ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 8 март 2017 година ( 1 )

Дело C‑569/15

X

срещу

Staatssecretaris van Financiën

(Преюдициално запитване, отправено от Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия)

„Преюдициално запитване — Регламент (ЕИО) № 1408/71 — Социална сигурност — Определяне на приложимото законодателство — Член 13, параграф 2, буква а) и член 14, параграф 2, буква б), подточка i) — Лице, което е обичайно наето на работа на територията на две държави членки — Служител в тримесечен неплатен отпуск, който е заето лице в друга държава членка“

Въведение

1. Настоящото преюдициално запитване е отправено в рамките на висящо производство пред Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) по спор между г‑жа X и Staatssecretaris van Financiën (държавен секретар по финансите) относно плащането на данък върху доходите на физическите лица и социалноосигурителни вноски за 2009 г.

2. Запитващата юрисдикция иска от Съда насоки за тълкуването на стълкновителни норми, залегнали в член 13, параграф 2, буква а) и член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 ( 2 ). По-специално тя поставя въпроса дали за целите на определянето на приложимото законодателство служител, който упражнява дейност като заето лице в друга държава членка за период от три месеца по време на неплатения си отпуск, следва да се счита за лице, което е обичайно наето на работа на територията на две държави членки.

Правна уредба

3. В член 1 от Регламент № 1408/71 понятието „заето лице и самостоятелно заето лице“ е определено по следния начин: „а) заето лице и самостоятелно заето лице означава съответно: всяко лице, което е осигурено задължително или доброволно за продължителен период, за един или повече рискове, обхванати от клоновете на схема за социална сигурност, за заети лица, за самостоятелно заети лица или от специалните схеми за държавни служители“.

4. Член 13 от този регламент гласи: „1. [При спазване на] членове 14в и 14е, лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една-единствена държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с разпоредбите в настоящия дял. 2. [При спазване на] разпоредбите на членове от 14 до 17: а) лице, което е заето на работа на територията на една държава членка, е подчинено на законодателството на тази държава, дори и ако пребивава на територията на друга държава членка, или ако седалището или мястото на стопанска дейност на предприятието или лицето, което го е наело на работа, се намира на територията на друга държава членка“.

5. Член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от посочения регламент предвижда: „2. Лице, което е обичайно заето на работа на територията на две или повече държави членки, е подчинено на законодателството, което се определя по следния начин: […] б) лице, различно от посоченото в буква а), е подчинено на: i) законодателството на държавата членка, в която пребивава, ако отчасти упражнява дейността си на тази територия, или ако работи за няколко предприятия или няколко работодатели, чиито седалища или места на стопанска дейност се намират на територията на различни държави членки“.

Фактите по главното производство

6. Г‑жа X има нидерландско гражданство, живее и работи в Нидерландия.

7. Тя се уговаря с нидерландския си работодател, че в периода между 1 декември 2008 г. и 28 февруари 2009 г. ще вземе неплатен отпуск при специален режим. Уговорката е, че трудовият договор на г‑жа X ще остане в сила и от 1 март 2009 г. тя ще поеме отново обичайните си функции.

8. По време на неплатения си отпуск г‑жа X пребивава в Австрия и работи като ски учител за работодател, установен в Австрия. През тези месеци тя не упражнява никаква дейност в Нидерландия.

9. Предмет на спора между г‑жа X и Staatssecretaris van Financiën (държавния секретар по финансите) по главното производство е акт за установяване на задължение за данък върху доходите на физическите лица и за социалноосигурителни вноски, издаден за 2009 г. В центъра на спора е по-конкретно въпросът дали през януари и февруари 2009 г. г‑жа X е подлежала на задължително осигуряване в Нидерландия и следователно е била длъжна да прави вноски към нидерландското социално осигуряване.

10. По въззивната жалба срещу решението на Rechtbank Gelderland (Районен съд Гелдерланд) Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Апелативен съд Арнем-Леуварден) приема, че трудовото правоотношение между г‑жа X и нидерландския работодател е продължило да съществува през неплатения отпуск и че и през въпросните два месеца е било приложимо нидерландското законодателство.

11. Г‑жа X подава касационна жалба срещу това съдебно решение пред запитващата юрисдикция.

12. Запитващата юрисдикция посочва, че в касационната жалба се поставя въпросът коя разпоредба на Регламент № 1408/71 определя приложимото за януари и февруари 2009 г. законодателство. Според тази юрисдикция това би могло да е или общата стълкновителна норма, съдържаща се в член 13, параграф 2, буква а) от посочения регламент, или специалното правило в член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от него, отнасящо се за лицата, които са обичайно наети на работа на територията на две или повече държави членки. При положение че през посочените месеци г‑жа X фактически полага труд единствено в Австрия, би могло да се твърди, че спрямо нея се прилагат само австрийските разпоредби. В съответствие с решението на нисшестоящия съд обаче би могло да се поддържа, че тя е била обичайно наета на работа на територията на две държави членки — Нидерландия и Австрия. Това би означавало, че съгласно член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент № 1408/71 е приложимо нидерландското законодателство.

13. Предвид изложеното запитващата юрисдикция има съмнения дали Нидерландия може да се счита за държавата членка, в която г‑жа X е била обичайно наета на работа по време на неплатения си отпуск, работейки едновременно с това в Австрия. Съгласно националното право през съответния период г‑жа X е била наета на работа при нидерландския работодател, въпреки че е била в неплатен отпуск и фактически изобщо не е полагала труд в Нидерландия. Възниква обаче въпросът дали трябва да се счита, че г‑жа X е била „обичайно“ наета на работа на територията на две държави членки по смисъла на член 14, параграф 2 от Регламент № 1408/71. Поставя се и допълнителният въпрос дали трябва да се изхожда от по-дълъг период на мястото на упражняване на дейността, например за календарна година. Запитващата юрисдикция отбелязва, че времевото ограничение с по-къса продължителност би наложило по-честа проверка на положението, що се отнася до осигуряване и евентуално до по-чести промени на приложимото законодателство заедно със свързаните административни затруднения за съответното лице.

Преюдициалният въпрос и производството пред Съда

14. При тези обстоятелства Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия) решава да спре производството по делото и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси: „1) Трябва ли дял II от Регламент № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че за работника, който живее в Нидерландия, обикновено извършва дейността си в Нидерландия и взима тримесечен неплатен отпуск, се счита, че (и) през този период продължава да е нает на работа в Нидерландия, ако i) трудовото правоотношение продължава да съществува през споменатия период, и ii) за целите на прилагането на нидерландския Закон за безработицата въпросният период се разглежда като период на извършване на дейност като наето лице? 2) а) Кое законодателство Регламент № 1408/71 определя за приложимо, ако през неплатения отпуск този работник е нает на работа в друга държава членка? 2) б) Има ли във връзка с това значение, че през следващата година съответното лице на два пъти, а през трите години след това — по веднъж годишно, е наемано на работа за период от една до две седмици в посочената друга държава членка, без да е взиман неплатен отпуск в Нидерландия?“.

15. Актът за преюдициално запитване от 30 октомври 2015 г. постъпва в секретариата на Съда на 5 ноември 2015 г. Писмени становища представят нидерландското и чешкото правителство, както и Европейската комисия. Нидерландското правителство и Комисията излагат устно становищата си в съдебното заседание от 14 декември 2016 г.

Анализ

16. С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи, за целите на определянето на приложимото законодателство, дали член 14, параграф 2 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което пребивава и е наето в една държава членка (Нидерландия) и взема тримесечен неплатен отпуск, за да работи в друга държава членка (Австрия), през този период се счита за лице, което е обичайно наето на работа в две държави членки.

17. С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи кое законодателство съдържащите се в дял II от Регламент № 1408/71 разпоредби определят като приложимо спрямо такова лице.

18. Според мен двата въпроса са взаимосвързани. Ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен и се приеме, че г‑жа X е лице, което е обичайно наето на работа в две държави членки, тя би била подчинена на законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава — Нидерландия, в съответствие със стълкновителната норма, съдържаща се в член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент № 1408/71. И обратно, ако г‑жа X не се счита за лице, заето в Нидерландия по време на неплатения си отпуск, през въпросните месеци приложимо би било австрийското законодателство.

19. Разглежданият случай повдига въпроса дали за целите на прилагането на стълкновителните норми, съдържащи се в дял II от Регламент № 1408/71, в периода на неплатен отпуск положението на г‑жа X във връзка с нейния нидерландски работодател се квалифицира като период на (обичайно) упражняване на дейност.

20. Представените пред Съда позиции на заинтересованите лица по този въпрос се различават.

21. Макар да изтъкват различни в известна степен мотиви, нидерландското правителство и Комисията застъпват становището, че г‑жа X е продължила да бъде заета в Нидерландия през периода на неплатения си отпуск. Нидерландското правителство набляга на факта, че трудовият ѝ договор е останал в сила през този период и че тя е продължила да бъде осигурявана в качеството си на работник въз основа на нидерландското законодателство в областта на социалната сигурност. Нидерландското законодателство позволявало подобно третиране при неплатен отпуск с максимална продължителност от 78 седмици.

22. Комисията отбелязва, че кратковременното преустановяване на трудовото правоотношение само по себе си не може да лиши съответното лице от качеството му на „заето лице“. От решаващо значение било обстоятелството, че въпреки преустановяването лицето остава осигурено за рискове, обхванати от схема за социална сигурност, спомената в член 1, буква а) от Регламент № 1408/71 ( 3 ).

23. Чешкото правителство е на обратното мнение и твърди, че за целите на определянето на приложимото законодателство периодът на неплатен отпуск, през който въпросното лице не упражнява никаква дейност за нидерландския си работодател и не получава никакво заплащане, не може да се разглежда като период на извършване на дейност като заето лице. Чешкото правителство посочва също, че този извод не следва да се влияе от факта, че съгласно нидерландското законодателство въпросният период се квалифицира като период на извършване на дейност като заето лице.

24. Отбелязвам, че разпоредбите на дял II от Регламент № 1408/71, част от който са членове 13 и 14, представляват пълна и единна система от стълкновителни норми, целящи да подчинят работниците, които се придвижват в рамките на Съюза, на схемата за социална сигурност само на една държава членка, за да се избегне припокриване на приложимите национални законодателства и усложненията, които биха могли да произтекат от това ( 4 ).

25. В настоящия случай е необходимо да се определи дали конкретното положение попада в обхвата на общата стълкновителна норма, съдържаща се в член 13, параграф 2 от Регламент № 1408/71 (lex loci laboris), или в обхвата на специалното правило по член 14, параграф 2, буква б), подточка i) (lex domicilii), приложимо за лице, което е обичайно наето на работа на територията на две или повече държави членки.

26. Във връзка с това е необходимо да се установи дали г‑жа X е била обичайно наета на работа и в Австрия, и в Нидерландия по смисъла на последната разпоредба.

27. На първо място, що се отнася до извършваната от лицето дейност в Австрия, според мен няма сериозни основания да се счита, че тя не следва да се взема предвид за целите на преценката дали лицето е обичайно наето на работа в две държави членки. По-специално, както Комисията правилно отбелязва, заетост, която продължава три последователни месеца, няма как да се разглежда като съвсем незначителна по своето естество дейност, която трябва да бъде игнорирана за целите на определянето на приложимото законодателство. От фактите по настоящото дело е видно, че през тримесечния си неплатен отпуск г‑жа X на практика полага труд единствено в Австрия. Очевидно този положен труд не може да се пренебрегне в процеса на прилагане на стълкновителните норми на Регламент № 1408/71.

28. На второ място, що се отнася до преценката дали г‑жа X е продължила да има дейност като заето лице в Нидерландия по време на неплатения си отпуск, отговорът не е толкова очевиден, като се има предвид, че през този период тя фактически изобщо не е полагала труд в споменатата държава членка.

29. Следва да се отбележи, че в член 1 от Регламента, където се урежда приложното му поле ratione personae, понятията „заето лице“ и „самостоятелно заето лице“ се определят, като се споменава, на първо място, „всяко лице, което е осигурено задължително или доброволно за продължителен период, за един или повече рискове, обхванати от клоновете на [съответна схема за социална сигурност]“.

30. Лицето е със статут на „заето лице“ по смисъла на посочения регламент, при условие че е осигурено, дори по отношение само на един риск, задължително или по избор, по обща или специална схема за социална сигурност, спомената в член 1, буква a) от този регламент, независимо дали е налице трудово правоотношение ( 5 ).

31. В решение Dodl и Oberhollenzer ( 6 ) Съдът посочва, че за преценката дали дадено лице продължава да попада в обхвата ratione personae на Регламент № 1408/71, определящ е не статутът на трудовото правоотношение, а фактът дали лицето е осигурено по отношение на рискове по схема за социална сигурност, спомената в член 1, буква a) от този регламент. Самото преустановяване на трудовото правоотношение за кратък период не може да лиши съответното лице от качеството му на „заето лице“ ( 7 ).

32. Считам, че посочената съдебна практика — както твърди Комисията — е релевантна и в настоящия случай.

33. Наистина, не може само въз основа на обстоятелството, че дадено лице е обхванато от схемата за социална сигурност, да се заключи, че то „обичайно“ упражнява дейност на територията на съответната държава членка. Формулировката на член 14, параграф 2 изисква и наличието на трудово правоотношение ( 8 ). Следователно в настоящия случай, за да се определи дали през неплатения си отпуск г‑жа X е продължила дейността си в Нидерландия, упражнявайки едновременно с това отделна дейност в Австрия, трябва да се прецени, първо, дали нейното трудово правоотношение е останало в сила, например дали трудовият ѝ договор е бил прекъснат само временно, и второ, дали тя е продължила да има същия статут на заето лице в Нидерландия по смисъла на член 1, буква а) от Регламент № 1408/71.

34. Що се отнася до първия елемент, от акта за преюдициално запитване е видно, че трудовото правоотношение между г‑жа X и нидерландския работодател е продължило през периода на неплатения отпуск — както фактически, така и съгласно нидерландското право, което е приложимото право към въпросното трудово правоотношение. По отношение на втория елемент, щом като през релевантния период г‑жа X е била обхваната от клон на системата за социална сигурност в Нидерландия, тя е запазила качеството си на „заето лице“ и в Нидерландия по смисъла на член 1, буква а) от Регламент № 1408/71, независимо дали фактически е полагала труд през въпросния ограничен период. Следователно г‑жа X трябва да се счита за лице, което за целите на прилагането на дял II от Регламент № 1408/71 е обичайно заето на работа в две държави членки въпреки временното преустановяване на нейното трудово правоотношение в една от тях.

35. Както изяснява запитващата юрисдикция, съмненията в настоящия случай произтичат от обстоятелството, че на г‑жа X е даден извънреден, неплатен отпуск, който се различава от обикновените прекъсвания на дейността като непълното работно време или годишния отпуск, доколкото временното неполагане на труд не следва директно от трудовия договор, а от специална уговорка, предвидена от нидерландското трудово право. Според мен обаче това положение, при условие че прекъсването на дейността по специалната уговорка е временно и въпросното лице продължава да е социално осигурено в Нидерландия, е сравнимо с други, по-типични примери за едновременно упражняване на две дейности в две държави членки, например по време на платен отпуск или през почивните дни ( 9 ). Ако г‑жа X бе взела платен отпуск през въпросния период, за да упражнява допълнителна дейност като ски учител в Австрия, това несъмнено щеше да се квалифицира като упражняване на дейност като заето лице в две държави членки. Смятам, че същият извод следва да се направи и в настоящия случай, в който г‑жа X е била в неплатен отпуск, като се има предвид, че трудовият ѝ договор е бил прекъснат само временно и че тя е продължила да бъде обхваната от нидерландската схема за социална сигурност.

36. Според мен предложеното тълкуване е съобразено с целта на разпоредбите на дял II от Регламент № 1408/71, насочени към улесняване на свободата на движение на работници и свободата на предоставяне на услуги и следователно към насърчаване на икономическото взаимно навлизане на пазара, като се избягват административните усложнения, особено за работниците и предприятията ( 10 ).

37. В настоящия случай прилагането на общата стълкновителна норма (lex loci laboris) би означавало да се приеме, че г‑жа X е била подчинена на нидерландското законодателство, с изключение на един месец през 2008 г. и два месеца през 2009 г., през които тя е била подчинена на австрийското законодателство. По мое мнение такъв резултат би бил несъвместим с целта на стълкновителните норми, съдържащи се в дял II от Регламент № 1408/71.

38. Честите промени в приложимото законодателство водят до допълнителни административни затруднения. Ето защо, макар в настоящия случай г‑жа X да е решила да оспори приложимостта на нидерландското законодателство по време на неплатения ѝ отпуск, според мен предвид произтичащите допълнителни административни стъпки би било за предпочитане в повечето случаи работникът мигрант да остане подчинен на законодателството на една държава членка. Нидерландското правителство и Комисията също категорично подкрепят това виждане.

39. Накрая, просто като второстепенно съображение искам да отбележа, че това тълкуване съответства и на определението за лице, което „обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки“, въведено с Регламент № 883/2004, който, макар и да не е приложим ratione temporis към настоящото дело, е показателен, доколкото се стреми да консолидира вече съществуващата практика. В определението се говори по-специално за лице, „което осъществява, едновременно или последователно, в полза на едно предприятие или работодател или на различни предприятия или работодатели, една или няколко отделни дейности в две или повече държави членки“ ( 11 ).

40. С оглед на изложените по-горе съображения съм на мнение, че щом като неплатеният отпуск е предполагал само временно преустановяване на изпълнението на трудовия договор в Нидерландия и г‑жа X е продължила да бъде обхваната от нидерландската система за социална сигурност, следва да се счита, че тя е запазила качеството си на заето лице в Нидерландия. Следователно положението на г‑жа X в периода от 1 декември 2008 г. до 28 февруари 2009 г. би трябвало да се урежда от член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент № 1408/71, което води към заключението, че се прилага lex domicilii, в случая — нидерландското законодателство.

41. В отговор на поставения от запитващата юрисдикция въпрос 2, буква б) бих искал да изтъкна, че щом като г‑жа X очевидно следва да се счита за обичайно наета в Австрия през въпросния период, за целите на определянето на приложимото законодателство по настоящото дело не е от значение дали тя е била наета в Австрия и през следващите години.

42. За разлика от положенията, разгледани в цитираната от запитващата юрисдикция съдебна практика ( 12 ), г‑жа X е била наета едновременно в две държави членки от двама различни работодатели. Следователно не е необходимо да се взема предвид времевото ограничение от 12 месеца във връзка с временното командироване на работници, нито да се обсъжда дали заетостта ѝ в Австрия е „временна“.

43. Бих искал да направя едно последно уточнение.

44. Целта на стълкновителните норми, съдържащи се в дял II от Регламент № 1408/71, е не само да се осигури действието на принципа на приложимост на законодателството само на една държава, но и да се гарантира, че работникът мигрант продължава да бъде изцяло обхванат от система за социална сигурност, докато упражнява дейност в две или повече държави членки.

45. Във връзка с това, както вече имах възможност да отбележа по повод на едно по-ранно дело ( 13 ), при гранични положения като разглежданото в настоящия случай следва да се отчете размерът на обезщетенията, предоставяни от законодателството на съответната държава членка, за да се гарантира, че въпросното законодателство не изключва засегнатото лице от закрилата, предлагана от основните клонове на социална сигурност. Ако степента на предоставяната по съответното законодателство закрила очевидно не е достатъчна, въпросното съображение би трябвало да се вземе предвид при определянето на приложимото законодателство. По-специално би било подходящо временно да се спре прилагането на определеното законодателство в съответствие със стълкновителните норми и да се приложи законодателството на друга държава членка, предвиждащо адекватна закрила.

46. Изглежда обаче, че тези заключителни съображения не са приложими към настоящото дело, тъй като в съдебното заседание нидерландското правителство потвърди, че през неплатения си отпуск г‑жа X е продължила да бъде обхваната от всички релевантни клонове на нидерландската система за социална сигурност.

47. С оглед на изложеното дотук смятам, че член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези в главното производство лице, което пребивава и е наето на работа в една държава членка и взема тримесечен неплатен отпуск, за да работи в друга държава членка за друг работодател, за целите на определянето на приложимото законодателство се счита за обичайно наето в две държави членки за въпросния период. В съответствие с посочената разпоредба това лице е подчинено на законодателството на държавата по пребиваване.

Заключение

48. С оглед на изложените дотук съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси на Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд на Нидерландия), както следва: „Член 14, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 от 2 декември 1996 г., трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези в главното производство лице, което пребивава и е наето на работа в една държава членка и взема тримесечен неплатен отпуск, за да работи в друга държава членка за друг работодател, за целите на определянето на приложимото законодателство се счита за обичайно наето в две държави членки за въпросния период. В съответствие с посочената разпоредба това лице е подчинено на законодателството на държавата по пребиваване“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Регламент на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (EО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (OВ L 28, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в ОВ L 32, 2008 г., стр. 31) (наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“). Считано от 1 май 2010 г., Регламент № 1408/71 е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в ОВ L 33, 2008 г., стр. 12). Той обаче остава приложим ratione temporis към главното производство.

( 3 ) Позоваване на решение от 7 юни 2005 г., Dodl и Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364, т. 31 и 34).

( 4 ) Вж. по-специално решение от 24 март 1994 г., Van Poucke (C‑71/93, EU:C:1994:120, т. 22).

( 5 ) Решения от 12 май 1998 г., Martínez Sala (C‑85/96, EU:C:1998:217, т. 36) и от 11 юни 1998 г., Kuusijärvi (C‑275/96, EU:C:1998:279, т. 21).

( 6 ) Решение от 7 юни 2005 г. (C‑543/03, EU:C:2005:364).

( 7 ) Решение от 7 юни 2005 г., Dodl и Oberhollenzer (C 543/03, EU:C:2005:364, т. 31). Вж. и точка 12 от заключението на генералния адвокат Geelhoed по дело Dodl и Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:112).

( 8 ) Вж. във връзка с подобна формулировка в член 13 от Регламент 883/2004 Fuchs, M. et Cornelissen, R. EU social security law: a commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009. Oxford Hart, 2015, р. 177.

( 9 ) Във връзка с аналогични разпоредби, съдържащи се в членове 11 и 13 от Регламент № 883/2004, вж. Практически наръчник относно законодателството, приложимо в Европейския съюз, Европейското икономическо пространство (ЕИП) и Швейцария (Европейска комисия, 2013 г.), стр. 24—25. Следва да се отбележи, че съгласно декларацията за отказ от отговорност Практическият наръчник е изготвен от състоящата се от представители на държавите членки Административна комисия за координация на системите за социална сигурност и е създаден с цел да се осигури практически инструмент за подпомагане при определянето на приложимото законодателство в областта на социалната сигурност, но не отразява непременно официалната позиция на Комисията.

( 10 ) Решения от 17 декември 1970 г., Manpower (35/70, EU:C:1970:120, т. 10) и от 9 ноември 2000 г., Plum (C‑404/98, EU:C:2000:607, т. 19). Вж. също във връзка с практиката на полския Върховен съд, Ślebzak, K. Koordynacja systemów zabezpieczenia społecznego. LEX Wolters Kluwer, Warszawa, 2012, р. 242.

( 11 ) Вж. член 14, параграф 5 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 (ОВ L 284, 2009 г., стр. 1), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 (ОВ L 149, 2012 г., стр. 4), който предвижда: „5. За целите на прилагането на член 13, параграф 1 от основния регламент лице, което „обичайно осъществява дейност като наето лице в две или повече държави членки“, означава лице, което осъществява, едновременно или последователно, в полза на едно предприятие или работодател или на различни предприятия или работодатели, една или няколко отделни дейности в две или повече държави членки“.

( 12 ) Решение от 4 октомври 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, т. 35—37).

( 13 ) Вж. моето заключение по дело Franzen и др. (C‑382/13, EU:C:2014:2190, т. 89 и 90).