ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. WATHELET

представено на 19 януари 2016 година ( 1 )

Дело C‑566/14 P

Jean-Charles Marchiani

срещу

Европейски парламент

„Обжалване — Член на Европейския парламент — Надбавки за парламентарни сътрудници — Възстановяване на недължимо получени суми — Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 — Делегиран регламент (ЕС) № 1268/2012 — Погасителна давност — Разумен срок — Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)“

1. С жалбата си г‑н Marchiani иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 10 октомври 2014 г., Marchiani/Парламент (T‑479/13, EU:T:2014:866, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което се отхвърля жалбата за отмяна на решението на генералния секретар на Европейския парламент от 4 юли 2013 г. относно възстановяването на сумата от 107694,72 EUR (наричано по-нататък „спорното решение“), както и на свързаното с това решение дебитно известие от 5 юли 2013 г. (наричано по-нататък „дебитното известие“).

2. В рамките на четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата, г‑н Marchiani упреква Общия съд, че е допуснал множество грешки при прилагане на правото относно погасителната давност на вземанията, посочени в спорното решение. Жалбоподателят не е формулирал особено ясно жалбата си. Все пак четвъртата част на четвъртото основание може да се определи като отнасяща се по-конкретно до преценка на принципа на разумния срок, който би следвало да се прилага в случаите, когато в нито една разпоредба от правото на Съюза не е предвиден срок за подаване на искане или жалба.

3. Този въпрос е предмет на подробен анализ от Съда в рамките на производство по преразглеждане (решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) ( 2 ). Анализиран е и неотдавна при обстоятелства, аналогични на тези в настоящата жалба, в решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), но възприетият от Съда в тези две решения подход може да изглежда противоречив.

4. Това обяснява защо — в съответствие с желанието на Съда — настоящото заключение ще се ограничи до анализ на този конкретен въпрос.

I – Правна уредба

А – Хартата

5. Съгласно член 41, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), озаглавен „Право на добра администрация“: „[в]секи има право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза безпристрастно, справедливо и в разумен срок“.

Б – Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012

6. Член 81 от Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза и за отмяна на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета ( 3 ), озаглавен „Давностен срок“, гласи: „1. Без да се засягат разпоредбите на специалните актове и прилагането на Решение 2007/436/ЕО, Евратом, вземанията на Съюза към трети лица и вземанията на трети лица към Съюза подлежат на давностен срок от пет години. 2. На Комисията се предоставят правомощия да приема делегирани актове в съответствие с член 210 относно подробните правила за давностния срок“.

В – Делегиран регламент (ЕС) № 1268/2012

7. Член 93 от Делегиран регламент (ЕС) № 1268/2012 на Комисията от 29 октомври 2012 година относно правилата за прилагане на Регламент № 966/2012 ( 4 ) е озаглавен „Правила относно давностните срокове“.

8. В параграф 1, първа алинея от него се уточнява, че „[д]авностният срок за вземанията на Съюза от трети страни започва да тече при изтичане на крайния срок, съобщен на длъжника в дебитното известие съгласно член 80, параграф 3, буква б)“.

II – Изложение на релевантните факти съгласно обжалваното съдебно решение

9. Г‑н Marchiani е член на Европейския парламент в периода от 20 юли 1999 г. до 19 юни 2004 г. В периода 2001—2004 г. жалбоподателят ползва услугите на парламентарните сътрудници г‑жа T. и г‑н T., а в периода 2002—2004 г. — и на г‑жа B.

10. На 30 септември 2004 г. съдия-следовател при Tribunal de grande instance de Paris [Окръжен съд Париж] (Франция) уведомява председателя на Парламента, че функциите, които г‑жа T. и г‑н T. изпълняват в периода 2001—2004 г., би могло да нямат реална връзка с функциите на парламентарен сътрудник.

11. С решение от 4 март 2009 г., прието след провеждане на състезателна процедура и консултация с квесторите от 14 януари 2009 г., генералният секретар на Парламента (наричан по-нататък „генералният секретар“) констатира, че на жалбоподателя неправомерно е изплатена сума от 148160,27 EUR по член 14 от Правилника за изплащане на разноски и надбавки на членовете на Парламента (наричан по-нататък „Правилникът РН“), и иска от разпоредителя с бюджетни средства на Парламента да вземе необходимите мерки за възстановяването на тази сума.

12. Същия ден разпоредителят с бюджетни средства на Парламента изпраща на жалбоподателя дебитно известие, с което се иска възстановяване на 148160,27 EUR. След като на 21 октомври 2008 г. генералният секретар ѝ изпраща преписката относно разглежданите нередности, Европейската служба за борба с измамите (наричана по-нататък „OLAF“) уведомява на 14 август 2009 г. Парламента и жалбоподателя за започването на разследване.

13. На 14 октомври 2011 г., след като провежда разследване и изслушва жалбоподателя на 6 юли 2011 г., OLAF изпраща на Парламента екземпляр от своя окончателен доклад от разследването. В него се заключава, че жалбоподателят недължимо е получил надбавки за упражняваните от г‑жа T., г‑н T. и г‑жа B. функции, и се препоръчва на Парламента да предприеме необходимите постъпки за събиране на дължимите суми. На 25 октомври 2011 г. OLAF уведомява жалбоподателя, че разследването е приключило.

14. Въз основа на доклада на OLAF на 28 май 2013 г. генералният секретар, в приложение на член 27, параграф 3 от Правилника РН, уведомява жалбоподателя за намерението си да пристъпи към възстановяване на всички суми, изплатени от Парламента във връзка с твърдените функции на парламентарен сътрудник на г‑жа T., г‑н T. и г‑жа B., и го кани да представи съображенията си по въпроса.

15. Жалбоподателят е изслушан от генералния секретар на 25 юни 2013 г. На 27 юни 2013 г. последният му изпраща протокол от изслушването. На 2 юли 2013 г. генералният секретар провежда консултации с квесторите.

16. В спорното решение генералният секретар констатира, че макар решението от 4 март 2009 г. да предвижда възстановяване от жалбоподателя на сумата от 148160,27 EUR, на същия недължимо е изплатена допълнителна сума от 107694,72 EUR, и той иска от разпоредителя с бюджетни средства на Парламента да вземе необходимите мерки за възстановяване на последно посочената сума. По същество генералният секретар счита, че жалбоподателят не е представил доказателства, че г‑жа T., г‑н T. и г‑жа B. са извършвали дейността на парламентарен сътрудник по смисъла на член 14 от Правилника РН. Отбелязвайки, че изплатените като надбавки за парламентарни сътрудници суми възлизат общо на 255854,99 EUR, част от които са предмет на решението от 4 март 2009 г., спорното решение заключава, че допълнителната сума от 107694,72 EUR не е в съответствие с Правилника РН и следва да бъде възстановена.

17. На 5 юли 2013 г. разпоредителят с бюджетни средства на Парламента издава дебитно известие № 2013‑807, с което разпорежда възстановяването на 107694,72 EUR в срок до 31 август 2013 г.

III – Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение

18. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 3 септември 2013 г., жалбоподателят иска отмяна, от една страна, на спорното решение, тъй като с него генералният секретар разпорежда възстановяване от жалбоподателя на сумата от 107694,72 EUR, а от друга страна — на свързаното с това решение дебитно известие.

19. В подкрепа на своята жалба жалбоподателят изтъква пет основания. Първото основание е изведено от нарушение на процедурата, предвидена в решението на Бюрото на Парламента от 19 май 2008 г. и 9 юли 2008 г. относно мерките по прилагане на Устава на членовете на Европейския парламент ( 5 ), както и на принципите на състезателност и на зачитане на правото на защита. Второто се основава на неправилно прилагане на Правилника РН, третото — на грешка в преценката на оправдателните документи, а четвъртото — на липсата на безпристрастност на генералния секретар. Накрая, петото основание се отнася до погасителната давност за сумите, чието възстановяване се иска. Тъй като счита, че въпросните суми са погасени по давност, жалбоподателят иска от Общия съд да отмени и дебитното известие.

20. С обжалваното съдебно решение, без да се произнася по доводите на Парламента за недопустимост на жалбата, Общият съд отхвърля по същество исканията на жалбоподателя за отмяна на спорното решение и на дебитното известие, като осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

IV – Четвъртата част на четвъртото основание и исканията на страните

21. С четвъртото основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата, г‑н Marchiani твърди следователно, че Общият съд допуснал множество грешки при прилагане на правото при преценката си относно нормите за погасителната давност на вземанията, предмет на спорното решение.

22. Четвъртата част на това основание се отнася по-конкретно до принципа на разумния срок. Според жалбоподателя, предвид значимостта на спора и ниската степен на сложност на делото, Общият съд е трябвало да заключи, че в случая принципът е бил нарушен.

23. Парламентът иска жалбата да се отхвърли като недопустима и при всички положения като неоснователна. По отношение на четвъртата част на четвъртото основание той счита, че принципът на разумния срок е разгледан от Общия съд, въпреки че жалбоподателят не се е позовал на него. Следователно този принцип не трябвало да се анализира, още повече че не бил сред правилата, които можели да се разглеждат служебно от съда на Съюза.

24. Накрая, при условията на евентуалност, с оглед на решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Парламентът счита, че едва към датата на окончателния доклад на OLAF вземането би могло да се разглежда като безспорно, ликвидно и изискуемо, както това се изисква в член 78, параграф 2 от Регламент № 966/2012 и член 81, буква б) от Делегиран регламент № 1268/2012. При това положение към датата на спорното решение петгодишният разумен срок, определен от Съда в решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), все още не бил изтекъл, така че Парламентът не бил нарушил принципа.

V – Преценка

А – По допустимостта на четвъртата част на четвъртото основание

25. В обжалваното съдебно решение Общият съд е анализирал спазването на разумния срок по следния начин: „[д]ори да се предположи, за изчерпателност, че с доводите си жалбоподателят има намерение да упрекне Парламента в неспазване на изискванията по силата на принципа на разумния срок“ ( 6 ).

26. Следователно оплакването, което жалбоподателят развива в рамките на своята жалба по отношение на разумния срок, трябва да се приеме за неотносимо. Всъщност от постоянната практика на Съда следва, че оплакванията, насочени срещу мотивите, изложени по съображения за изчерпателност в решение на Общия съд, не биха могли да доведат до отмяната му и поради това са неотносими ( 7 ).

27. Не може обаче да се изключи, че въпреки оповестяването на разглеждане, извършено за изчерпателност, Общият съд в действителност е пожелал да разгледа изчерпателно оплакването, изведено от закъсняло действие на Парламента. В този случай евентуална грешка при прилагане на правото от Общия съд в съображенията във връзка с принципа на разумния срок може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение.

28. Такъв впрочем е подходът, който изглежда е възприел Съдът в делото, по което е постановено решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Всъщност в своето решение Общият съд е разгледал и оплакването относно разумния срок „при условие че […] жалбоподателят има[л] намерение да упрекне Парламента в неспазване на изискванията по силата на принципа на разумния срок“ ( 8 ). Свързаните с тези съображения на Общия съд доводи, които са развити в рамките на първото основание на жалбата на г‑н Nencini, не са обаче отхвърлени от Съда.

29. Поради това изхождам от принципа, че Съдът няма да отхвърли като неотносимо оплакването на жалбоподателя относно тълкуването и прилагането на принципа на разумния срок.

Б – Предварителни бележки относно квалификацията на разумния срок и на добрата администрация

30. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на „нарушение на разумния срок“ ( 9 ). Преди разглеждането на това оплакване смятам, че не е излишно да се направи преглед на квалификацията на този срок в правото на Съюза.

1. Разумният срок

31. Би могло да се каже, че има нещо недотам ясно при признаването на разумния срок в правото на Съюза. Представлява ли той общ принцип на правото per se, или е съставен елемент на други общи принципи като тези на добрата администрация, на правната сигурност, на защитата на оправданите правни очаквания, на правото на защита, или пък дори представлява основно право ( 10 )?

32. Ефектът от тези въпроси обаче ми се струва ограничен. Безспорно е всъщност, че по същността си разумният срок е свързан с принципа на правна сигурност ( 11 ) и с правото на добра администрация ( 12 ). При все това обаче той си остава пълноценно функциониращ общ принцип на правото на Съюза, признат като такъв от Съда ( 13 ).

33. Като такъв следователно той е част от правния ред на Съюза и нарушението му представлява съществено процесуално нарушение или най-малкото нарушение на Договорите или „на всякаква правна норма, свързана с тяхното изпълнение“ по смисъла на член 263, втора алинея ДФЕС ( 14 ).

2. Добрата администрация

34. Освен това изискването за спазване на разумен срок днес се появява изрично в два члена от Хартата.

35. Най-напред, член 41 от Хартата, озаглавен „Право на добра администрация“, предоставя на всеки „право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза безпристрастно, справедливо и в разумен срок“ ( 15 ). По-нататък, член 47 от Хартата, посветен на „Право[то] на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес“, гарантира на всяко лице право „неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон“.

36. Следователно в правото на Съюза разумният срок е включен от формална гледна точка в правото на добра администрация.

37. Възникват също някои въпроси и за обхвата и квалификацията на „добрата администрация“ и за това какво всъщност представлява тя — родово понятие, специфичен принцип, общ принцип или основно право ( 16 )? Заглавието и текстът на член 41 от Хартата обаче слагат край на подобна несигурност. Наистина става въпрос за „право на добра администрация“ ( 17 ), „право[, което] включва по-специално […] правото на всяко лице да бъде изслушвано преди срещу него да бъде предприета индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни последици за него[,] правото на достъп на всяко лице до документите, които се отнасят до него[, или също] задължението на администрацията да мотивира своите решения“ ( 18 ).

38. Впрочем формалното закрепване на това право представлява само утвърждаване на признат по-рано от Съда общ принцип на правото. Съгласно разясненията, отнасящи се до Хартата на основните права ( 19 ), посоченият член 41 всъщност „се основава на съществуването на Съюза като правова общност, чиито характеристики са развити от съдебната практика, утвърдила по-специално добрата администрация като общ принцип на правото“. Освен това по силата на член 52, параграф 7 от Хартата посочените разяснения следва да „се вземат надлежно под внимание от юрисдикциите на Съюза и на държавите членки“. *

39. Следователно гражданинът на Съюза недвусмислено може да се позове в своя полза на правото засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите на Съюза в разумен срок, без значение дали става въпрос за общ принцип на правото, или за елемент от основното право на добра администрация.

В – Определянето на разумния срок в практиката на Съда

40. Преценката на разумния срок е предмет на анализ в решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), който може да се определи като принципен. В посоченото решение Съдът всъщност приема, че следва да проведе производство по преразглеждане, за да се определи дали тълкуването на Общия съд — съгласно което Съдът на публичната служба не е длъжен да вземе предвид конкретните обстоятелства по случая при преценката на разумния характер на срока, в който служител на Европейската инвестиционна банка (ЕИБ) трябва да подаде жалба за отмяна на акт на същата — съответства на практиката на Съда ( 20 ).

41. Що се отнася до въпроса за срока, в който институция на Съюза трябва да връчи дебитно известие след датата на правопораждащия юридически факт за разглежданото вземане, той е разгледан в решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

42. Ето защо изглежда е необходимо да се обобщят тези две съдебни решения, преди да се направи опит за извеждане съответно на общоприложимо правило в случая.

1. Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ

43. В решение Arango Jaramillo и др./ЕИБ (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) Общият съд потвърждава тълкуването на Съда на публичната служба, че при липсата на разпоредба, определяща приложимите срокове за обжалване при спорове между ЕИБ и нейните служители, жалба, подадена от служител на ЕИБ след изтичането на тримесечен срок, удължен еднократно със срок от десет дни поради отдалеченост, по принцип трябвало да се счита за подадена в неразумен срок ( 21 ).

44. Това тълкуване е основано на член 91, параграф 3 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз ( 22 ), който изрично ограничава до три месеца срока, в който длъжностно лице може да подаде жалба за отмяна на увреждащ го акт. Ето защо според Общия съд произтичащата от това тълкуване норма представлява само „специфично приложение [на] принципа [на разумния срок]“ ( 23 ) в случая на спор между ЕИБ и нейните служители, което „се основава на общата презумпция, че един тримесечен срок по принцип е достатъчен, за да могат служителите на ЕИБ да преценят законосъобразността на увреждащите ги актове на тази институция и съответно да подготвят жалбата си, [и което] не задължава съда на Съюза, който трябва да го приложи, да взема предвид обстоятелствата във всеки отделен случай, и по-специално да извършва конкретна преценка на засегнатите интереси“ ( 24 ).

45. Именно тези преценки са предмет на преразглеждането.

46. Завършвайки анализа си, Съдът приема, че понятието „разумен срок“ трябва да се прилага еднакво, независимо от контекста, в който се поставя въпросът. Всъщност според Съда „макар безспорно […] съдебна практика да се отнася до въпроса за разумния характер на продължителността на административно производство, в случаите, когато нито една разпоредба от правото на Съюза не предвижда конкретен срок за провеждането на такова производство, все пак понятието „разумен срок“ трябва да се приложи по същия начин и когато става дума за жалба или искане, за подаването на която/което не е предвиден срок в нито една разпоредба от правото на Съюза“ ( 25 ).

47. Съгласно посочената от Съда съдебна практика обаче, „когато продължителността на производството не е определена в разпоредба на правото на Съюза, „разумният“ характер на срока […] трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата, присъщи на всяко дело, и по-специално от значимостта на спора за заинтересованата страна, от сложността на делото и от поведението на присъстващите страни ( 26 ). Следователно от това изискване за конкретна преценка произтича, че „разумният характер на срока не може да се определи чрез посочване на точен максимален срок, определен абстрактно, а трябва да се преценява във всеки конкретен случай в зависимост от обстоятелствата по делото“ ( 27 ).

48. Следователно Съдът вижда в тълкуването на срока за обжалване от служители на ЕИБ срещу увреждащите ги актове, възприето от Общия съд, изопачаване на понятието „разумен срок“, което накърнява съгласуваността на правото на Съюза ( 28 ).

2. Решение Nencini/Парламент

49. Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) не може да не бъде разгледано тук. То всъщност се отнася до г‑н Nencini, бивш член на Европейския парламент, който подава пред Общия съд жалба за отмяна на решение на генералния секретар на Европейския парламент за възстановяване на суми, които са му били неправомерно изплатени по време на неговия мандат. Следователно отнесеният пред Съда с жалбата спорен въпрос е сходен с разглеждания в настоящия случай, тъй като засяга погасителната давност на вземане на Парламента спрямо бивш член и значението на разумния срок за връщането на това вземане.

50. От общия прочит на приложимите норми следва най-напред, че давностният срок за вземанията на Съюза от трети страни започва да тече след изтичане на посочения в дебитното известие краен срок за плащане ( 29 ).

51. Посоченият срок е за възстановяване на дължимото. Срокът обаче, в който на длъжника трябва да бъде съобщено дебитното известие след датата на правопораждащия юридически факт за разглежданото вземане, изобщо не е уточнен ( 30 ).

52. Според генералния адвокат Szpunar все пак съществуват вземания, които са вече изискуеми към момента на приемането от институцията кредитор на акта за установяване им. Поради това по отношение на този вид вземания давностният срок, предвиден в приложимата правна уредба, изглежда „недостатъчен като инструмент за защита на интересите на длъжника, произтичащи от принципа на правна сигурност, тъй като той започва да тече от датата, избрана от кредитора, която няма никаква връзка с момента, в който възниква или става изискуемо вземането“ ( 31 ).

53. Във връзка с тази празнота ( 32 ) Съдът припомня, че „принципът на правна сигурност изисква при липса на уредба в приложимите текстове съответната институция да извърши […] съобщаване[то на дебитното известие] в разумен срок. Действително, ако то не е извършено, разпоредителят с бюджетни средства, който трябва да определи в дебитното известие крайния срок за плащане, който според самия текст на член [93, параграф 1 от Делегиран регламент № 1268/2012] представлява началният момент, от който започва да тече давността, би могъл свободно да определи датата на този начален момент без връзка с момента, в който е възникнало разглежданото вземане, което явно би било в разрез с принципа на правна сигурност, както и с целта на член [81 от Регламент № 966/2012]“ ( 33 ).

54. Докато обаче генералният адвокат Szpunar счита, че разумният срок не може да бъде определян чрез посочване на точен максимален срок, определен абстрактно ( 34 ), Съдът постановява, че „срокът за съобщаване на дебитно известие не [би трябвало да се приеме за] разумен, когато това съобщаване се извърши след петгодишен период, считано от момента, в който институцията нормално е била в състояние да предяви вземането си“ ( 35 ).

55. Освен ако не бъде доказано, че „въпреки положеното от [институцията] старание, закъснението да се предприемат действия се дължи на поведението на длъжника, по-конкретно на неговите маневри за протакане или на неговата недобросъвестност […], трябва да се констатира, че институцията не е изпълнила задълженията си по силата на принципа на разумния срок“ ( 36 ).

Г – Критериите за еднакво прилагане на разумния срок

1. Общо и абстрактно определяне на критерии за оценка на разумния срок

56. В решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Съдът следователно установява презумпция, че когато са изминали пет години от момента, в който институцията нормално е била в състояние да предяви вземането си, разумният срок не е спазен.

57. Преценката, че срок точно от пет години е разумен, би могла евентуално да се тълкува като конкретно прилагане на принципа на разумния срок само за съответния случай.

58. Подобен прочит на съдебното решение обаче e трудно съвместим с текста и структурата му, както и с нормите относно обжалването.

59. Най-напред, следва да се отбележи, че в точка 49 от посоченото съдебно решение Съдът всъщност се изразява общо и абстрактно, като постановява, че „срокът за съобщаване на дебитно известие не е разумен, когато това съобщаване се извърши след петгодишен период, считано от момента, в който институцията нормално е била в състояние да предяви вземането си“. Там освен това Съдът изрично визира „презумпция[, която] може да се обори“ само при определени условия ( 37 ).

60. По-нататък, съществуването на общо правило изглежда се потвърждава от думите, които въвеждат следващата точка. Изразът „в конкретния случай“, с който започва точка 50 от решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), всъщност следва да се счита за указание, въвеждащо конкретното прилагане за случая на споменатата правна норма или принцип.

61. Накрая, анализът на конкретните обстоятелства по спора не е по принцип от компетентността на Съда, когато той се произнася в рамките на производство по обжалване ( 38 ).

62. Единственият начин да се изтълкува „ограничението“ от пет години, установено в решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), в съответствие с принципите, потвърдени с решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 28 и 29) ( 39 ), би бил то да се разглежда като елемент, позволяващ да се определи върху кого пада доказателствената тежест.

63. След изтичането на период от пет години от момента, в който нормално е била в състояние да предяви вземането си, институцията би следвало да докаже, че предвид обстоятелствата по случая не е налице неспазване на разумния срок. В това отношение маневрите за протакане на длъжника и неговата недобросъвестност — елементи, на които институцията би могла да се позове — са само примери, посочени от Съда, за което свидетелства наречието „по-конкретно“, което ги предшества в точка 49 от решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

64. В случаите обаче, когато „срокът ориентир“ все още не е изтекъл, длъжникът би трябвало да докаже, че разумният срок не е спазен съгласно обичайно възприетите в съдебната практика критерии, а именно значимостта на спора за длъжника, сложността на делото и поведението на присъстващите страни с оглед по-специално на конкретните обстоятелства по делото.

65. Обратно, ако точка 49 от решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) трябва да се тълкува като прогласяване на общо и абстрактно правило, както аз мисля, посоченият подход би довел до резултат, аналогичен на този, до който Общият съд е стигнал в делото, по което е постановено решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Съдът обаче го е квалифицирал като „изопачаване на понятието „разумен срок“ ( 40 ).

66. В решението Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) Съдът припомня, че понятието „разумен срок“ е „приложимо независимо от разглежданата материя“ ( 41 ) и неговата преценка може да засегне съгласуваността на правото на Съюза ( 42 ).

67. Следователно понятието „разумен срок“ трябва да бъде прилагано еднакво, независимо от контекста, в който се поставя въпросът, било когато нито една разпоредба от правото на Съюза не предвижда конкретен срок за провеждането на административно производство, било когато става дума за жалба или искане, за подаването на която/което не е предвиден срок в нито една разпоредба от правото на Съюза ( 43 ).

68. Ето защо считам, че принципите на тълкуване и прилагане на разумния срок, така както са обобщени от Съда в решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), трябва да се считат за утвърдени и надделяващи.

69. Всъщност, макар както решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), така и решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) да са постановени от състав от петима съдии и второто решение да е по-скорошно, първото решение все пак е постановено в производство по преразглеждане. Eстеството и целта на това извънредно производство му осигуряват автоматично особена сила, тъй като допуснатата от Общия съд грешка при прилагане на правото, установена в такова съдебно решение, може да представлява накърняване на единството или съгласуваността на правото на Съюза ( 44 ).

70. В случая това означава, че „разумният характер на срока не може да се определи чрез посочване на точен максимален срок, определен абстрактно, а трябва да се преценява във всеки конкретен случай в зависимост от обстоятелствата по делото“ ( 45 ). Това предполага, че „когато продължителността на производството не е определена в разпоредба на правото на Съюза, „разумният“ характер на срока […] трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата, присъщи на всяко дело, и по-специално от значимостта на спора за заинтересованата страна, от сложността на делото и от поведението на присъстващите страни“ ( 46 ).

71. Безспорно това тълкуване не предоставя максимална степен на правна сигурност. То обаче ми се струва „спасителното решение“ ( 47 ), което напълно съответства на споделената компетентност, която трябва да преобладава между законодателя на Съюза и юрисдикциите. Всъщност точното и окончателно определяне на продължителността на (не)разумния срок по-скоро се доближава до определянето на давностния срок. Според мен обаче подобна компетентност има единствено законодателят ( 48 ).

2. Преценката на разумния срок в обжалваното съдебно решение

72. Разглеждането на обжалваното съдебно решение налага констатацията, че Общият съд е припомнил и приложил там същите принципи. Всъщност според Общия съд „спазването на разумен срок се изисква във всички случаи, в които, при липса на уредба в приложимите текстове, принципите на правна сигурност или на защита на оправданите правни очаквания не допускат институциите на Съюза да действат без ограничение във времето […], като не трябва да се забравя, че разумният характер на срока трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата, присъщи на всяко дело, и по-специално от значимостта на спора за заинтересованата страна, от сложността на делото и от поведението на присъстващите страни“ ( 49 ).

73. Освен това Общият съд правилно е констатирал в точка 83 от обжалваното съдебно решение, че нито една разпоредба не уточнява срока, в който трябва да бъде съобщено дебитното известие, и то независимо от датата на правопораждащия юридически факт за разглежданото вземане.

74. Общият съд следователно не допуска грешка при прилагане на правото, като въз основа на тези констатации в точка 84 от обжалваното съдебно решение стига до извода, че следва „да се провери дали в случая Парламентът [е] изпълнил задълженията си по силата на принципа на разумния срок“.

75. Тази проверка не представлява нищо повече от анализ на изтъкнатите от страните факти и доказателства. С други думи, всичко се свежда до преценка на фактите.

76. Както обаче припомних по-горе и съгласно постоянната съдебна практика, от член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз следва, че обжалването се ограничава само до правни въпроси и поради това единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото. Освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства обаче, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда ( 50 ).

77. Твърдяното изопачаване на фактите трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата ( 51 ).

78. От представените пред Съда материали по делото обаче не следва, че в случая е допуснато изопачаване. Впрочем изобщо не се твърди подобно изопачаване, като жалбоподателят се е задоволил да изтъкне нарушение на разумния срок и да поиска преразглеждане на релевантните за преценката обстоятелства, каквито са финансовият интерес от спора и сложността на делото ( 52 ).

79. Разбира се, ако имах компетентността да преценя фактите, без съмнение нямаше да дам същата преценка относно това дали разглежданият по настоящото дело срок е разумен. С тази уговорка, без все пак да изопачава фактите, които могат да се установят от представената му преписка, Общият съд би могъл да констатира в точка 86 от обжалваното съдебно решение, че „след като през септември 2004 г. се запознава с получената от френски съдия-следовател информация и разменя редица писма с жалбоподателя, Парламентът [е] положил дължимата грижа и е спазил разумния срок, като през октомври 2008 г. предава преписката на OLAF и започва процедурата, довела до решението от 4 март 2009 г.“. Без да изопачава фактите, Общият съд би могъл също да признае, че Парламентът „след започването на разследването на OLAF през август 2009 г. и предаването, след проведена процедура по разследване, на доклада ѝ през октомври 2011 г. […], също е действал с необходимата бързина и в разумен срок, като е провел процедурата, довела до обжалваното решение“ ( 53 ).

80. За сметка на това и въпреки че жалбоподателят не го е изтъкнал в подкрепа на жалбата си, ще добавя за пълнота, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки в точка 88 от обжалваното съдебно решение, „че нарушението на принципа на разумния срок би могло да доведе до отмяна на даден акт само ако това нарушение е засегнало упражняването на правото на защита на адресата му“.

81. Всъщност с изискването за засягане на правото на защита на жалбоподателя Общият съд „се заблуждава относно последиците, които трябва да се изведат от нарушението на принципа на разумния срок, когато законодателят на Съюза е приел обща разпоредба, която налага на институциите да действат в определен срок“ ( 54 ), като член 81 от Регламент № 966/2012.

82. Тъй като законодателят на Съюза се е произнесъл по този начин „с оглед на изискванията за правна сигурност и за защита на оправданите правни очаквания, които са в основата на тази воля на законодателя, в настоящия случай е ирелевантна съдебната практика, припомнена от Общия съд […], според която нарушение на принципа на разумния срок би могло да доведе до отмяна на обжалвания акт само в случай на засягане, от това нарушение, на правото на защита“ ( 55 ).

83. Тъй като обаче Общият съд е изтъкнал посочения мотив от съображения за изчерпателност, оборването му не може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение. Това е така и поради факта, че за разлика от делото, по което е постановено решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), в случая Общият съд правилно отхвърля твърдението за нарушение на принципа на разумния срок, на което посочената констатация по необходимост би трябвало да се основе.

VI – Заключение

84. С оглед на изложените съображения считам, че четвъртата част на четвъртото основание в жалбата, на която се позовава жалбоподателят в подкрепа на жалбата си, следва да се отхвърли по същество и следователно не може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Вж. също предмета на преразглеждането, както е дефиниран в решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 3 ) ОВ L 298, стр. 1.

( 4 ) ОВ L 362, стр. 1.

( 5 ) ОВ C 159, 2009 г., стр. 1.

( 6 ) Точка 81 от обжалваното съдебно решение. Курсивът е мой.

( 7 ) Като пример за неотдавнашно прилагане на принципа вж. по-специално решения Франция/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, т. 79), Нидерландия/Комисия (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, т. 51) и Wünsche Handelsgesellschaft International/Комисия (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, т. 72).

( 8 ) Решение Nencini/Парламент (T‑431/10 и T‑560/10, EU:T:2013:290, т. 43).

( 9 ) Точка 92 от жалбата.

( 10 ) По отношение на тези квалификации вж. по-специално Mihaescu-Evans, B.‑C. The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system. Nomos, 2015. Вж. също Schwarze, J. Judicial Review of European Administrative Procedure. — Law and Contemporary Problems, vol. 68, № 1, 85—105. Авторът счита, че приемането на решение в разумен срок спада към правото на защита (стр. 92), като същевременно определя последното като общ принцип на правото на Съюза (стр. 93). Все пак в заключението си той квалифицира процесуалните гаранции в административното производство като „основни права“ (стр. 105). Разумният срок е квалифициран като „основно право“ от генералния адвокат Sharpston в заключението ѝ по дело Gascogne Sack Deutschland/Комисия (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, т. 135). Трябва обаче да се отбележи, че в случая става въпрос за правото на постановяване на съдебно решение в разумен срок.

( 11 ) Вж. в този смисъл Tridimas, T. The General Principles of EU Law. 2. еd., Oxford University Press, 2006, p. 412; Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. et Türk, A. H. Administrative Law and Policy of the European Union. Oxford University Press, 2011, p. 196. Както генералният адвокат Szpunar добре обяснява в заключението си по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), прилагането на разумния срок „трябва да има за цел да защити във всеки конкретен случай правната сигурност на частноправните субекти в техните отношения със Съюза, когато не е предвиден законов срок“ (т. 98).

( 12 ) Вж. посочения по долу член 41 от Хартата, озаглавен „Право на добра администрация“.

( 13 ) Вж. решение Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, EU:C:2002:582). В точка 207 от това решение Съдът потвърждава, че „както бе припомнено в точка 179 от настоящото решение, общият принцип на общностното право за спазване на разумен срок намира приложение при обжалването по съдебен ред“. В точка 179 от същото съдебно решение обаче Съдът посочва, че „[п]ринципът на разумния срок се прилага по въпроси, свързани с конкуренцията, при административните производства […]. При обжалване той се прилага и при съдебното производство пред общностния съд“ (курсивът е мой). В точка 38 от решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Съдът посочва, че в обжалваното съдебно решение „[О]бщият съд припомня, че задължението за спазване на разумен срок при провеждане на административните процедури представлява общ принцип на правото на Съюза […] и който е възпроизведен като елемент от правото на добра администрация в член 41, параграф 1 от [Хартата]“. Тези съображения на Общия съд не са били обект на порицаване от страна на Съда.

( 14 ) Вж. в този смисъл Lenaerts K. et Van Nuffel P. European Union Law. 3. ed., Sweet & Maxwell, 2011, № 22‑036.

( 15 ) Курсивът е мой.

( 16 ) Относно тези квалификации и обхвата на добрата администрация в правото на Съюза вж. по-специално Azoulay, L. et Clément-Wilz, L. La bonne administration. — in Auby, J.‑B. et Dutheil de la Rochère, J. (avec la collaboration de Chevalier, E.). Traité de droit administratif européen. 2. ed., Bruylant 2014, 671—697, по-конкретно стp. 672, 674 и 679.

( 17 ) В съответствие със заглавието на член 41 от Хартата. Курсивът е мой.

( 18 ) Член 41, параграф 2 от Хартата. Курсивът е мой.

( 19 ) ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.

( 20 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, т. 15). Преразглеждането било обосновано и от преклудиращото действие, което тълкуването на Общия съд придава на пропускането на срок за подаването на жалба, който не е определен в първичното или вторичното право на Съюза (т. 16).

( 21 ) Точка 27 от това съдебно решение.

( 22 ) Правилник за длъжностните лица на Европейския съюз, установен с Регламент (ЕИО, Евратом, ЕОВС) № 259/68 на Съвета от 29 февруари 1968 година относно Правилника за длъжностните лица на Европейските общности и Условията за работа на другите служители на Общностите, и за установяване на специални мерки, временно приложими за длъжностнте лица на Комисията (ОВ L 56, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 12), изменен с Регламент (ЕО, Евратом) № 723/2004 на Съвета от 22 март 2004 г. (ОВ L 124, стр. 1).

( 23 ) Решение Arango Jaramillo и др./ЕИБ (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, т. 30).

( 24 ) Пак там.

( 25 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 33).

( 26 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 28).

( 27 ) Пак там (т. 29).

( 28 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 46 и 54 и диспозитивът на решението).

( 29 ) Заключение на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 48). Разпоредбите, разглеждани в делото, по което е постановено решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), били член 73а от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 248, стр. 1), изменен с Регламент (ЕО, Евратом) № 1995/2006 на Съвета от 13 декември 2006 г. (ОВ L 390, стр. 1) и член 85б от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на подробни правила за прилагането на на Регламент № 1605/2002 (ОВ L 357, стр. 1), изменен с Регламент (ЕО, Евратом) № 478/2007 на Комисията от 23 април 2007 г. (ОВ L 111, стр. 13). Тези разпоредби са същите, които са били приложими към момента на изплащане на разглежданите по настоящото дело суми. Ще отбележа, че към момента на приемане на спорното решение съответните разпоредби са били заменени с член 81 от Регламент № 966/2012 и член 93, параграф 1 от Делегиран регламент № 1268/2012. Тези нови разпоредби обаче са сходни с горепосочените норми. Всъщност както едните, така и другите предвиждат за вземанията на Съюза от трети страни петгодишен давностен срок, който започва да тече след изтичане на крайния срок, съобщен на длъжника в дебитно известие.

( 30 ) Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, т. 47).

( 31 ) Заключение на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 68).

( 32 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 75).

( 33 ) Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, т. 48).

( 34 ) Заключение на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 98).

( 35 ) Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, т. 49). Курсивът е мой.

( 36 ) Пак там.

( 37 ) Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, т. 49). Курсивът е мой.

( 38 ) Съгласно постоянната съдебна практика от член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз следва, че обжалването се ограничава само до правни въпроси и поради това единствено Общият съд е компетентен да установява и преценява фактите освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото. Освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства обаче, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда. В този смисъл вж. по-специално решения Wunenburger/Комисия (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 66) и YKK и др./Комисия (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, т. 44).

( 39 ) Вж. точка 47 от настоящото заключение.

( 40 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 45).

( 41 ) Точка 52 от посоченото решение.

( 42 ) Точка 54 от посоченото решение.

( 43 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 33).

( 44 ) Членове 62 и 62б от Статута на Съда на Европейския съюз.

( 45 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 29). Доктрината изглежда също споделя това тълкуване на разумния срок. Вж. по-специално Kansa, L. Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights. — European Law Journal, 2004, vol. 10, № 3, 296—326, по-конкретно стp. 314; Mihaescu-Evans, B.‑C. The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system. Nomos, 2015; Tridimas, T. The General Principles of EU Law. 2. еd., Oxford University Press 2006, p. 412; Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. et Türk, A. H. Administrative Law and Policiy of the European Union. Oxford University Press 2011, p. 196.

( 46 ) Решение Преразглеждане Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, т. 28).

( 47 ) Изразът е заимстван от заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 96).

( 48 ) Вж. в този смисъл особено релевантните разсъждения, развити в заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Nencini/Парламент относно съществуването на празнота в законодателството (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, т. 75—93). Вж. също решение Imperial Chemical Industries/Комисия (48/69, EU:C:1972:70), в което Съдът изрично е посочил, че макар безспорно давностният срок трябва да бъде предварително определен, „определянето на този срок и на правилата за прилагането му спада към компетентността на общностния законодател“ (точка 48). Доколкото ми е известно, единствената съществена дерогация от този принцип е била в областта на държавните помощи, където Съдът е постановил, че поради неуточняване на срока в правната уредба, Комисията е трябвало да се произнесе по проект за помощ, за който е била нотифицирана, в рамките на два месеца (решение Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, т. 4). На по-късен етап този срок е бил официално включен в приложимата правна уредба.

( 49 ) Точка 82 от обжалваното съдебно решение.

( 50 ) В този смисъл вж. по-специално решения Wunenburger/Комисия (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 66) и YKK и др./Комисия (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, т. 44).

( 51 ) В този смисъл вж. по-специално решения Wunenburger/Комисия (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 67) и YKK и др./Комисия (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, т. 44).

( 52 ) Точки 90 и 91 от жалбата.

( 53 ) Пак там.

( 54 ) Решение Nencini/Парламент (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, т. 51).

( 55 ) Пак там (т. 54).