да се установи дали съгласно обосновката на запитващата юрисдикция отговорността на доставчика на платежни услуги за неизпълнение на задължението за предоставяне на информация би била ангажирана въз основа на разпоредба на Директива 2007/64, различна от разпоредбата на член 60 от нея, или въз основа на разпоредба от националното право.

( 30 ) Вж. в този смисъл решение CRCAM, точка 45. Вж. също точка 47 от настоящото заключение.

( 31 ) Вж. член 58 от Директива 2007/64.

( 32 ) Вж. член 61, параграф 2 от Директива 2007/64.

( 33 ) Вж. член 62, параграфи 1 и 3 от Директива 2007/64.

( 34 ) Вж. решение от 11 април 2019 г., Mediterranean Shipping Company (Portugal) — Agentes de Navegação, (C‑295/18, EU:C:2019:320, т. 47).

( 35 ) Вж. член 62, параграфи 1 и 3 и съображение 36 от Директива 2007/64, като в последното съображение се уточнява по-специално, че „[н]астоящата директива следва да установи правилата за възстановяване на средства с цел защита на потребителите, когато размерът на изпълнената платежна транзакция надвишава разумно предвидимия размер. Доставчиците на платежни услуги следва да могат да предвидят по-благоприятни условия за клиентите си и например да възстановят всяка оспорвана платежна транзакция“.

( 36 ) По отношение на неразрешените платежни транзакции вж. съображение 35 от Директива 2007/64 и поясненията на Съда в решение от 11 април 2019 г., Mediterranean Shipping Company (Portugal) — Agentes de Navegação, (C‑295/18, EU:C:2019:320, т. 47).

( 37 ) Точка 52 от това решение.

( 38 ) Съгласно член 60, параграф 2 от Директива 2007/64 „[д]опълнително [спрямо правото на възстановяване във връзка с неразрешена платежна транзакция] парично обезщетение може да бъде определено в съответствие с правото, приложимо към договора, сключен между платеца и неговия доставчик на платежни услуги“.

( 39 ) Вж. член 86 от Директива 2007/64.

( 40 ) Вж. по-специално член 62, параграфи 1 и 3 от Директива 2007/64.

( 41 ) Точка 63 от това решение.

( 42 ) Точка 63 от това решение.

( 43 ) Вж. точка 49 от настоящото заключение.

( 44 ) Вж. точки 50—58 от настоящото заключение.