ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Y. BOT

представено на 9 юли 2015 година ( 1 )

Дело C‑198/14

Valev Visnapuu

срещу

Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki),

Suomen valtio – Tullihallitus

(Преюдициално запитване, отправено от Helsingin hovioikeus (Финландия)

„Преюдициално запитване — Членове 34 ДФЕС и 110 ДФЕС — Акциз върху някои опаковки за напитки, които не са включени в депозитна система и в система за индивидуално обратно приемане — Членове 34 ДФЕС и 37 ДФЕС — Национален монопол за продажба на дребно — Изискване за разрешение за продажба на дребно при внос на алкохолни напитки, предназначени за продажба на дребно на територията на държавата, от намиращ се в друга държава членка оператор“

1. Във Финландия опазването на околната среда и закрилата на общественото здраве са гарантирани по-специално от две групи правни норми.

2. Първо, правната уредба относно акциза върху някои опаковки за напитки освобождава от заплащане на акциз опаковките за напитки, включени в ефективна система за обратно приемане, която гарантира повторното използване или рециклирането на опаковките за напитки.

3. Второ, правната уредба относно алкохолните напитки въвежда монопол за продажба на дребно на алкохолни напитки в полза на държавното дружество за търговия с алкохолни напитки Alko Oy (наричано по-нататък „Alko“), като по-специално въвежда изискване за получаване на разрешение за продажба на дребно при вноса на някои предназначени за такава продажба алкохолни напитки.

4. С настоящото преюдициално запитване Helsingin hovioikeus (апелативен съд на Хелзинки, Финландия) иска да се установи каква е квалификацията с оглед на членове 34 ДФЕС или 110 ДФЕС на първата правна уредба и с оглед на членове 34 ДФЕС или 37 ДФЕС — на втората.

5. По-нататък запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали посочените членове, както и член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62/ЕО ( 2 ) трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат подобно законодателство.

6. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Visnapuu, представител на European Investment Group OÜ (наричано по-нататък „ЕIG“), и Kihlakunnansyyttäjä (Хелзинки) (прокурор на Хелзинки) и Suomen valtio — Tullihallitus (финландска държава — митническа администрация) по повод облагането с акциз на опаковките за алкохолни напитки, които не са включени в система за обратно приемане, от една страна, и изискването за разрешение за продажба на дребно при вноса и продажбата на дребно на посочените алкохолни напитки, от друга.

7. В настоящото заключение, на първо място, ще обясня причините, поради които смятам, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство, съгласно която някои опаковки за напитки са освободени от плащане на акциз, при условие че са включени в система за обратно приемане, трябва да се преценява с оглед на член 110 ДФЕС и трябва да се смята за съвместима със същия член, както и с член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62.

8. На второ място, ще докажа, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която въвежда монопол за продажба на дребно и подчинява вноса на някои алкохолни напитки, предназначени за продажба на дребно, на изискване за получаване на разрешение за такава продажба, трябва да се преценява с оглед на член 37 ДФЕС и че последният трябва да се тълкува в смисъл, че допуска подобна правна уредба, стига организацията и функционирането на монопола да са приведени в съответствие, така че да се изключва всяка дискриминация между гражданите на държавите членки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват, и търговията със стоки с произход от други държави членки да не бъде поставена в по-неблагоприятно положение, нито правно, нито фактически, от това на търговията с национални стоки, като националният съд следва да провери дали това е така.

I – Правна уредба

А – Правото на Съюза

1. Договор за функционирането на ЕС

9. Съгласно член 34 ДФЕС „[к]оличествените ограничения върху вноса и всички мерки, имащи равностоен ефект[ ( 3 )], се забраняват между държавите членки“.

10. Член 37, параграф 1 ДФЕС гласи: „Държавите членки привеждат в съответствие съществуващите държавни монополи с търговски характер, така че да се гарантира, че няма да съществува дискриминация между гражданите на държавите членки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват. Разпоредбите на настоящия член се прилагат по отношение на всеки орган, посредством който държава членка юридически или фактически, пряко или непряко контролира, определя или чувствително влияе на вноса или износа между държавите членки. Тези разпоредби се прилагат също и спрямо монополните функции, които държавата е делегирала на други органи“.

11. Член 110 ДФЕС гласи: „Нито една държава членка не може да налага, пряко или косвено, каквито и да било вътрешни данъци върху стоките на други държави членки, които надвишават наложените пряко или косвено върху подобните местни стоки. Освен това никоя държава членка не може да налага върху стоките от други държави членки вътрешни данъци от такъв характер, че да дава косвена закрила на други стоки“.

2. Директива 94/62

12. Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 94/62: „Настоящата директива има за цел да хармонизира националните мерки относно управлението на дейността, свързана с опаковките и отпадъците от опаковки, от една страна, за да предотврати въздействието им върху околната среда на държавите членки, както и на трети страни, или да намали такова въздействие, като осигури високо ниво на опазване на околната среда, и от друга страна, да гарантира функционирането на вътрешния пазар и да избегне пречките за търговията и нарушаването и ограничаването на конкуренцията в рамките на Общността“.

13. Член 7 от Директивата, озаглавен „Системи за връщане, събиране и възстановяване“, предвижда: „1. Държавите членки предприемат необходимите мерки за гарантиране, че системите са създадени, за да осигурят: a) връщане и/или събиране на използвани опаковки и/или отпадъци от опаковки от потребителя, различен от крайния потребител, или от потока отпадъци, за да се насочат те към най-подходящите алтернативи за управление на отпадъците; б) повторното използване или възстановяване, включително и рециклиране на опаковки и/или събрани отпадъци от опаковки, за да бъдат изпълнени целите, установени в настоящата директива. Тези системи са отворени за участието на икономическите оператори в засегнатите сектори и за участието на компетентните държавни органи. Системите се отнасят също и за внесени продукти съгласно недискриминиращи условия, включително и подробни мерки и митнически тарифи, наложени за достъп до системите, и са създадени така, че да не поставят бариери пред търговията или да нарушават конкуренцията в съответствие с Договора. 2. Мерките, посочени в параграф 1, представляват част от политиката за опаковките и отпадъците от опаковки и отчитат по-специално изискванията относно опазването на околната среда, здравето на потребителя, сигурността и хигиената […]“.

14. Съгласно член 15 от директивата, озаглавен „Икономически инструменти“: „Като действа на основата на съответните разпоредби от Договора, Съветът приема икономически инструменти за поощряване осъществяването на целите, определени в настоящата директива. В случай на липса на такива мерки държавите членки могат в съответствие с принципите на политиката за околната среда на Общността и inter alia в съответствие с принципа „замърсителят плаща“ и задълженията, породени от Договора, да приемат мерки за постигане на тези цели“.

Б – Финландското право

1. Закон за акциза върху някои опаковки за напитки

15. Съгласно член 5 от Закон № 1037/2004 за акциза върху някои опаковки за напитки (Laki eräiden juomapakkausten valmisteverosta (1037/2004), наричан по-нататък „Закон за акциза върху някои опаковки за напитки“) акцизът е в размер на 51 цента на литър опакована стока.

16. Член 6 от посочения закон предвижда случаи на освобождаване от акциз. Параграф 1, точка 1 от него предвижда освобождаване на опаковки за напитки, които са включени в ефективна система за обратно приемане по член 3, първа алинея, точка 2 от същия закон ( 4 ).

2. Закон за алкохолните напитки

17. Член 1 от Закон № 1143/1994 за алкохолните напитки (alkoholilaki (1143/1994), наричан по-нататък „Закон за алкохолните напитки“) уточнява, че целта на този закон е да се предотвратят отрицателните въздействия на алкохолните субстанции върху обществото, социалния живот и здравето чрез контролиране на консумацията на алкохол.

18. Член 8 от споменатия закон, озаглавен „Внос на алкохолни напитки и етилов алкохол и разрешение за внос на етилов алкохол“, предвижда следното в първа алинея: „Алкохолни напитки могат да се внасят както за собствено потребление, така и с професионална или стопанска цел без специално разрешение за внос. Член 10 урежда подробно вноса за собствено потребление. Всеки, който извършва професионална или стопанска дейност с алкохолни напитки, трябва за целите на вноса им да притежава специално разрешение в съответствие с този закон […]“.

19. По силата на член 13, първа алинея от Закона за алкохолните напитки Alko има монопол за продажба на дребно на алкохолни напитки, с изключение на случаите, предвидени в член 14 от този закон.

20. Член 14 от посочения закон относно „[р]азрешението за продажба на дребно“ предвижда следното в параграфи 1 и 2: „Продажба на дребно на алкохолни напитки, които са произведени чрез ферментация и които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента, освен държавното дружество за търговия с алкохолни напитки може да извършва и всеки, който е получил съответно разрешение за продажба на дребно от компетентния за издаване на разрешенията орган. При условията, определени от министерството на социалните въпроси и здравеопазването, и с разрешение от компетентния за издаване на разрешенията орган продажба на дребно на алкохолни напитки, които са произведени чрез ферментация и които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 13 обемни процента, освен държавното дружество за търговия с алкохолни напитки може да извършва и всеки, който е получил разрешение за производството на въпросния продукт“.

II – Обстоятелства по спора в главното производство и преюдициални въпроси

21. От акта за преюдициално запитване е видно, че EIG, със седалище в Естония, използва уебсайт www.alkotaxi.eu, чрез който могат да бъдат закупени алкохолни напитки с ниско и с високо алкохолно съдържание от различни марки. EIG организира за част от клиентите доставка по домовете на закупените алкохолни напитки.

22. Не се оспорва, че между 24 юни и 18 август 2009 г. ( 5 ) EIG не е изпълнило някои от задълженията си по финландското право при доставката на алкохолни напитки във Финландия ( 6 ).

23. Всъщност EIG не е заплатило акциз върху алкохолните напитки в размер на 23144,89 EUR при вноса във Финландия на тези стоки, нито акциз в размер на 5233,52 EUR върху някои потребителски опаковки. Последният акциз се налага, когато опаковката не е включена в система за обратно приемане, какъвто е случаят на разглежданите в главното производство напитки.

24. Освен това г‑н Visnapuu, представител на EIG, внася и доставя алкохолни напитки по домовете на част от финландските купувачи, без да притежава разрешение за продажба на дребно за този внос.

25. Kihlakunnansyyttäjä (Хелзинки) започва производство срещу г‑н Visnapuu за тежка данъчна измама и за нарушение на Закона за алкохолните напитки.

26. С решение от 26 септември 2012 г. Helsingin käräjäoikeus (първоинстанционен съд, Хелзинки) осъжда г‑н Visnapuu условно на осем месеца лишаване от свобода и да плати на Suomen valtio обезщетение за укритите данъчни задължения в размер на 28378,40 EUR ведно с лихвите.

27. Г‑н Visnapuu обжалва решението. На първо място, той поддържа, че Законът за акциза върху някои опаковки за напитки е косвено дискриминационен и следователно противоречи на член 110 ДФЕС. На второ място, той посочва, че Законът за алкохолните напитки, според който за вноса на някои алкохолни напитки се изисква специално разрешение за продажба на дребно, представлява количествено ограничение върху вноса или МРЕ и следователно противоречи на член 34 ДФЕС. Освен това според него не може да се допусне никаква обосновка съгласно член 36 ДФЕС.

28. Kihlakunnansyyttäjä (Хелзинки) и Suomen valtio — Tullihallitus обаче поддържат, че нито Законът за акциза върху някои опаковки за напитки, нито Законът за алкохолните напитки, изискващ разрешение за продажба на дребно за алкохолни напитки, са в противоречие с правото на Съюза.

29. Според Kihlakunnansyyttäjä (Хелзинки) Законът за акциза върху някои опаковки за напитки трябва да се преценява с оглед единствено на член 110 ДФЕС и освен това е съвместим със същия този член. Според него съответствието на посочения закон трябва да се преценява не с оглед на член 34 ДФЕС, а на член 37 ДФЕС.

30. При тези обстоятелства Helsingin hovioikeus решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: 1) Следва ли [Законът за] акциза върху [някои опаковки] за напитки, съгласно [който] този акциз се налага, когато опаковката не е включена в система за обратно приемане, да се преценява с оглед на член 110 ДФЕС, вместо с оглед на член 34 ДФЕС? Трябва ли въпросната система за обратно приемане да е система за заплащане на депозит, при която лицето, което опакова или което внася напитките — само или в съответствие с процедурата, предвидена в Закона за […] отпадъците или в съответното приложимо за провинция Аланд законодателство — осигурява повторното използване или рециклирането на опаковките за напитки по такъв начин, че опаковката да се използва отново като такава или като суровина? 2) При утвърдителен отговор на първия въпрос: посочената правна уредба в съответствие ли е с член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62/ЕО, ако се вземе предвид и член 110 ДФЕС? 3) При отрицателен отговор на първия въпрос: посочената правна уредба в съответствие ли е с член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62/ЕО, ако се вземе предвид и член 34 ДФЕС? 4) При отрицателен отговор на третия въпрос: [Законът за] акциза върху [някои опаковки] за напитки трябва ли да се разглежда като [допустим] на основание член 36 ДФЕС? 5) При закупване от финландски купувач на алкохолни напитки по интернет или по друг начин от разстояние от търговец, който осъществява дейността си в друга държава членка и осигурява доставка на закупените стоки във Финландия, може ли изискването всеки, който използва алкохолни напитки с търговска цел, да притежава специално разрешение за продажба на дребно за целите на техния внос, да се разглежда като свързано със съществуването на монопол или като част от функционирането на монопол, така че да се допуска от разпоредбите на член 34 ДФЕС и да трябва обаче да се преценява в светлината на член 37 ДФЕС? 6) При утвърдителен отговор на петия въпрос: съвместимо ли е изискването за разрешение с условията за държавни монополи с търговски характер по член 37 ДФЕС? 7) При отрицателен отговор на петия въпрос и при приложимост в настоящия случай на член 34 ДФЕС: следва ли да се счита за противоречащо на този член ограничение или [МРЕ] финландската правна уредба, съгласно която при поръчка по интернет или по друг начин от разстояние вносът на алкохолни напитки за собствено потребление е разрешен само ако се извърши [в съответната държава членка] от самото поръчало ги лице или от независимо от търговеца трето лице, като в противен случай за вноса им се изисква разрешение по Закона за алкохолните напитки? 8) При утвърдителен отговор на седмия въпрос: може ли въпросната правна уредба да се приеме за обоснована и пропорционална с оглед на закрилата на здравето и живота на хората?

III – Анализ

А – Предварителни бележки

31. Поставените от запитващата юрисдикция въпроси се отнасят до две отделни финландски правни уредби.

32. Докато първите четири въпроса се отнасят до Закона за акциза върху някои опаковки за напитки, въпросите от пети до осми засягат Закона за алкохолните напитки. Първо ще разгледам заедно въпроси от първи до четвърти, преди да се насоча към въпроси от пети до осми.

33. Макар тези две правни уредби да са различни, трябва да отбележа, че разглежданото в главното производство положение остава същото.

34. Следва да се напомни, че видно от материалите по делото, г‑н Visnapuu е продал по интернет алкохолни напитки и след това ги е доставил пряко на финландските купувачи. Както вече посочих, тези факти не са оспорени от г‑н Visnapuu и следователно трябва да се считат за установени. При тези обстоятелства трябва ли г‑н Visnapuu да се разглежда като търговец от разстояние, извършил внос и продажба на дребно на тези алкохолни напитки във Финландия?

35. С оглед на материалите по делото се налага утвърдителен отговор.

36. Всъщност, както установява финландското правителство в писменото си становище, когато търговец от разстояние като г‑н Visnapuu сам транспортира и доставя алкохолни напитки на финландски купувачи, съгласно Закона за алкохолните напитки следва да се счита, че търговецът извършва продажба на дребно във Финландия. Когато обаче правото на собственост върху алкохолните напитки е прехвърлено в чужбина, след което самото поръчало ги лице или независимо от търговеца трето лице ги достави във Финландия, продажбата трябва да се счита за извършена извън Финландия.

37. От материалите по делото е видно, че посоченото тълкуване на Закона за алкохолните напитки се основава на насоките и съобщенията, приети от финландските органи. По-специално запитващата юрисдикция се позовава на тези текстове, когато в акта за преюдициално запитване излага приложимите национални разпоредби.

38. Според мен в настоящия случай няма съмнение какво е решението. Всъщност при продажбата на материални предмети като купените от г‑н Visnapuu, а именно на родово определени вещи, прехвърлянето на собствеността се осъществява в момента на доставката. Щом като същата е направена във Финландия, продажбата е извършена от правна гледна точка на финландска територия.

39. В конкретния случай трябва да се приеме за установено, че г‑н Visnapuu е извършил внос и след това продажба на дребно на алкохолни напитки.

40. Именно с оглед на това ще анализирам поставените от запитващата юрисдикция въпроси.

Б – По въпроси от първи до четвърти

41. С първите четири въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали национална правна уредба като Закона за акциза върху някои опаковки за напитки, съгласно който този акциз се налага, когато опаковката не е включена в система за обратно приемане, попада в приложното поле на член 110 ДФЕС или в това на член 34 ДФЕС и дали евентуално посочената правна уредба е съвместима с единия или с другия член.

42. Запитващата юрисдикция поставя на Съда въпрос и за съвместимостта на такава правна уредба с член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62.

43. С цел предоставяне на полезен отговор на запитващата юрисдикция, на първо място, ще разгледам въпроса относно квалифицирането на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки. Този закон представлява ли количествено ограничение върху вноса или МРЕ по член 34 ДФЕС или трябва да се квалифицира като „вътрешен данък“ по смисъла на член 110 ДФЕС?

44. На второ място, ще анализирам въпроса дали посоченият закон е съвместим със съответните разпоредби на Директива 94/62 и с член 110 ДФЕС.

1. По приложното поле съответно на член 34 ДФЕС и на член 110 ДФЕС

45. Най-напред ще отбележа, че Договорът за функционирането на ЕС съдържа три групи разпоредби, които забраняват пречките за търговията със стоки между държавите членки. Става дума за членове 28 ДФЕС и 30 ДФЕС, 34—36 ДФЕС и 110 ДФЕС ( 7 ).

46. Въпросът за приложимостта на членове 28 ДФЕС и 30 ДФЕС по отношение по-специално на митата върху вноса и на таксите с равностоен ефект нито е повдигнат от запитващата юрисдикция, нито е посочен в писмените становища.

47. От съображения за изчерпателност накратко ще обясня причините, поради които смятам, че приложимостта на тези разпоредби трябва да се изключи.

48. Разглежданият в главното производство акциз очевидно не е мито в прекия смисъл на това понятие.

49. Съгласно постоянната съдебна практика обаче всеки едностранно наложен паричен налог, дори да е минимален, независимо от наименованието и начина му на събиране, с който се облагат стоките поради факта, че преминават граница, и който не е мито в прекия смисъл на това понятие, представлява такса с равностоен ефект по смисъла на членове 28 ДФЕС и 30 ДФЕС ( 8 ).

50. От материалите по делото е видно, че разглежданият в главното производство акциз се прилага за опаковки за напитки, които не са включени в система за обратно приемане във Финландия. С други думи, от облагане с акциз са освободени само опаковките за напитки, които са включени в система за обратно приемане.

51. Следователно спорният налог се прилага за тези опаковки за напитки не поради факта, че преминават граница, а заради това че не са включени в система за обратно приемане. При тези условия акцизът по Закона за акциза върху някои опаковки за напитки не представлява такса с равностоен на мито ефект.

52. Тъй като в конкретния случай приложимостта на членове 28 ДФЕС и 30 ДФЕС може да се изключи, остава да се определи тази на членове 34 ДФЕС или 110 ДФЕС.

53. Както г‑н Visnapuu, така и финландското правителство и Европейската комисия подкрепят в писмените си становища приложимостта не на член 34 ДФЕС, а на член 110 ДФЕС по отношение на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки ( 9 ).

54. Споделям това становище.

55. В това отношение най-напред следва да се констатира, че член 34 ДФЕС забранява всички количествени ограничения върху вноса и всички МРЕ между държавите членки. Съдът тълкува разширително понятието за МРЕ, като приема, че то обединява всички национални мерки, които „могат пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятстват търговията в рамките на Общността“ ( 10 ).

56. Член 110 ДФЕС от своя страна забранява върху стоките от други държави членки да се налагат по-високи вътрешни данъци от тези, които се налагат върху подобните местни стоки, или вътрешни данъци от такъв характер, че да се дава косвена закрила на други стоки ( 11 ). За разлика от предвиденото в член 34 ДФЕС член 110 ДФЕС забранява не вътрешния данък като такъв, а неговите дискриминационни или протекционистични последици, поради което е достатъчно последните да се отстранят, за да се спазят условията на член 110 ДФЕС ( 12 ).

57. В допълнение следва да се посочи, че национална мярка по член 34 ДФЕС може да се обоснове с някое от предвидените в член 36 ДФЕС и в практиката на Съда съображения и поради това да не се счита за забранена. За сметка на това подобна възможност за обосноваване не се предвижда в контекста на член 110 ДФЕС.

58. От изложените съображения следва, че членове 34 ДФЕС и 110 ДФЕС ясно се разграничават по отношение на приложното си поле и на последиците от тяхното прилагане.

59. В тази връзка не е изненадващо, че Съдът е установил, че приложното поле на член 34 ДФЕС не включва пречките, обхванати от други специални разпоредби на Договора за функционирането на ЕС, и че пречките от фискален характер или тези, които имат равностоен на мито ефект, по членове 28 ДФЕС, 30 ДФЕС и 110 ДФЕС, не спадат към формулираната в член 34 ДФЕС забрана ( 13 ).

60. Член 110 ДФЕС, също както членове 28 ДФЕС и 30 ДФЕС, следва да се приеме за lex specialis, докато член 34 ДФЕС, който поради много широкото си приложно поле действа като „предпазна мрежа“, за lex generalis ( 14 ). Освен това само един от членовете 30 ДФЕС, 34 ДФЕС или 110 ДФЕС може да се приложи за дадена национална мярка ( 15 ).

61. С оглед на изложените съображения първо следва да се разгледа дали Законът за акциза върху някои опаковки за напитки влиза в обхвата на член 110 ДФЕС и единствено ако отговорът е отрицателен, дали посоченият закон попада в приложното поле на член 34 ДФЕС ( 16 ).

62. Подобно на Комисията считам, че разглежданият в главното производство акциз е с явен фискален характер. Всъщност следва да се напомни, че става дума за акциз върху някои опаковки за напитки, плащан на Suomen valtio.

63. Освен това следва да се отбележи, че видно от материалите по делото, акцизът се прилага независимо от произхода или местоназначението на опаковките за напитки. Всъщност нека напомня, че той системно се прилага за някои опаковки за напитки според обективни критерии, а именно — на литър опакован продукт и при невключване в системата за обратно приемане.

64. Следователно данъчна мярка като разглежданата в главното производство, която се удържа не поради преминаване на границата на въвелата я държава членка, а поради невключването на стока в система за обратно приемане при пускането ѝ на пазара, и която се прилага както за вносните, така и за произведените от съответната държава членка стоки, според мен спада към общия режим на вътрешното облагане на стоките и следователно трябва да се прецени с оглед на член 110 ДФЕС ( 17 ).

65. Тъй като считам, че разглежданата в главното производство данъчна мярка трябва да се прецени с оглед на член 110 ДФЕС, не е необходим анализ в светлината на член 34 ДФЕС.

2. По съвместимостта на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки с член 110 ДФЕС и с член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62

66. Както Комисията основателно изтъква в писменото си становище, най-напред трябва да се постави един предварителен въпрос. Член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62 хармонизирани ли са изчерпателно, така че съответствието на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки да трябва да се преценява единствено с оглед на тези разпоредби?

67. Този въпрос е важен, доколкото от постоянната съдебна практика е видно, че когато дадена област е изчерпателно хармонизирана в правото на Съюза, всяка национална мярка в тази област следва да се преценява с оглед на разпоредбите на акта за хармонизация, а не на тези от първичното право ( 18 ).

68. Също като Комисията смятам, че хармонизиращият ефект на Директива 94/62 остава ограничен в областта на организирането на системите за обратно приемане на опаковките за напитки ( 19 ).

69. Във връзка с това следва да се констатира, че съгласно Съда „за разлика от маркирането и идентификацията на опаковките и предвидените в членове 8—11 и приложение II към Директива 94/62 изисквания за състава на опаковките и възможността те да бъдат използвани повторно или да бъдат възстановени, организацията на националните системи за насърчаване на повторното използване на опаковките не е напълно хармонизирана“ ( 20 ).

70. Разбира се, след като установява, че държавите членки са длъжни да предприемат необходимите мерки за гарантиране, че системите за връщане, събиране и възстановяване са създадени, член 7, параграф 1 от Директива 94/62 регламентира тяхната организация ( 21 ).

71. При все това от текста на разпоредбата е видно, че държавите членки разполагат с известна свобода на действие в конкретната организация на посочените системи. Всъщност най-общо е предвидено, че системите се отнасят също и за вносните стоки съгласно недискриминиращи условия, включително и за подобни мерки и митически тарифи, наложени за достъп до системите. По-нататък посочената разпоредба изрично се позовава на Договора за функционирането на ЕС, като уточнява, че системите за обратно приемане са създадени така, че да не поставят бариери пред търговията или да нарушават конкуренцията „в съответствие с Договора“.

72. Освен това член 15 от Директива 94/62, отнасящ се до „[и]кономически[те] инструменти“, оставя голяма свобода на преценка на държавите членки по отношение на избора на инструментите. Всъщност съгласно този член 15 в случай на липса на хармонизирани мерки държавите членки могат в съответствие с принципите на политиката за околната среда на Европейския съюз и inter alia в съответствие с принципа „замърсителят плаща“ и задълженията, породени от Договора за функционирането на ЕС, да приемат мерки за постигане на целите на директивата.

73. Нека припомня, че посочената директива „има за цел да хармонизира националните мерки относно управлението на дейността, свързана с опаковките и отпадъците от опаковки, от една страна, за да предотврати въздействието им върху околната среда на държавите членки, както и на трети страни, или да намали такова въздействие, като осигури високо ниво на опазване на околната среда, и от друга страна, да гарантира функционирането на вътрешния пазар и да избегне пречките за търговията и нарушаването и ограничаването на конкуренцията в рамките на Общността“ ( 22 ).

74. В конкретния случай, както уточнява финландското правителство в хода на съдебното заседание, разглежданият в главното производство акциз е приет на основание посочения член 15 от Директива 94/62, и по-точно в приложение на принципа „замърсителят плаща“.

75. От изложеното по-горе следва, че тъй като съответните разпоредби на посочената директива не са изчерпателно хармонизирани, национална система за управление на опаковките, основана на облагане с акциз като разглеждания в главното производство, трябва да се преценява с оглед на член 110, първа алинея ДФЕС ( 23 ).

76. В това отношение най-напред следва да се установи, че целта на член 110 ДФЕС е осигуряването на свободното движение на стоки между държавите членки при нормални условия на конкуренция посредством премахването на всякакви форми на протекционизъм, които е възможно да възникнат при дискриминационното облагане с вътрешни данъци на стоки с произход от други държави членки ( 24 ). Следователно този текст трябва да гарантира пълна неутралност на вътрешните данъци по отношение на конкуренцията между местните и внесените стоки ( 25 ).

77. Съгласно постоянната съдебна практика дадена система на данъчно облагане на държава членка може да се смята за съвместима с член 110 ДФЕС само ако е установено, че тя действа по начин, който изключва всяка хипотеза на по-тежко облагане на внесените спрямо местните стоки, и съответно в никакъв случай не поражда дискриминационни последици ( 26 ).

78. Съдът е постановил също, че член 110 ДФЕС трябва да се тълкува разширително, така че да се обхванат всички данъчни способи, които биха могли да засегнат пряко или косвено равното третиране на националните стоки и вносните стоки. Предвидената в този член забрана трябва да се прилага всеки път, когато данъчно облагане може да има възпиращо действие спрямо вноса на стоки с произход от други държави членки в полза на вътрешното производство ( 27 ).

79. Следва да се констатира, че във въведения със Закона за акциза върху някои опаковки за напитки режим на данъчно облагане формално не се прави разлика между опаковките за напитки в зависимост от техния произход.

80. Всъщност от материалите по делото е видно, че разглежданият в главното производство акциз е дължим за местни и вносни стоки при едни и същи условия и ред. Следва да се напомни, че в конкретния случай всяка опаковка за напитка, вносна или местна, се облага с акциз с еднакъв размер и че освобождаването от акциз важи за местни или вносни опаковки, когато са включени в система за обратно приемане. Така че както подчертава финландското правителство в писменото си становище, условията за плащане на разглеждания в главното производство акциз и тези за освобождаване от акциз са еднакви за чуждестранните и за местните оператори.

81. В допълнение следва да се уточни, както прави в хода на съдебното заседание и финландското правителство, че събирането, транспортът и рециклирането на невключени в система за обратно приемане опаковки за напитки са свързани с големи разходи, които трябва да бъдат поети от операторите, решили да не се включват в системата за обратно приемане, основана на принципа „замърсителят плаща“. В тази връзка акцизът е въведен с цел насърчаване и е фиксиран от финландското правителство на равнище, позволяващо да се получават значителни приходи за опазването на околната среда ( 28 ).

82. Също като Комисията смятам, че като инструмент за насърчаване на рециклирането, повторното използване или пълнене акцизът съответства на посочените по-горе цели на член 1 от Директива 94/62 за намаляване на въздействието на отпадъците от опаковки върху околната среда.

83. Същевременно, макар условията за пряка дискриминация да не са налице, един вътрешен данък може да бъде косвено дискриминационен поради последиците си ( 29 ).

84. Според г‑н Visnapuu акциз като разглеждания в главното производство води до такава косвена дискриминация.

85. Според него, на първо място, съществуват редица пречки пред присъединяването на чуждестранни оператори към системата за обратно приемане, така че по време на спорния период EIG не е можело да се присъедини към нея.

86. Сред посочените пречки бил по-специално фактът, че само една от тези системи приемала присъединяване на чуждестранни оператори, както и че съществувало изискване за отпечатване върху опаковките на финландски код European Article Numbering (EAN) ( 30 ), поради което се налагало създаване на специална опаковка за финландския пазар. По време на съдебното заседание г‑н Visnapuu подчертава, че присъединяването към системата за обратно приемане било невъзможно най-вече поради високите разходи, които то пораждало за вносителите ( 31 ). Така че не било икономически рентабилно за малки или средни оператори да се присъединят към подобна система.

87. На второ място, г‑н Visnapuu смята, че създаването на собствена система на практика е невъзможно за чуждестранен оператор като EIG с оглед на изискванията за минимални квоти, за добро функциониране на системата и за доказване на това добро функциониране.

88. В този смисъл според него фактът, че присъединяването към система за обратно приемане или създаването на такава система е невъзможно за вносителите, при положение че представлява условие за освобождаване от акциз, води до това, че акцизът се налага на практика единствено за вносните стоки и че следователно противоречи на член 110, първа алинея ДФЕС.

89. В това отношение следва да се отбележи, че видно от материалите по делото, в конкретния случай условията за присъединяване към системата за обратно приемане се прилагат по един и същи начин за всички чуждестранни или местни оператори ( 32 ). Така малките или средните местни оператори, както и вносителите, какъвто е г‑н Visnapuu, трябва да изпълнят условията за присъединяване и следователно, ако решат да се присъединят, са изправени по-специално пред едни и същи разходи за това ( 33 ).

90. Както основателно посочва финландското правителство, оттук следва, че чуждестранните и местните оператори имат едни и същи възможности за присъединяване към системата за обратно приемане на национално ниво, за да избегнат плащането на акциз върху опаковките за напитки.

91. Колкото до възможността за създаване на собствена система за обратно приемане, не виждам по какъв начин чуждестранен оператор като г‑н Visnapuu е бил в по-неблагоприятно положение от местен оператор, след като последният е изправен пред същите изисквания.

92. Според мен от гореизложените съображения следва, че a priori не може да се твърди наличие на косвена дискриминация по отношение на условията за присъединяване към системата за обратно приемане или на тези, свързани със създаването на система за обратно приемане.

93. Същата констатация се налага по отношение на съответствието на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки, засягащ системата за обратно приемане на опаковките за напитки, с член 7 от Директива 94/62 ( 34 ).

94. Въз основа на всички гореизложени обстоятелства смятам, че национална правна уредба като Закона за акциза върху някои опаковки за напитки, която освобождава от такъв акциз някои опаковки за напитки, при условие че са включени в система за обратно приемане, трябва да се преценява с оглед на член 110 ДФЕС. Този член и член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат подобна правна уредба.

95. Доколкото отхвърлих приложимостта на член 34 ДФЕС, не е необходимо да се отговаря на трети и четвърти въпрос на запитващата юрисдикция.

В – По въпроси от пети до осми

96. С въпроси от пети до осми, които също следва да се анализират заедно, запитващата юрисдикция иска Съдът по същество да установи дали в случаите когато финландски купувач закупи алкохолни напитки от разстояние от търговец, който осъществява дейността си в държава членка, различна от Република Финландия, и осигурява доставка на закупените стоки във Финландия, национална мярка като тази по член 8, първа алинея от Закона за алкохолните напитки, изискваща за вноса за търговски цели на алкохолни напитки да се получи специално разрешение, трябва да се преценява с оглед на член 34 ДФЕС или на член 37 ДФЕС и евентуално дали посочената мярка трябва да се смята за съвместима с единия или другия член.

97. От акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция иска от Съда да установи по-точно дали член 8, първа алинея от Закона за алкохолните напитки е съвместим с разпоредбите на част трета, дял II, глава 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно забраната за количествени ограничения между държавите членки ( 35 ).

98. Подобно на всички встъпили по делото правителства смятам, че в положение като това по главното производство, в което вносът на алкохолни напитки е с цел „продажба на дребно“, преценката на съвместимостта на член 8, първа алинея от Закона за алкохолните напитки със съответните разпоредби на правото на Съюза трябва да се извърши, като се вземат предвид и членове 13 и 14 от същия закон, отнасящи се съответно до монопола за продажба на дребно на алкохолни напитки и изискването за разрешение за продажба на дребно на някои алкохолни напитки.

99. В това отношение според мен е необходимо предварително представяне на тези национални разпоредби, както следват от материалите по делото.

1. Финландският монопол за продажба на дребно на алкохолни напитки и изискването за разрешение за продажба на дребно на някои алкохолни напитки

100. Присъединяването на Република Финландия към Европейския съюз налага държавният ѝ монопол с търговски характер за алкохолните напитки да бъде приведен в съответствие с разпоредбите на правото на Съюза, и по-специално с член 37 ДФЕС ( 36 ).

101. С оглед на това Република Финландия се съгласява да отмени изключителните права за внос, износ, производство и търговия на едро ( 37 ), като на 8 декември 1994 г. приема Закона за алкохолните напитки ( 38 ).

102. От член 8, първа алинея и член 13 от посочения закон е видно, че финландският монопол, който изцяло е на притежаваното от Suomen valtio Alko, засяга единствено продажбата на дребно на алкохолни напитки.

103. Всъщност следва да се напомни, че по силата на член 13, първа алинея от Закона за алкохолните напитки Alko „има изключително право да извършва продажба на дребно на алкохолни напитки“ ( 39 ). Освен това от член 36, параграф 1, точка 1 от посочения закон е видно и че задачата на Alko е да ръководи продажбите на дребно — изключително право, предоставено му от същия закон.

104. Нека припомня, че член 8, първа алинея, първо изречение от Закона за алкохолните напитки гласи: „[р]азрешава се внос без специално разрешение на алкохолни напитки за лична консумация или за търговски цели“ ( 40 ). В този смисъл Alko не притежава каквото и да било изключително право за внос.

105. В особени случаи, за които все пак разглежданото в главното производство положение според мен е пример, за внос на алкохолни напитки се изисква получаване на специално разрешение.

106. Всъщност следва да се напомни, че съгласно член 8, първа алинея, последно изречение от Закона за алкохолните напитки „[в]секи, който използва алкохолни напитки за търговски или стопански цели, трябва да има предвиденото в настоящия закон специално разрешение за внос на алкохолни напитки, за да осъществява дейността си“ ( 41 ).

107. Следователно ако, както е в главното производство, намиращ се в Естония търговец от разстояние иска да внесе алкохолни напитки, за да ги продаде на купувач във Финландия, той трябва да притежава „специално разрешение“ в приложение на тази разпоредба.

108. Както установява шведското правителство в писменото си становище, типът на изискваното разрешение изглежда зависи от това, което се случва с алкохолните напитки след вноса им. Ако иска да извършва търговия на едро, вносителят трябва да получи разрешение за търговия на едро. Ако, като в конкретния случай, иска да продаде алкохолни напитки на потребител, вносителят трябва да получи разрешение за продажба на дребно от компетентния национален орган.

109. От член 14 от Закона за алкохолните напитки е видно, че разрешение за продажба на дребно не може да се получи за всички алкохолни напитки, а само за тези с ниско алкохолно съдържание.

110. Всъщност следва да се напомни, че на основание член 14, първа алинея от посочения закон продажба на дребно на „[а]лкохолни напитки, които са произведени чрез ферментация и които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента […] може да извършва и всеки, който е получил съответно разрешение за продажба на дребно от компетентния за издаване на разрешенията орган“.

111. В допълнение бих искал да отбележа, че на основание член 14, втора алинея от посочения закон при условията, определени от министерството на социалните въпроси и здравеопазването, продажба на дребно на алкохолни напитки, които са произведени чрез ферментация и които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 13 обемни процента, освен Alko може да извършва и всеки, който е получил разрешение за производството на въпросния продукт ( 42 ).

112. От член 8, първа алинея, разглеждан във връзка с членове 13 и 14 от Закона за алкохолните напитки, следва, че намиращ се в Естония търговец от разстояние като г‑н Visnapuu, който иска да продава на дребно алкохолни напитки във Финландия, има нужда от разрешение за продажба на дребно за внос и продажба на финландски купувач на алкохолни напитки със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента.

113. Що се отнася до алкохолните напитки с по-високо алкохолно съдържание, търговец от разстояние като г‑н Visnapuu не може да получи разрешение за продажба на дребно, доколкото тези напитки могат да бъдат продавани на дребно само от Alko.

114. Най-напред следва да се констатира, че съгласно направеното в хода на съдебното заседание от г‑н Visnapuu уточнение всички разглеждани в главното производство алкохолни напитки са със съдържание на етилов алкохол повече от 4,7 обемни процента, така че не спадат към напитките по член 14, първа алинея от Закона за алкохолните напитки, а към тези, по отношение на които се прилага финландският монопол за продажба на дребно по член 13 от същия закон.

115. С оглед на гореизложените съображения следва да се разгледа въпросът дали член 8, първа алинея и членове 13 и 14 от Закона за алкохолните напитки, които предоставят изключително право за продажба на дребно на алкохолни напитки на Alko и предвиждат за вноса на някои алкохолни напитки, предназначени за продажба на дребно, изискване за получаване на разрешение за продажба на дребно, попадат в приложното поле на член 37 ДФЕС или в това на член 34 ДФЕС и евентуално дали посочените разпоредби са съвместими с единия или другия член.

2. По приложимостта на член 37 ДФЕС

116. Член 8, първа алинея и членове 13 и 14 от Закона за алкохолните напитки попадат ли в приложното поле на член 37 ДФЕС или в това на член 34 ДФЕС?

117. Следва да се констатира, че въпросът за разграничаването на приложното поле на член 37 ДФЕС от това на член 34 ДФЕС вече е разглеждан в съдебната практика, по-специално в решения Franzén ( 43 ) и Rosengren и др. ( 44 ).

118. В първото решение Съдът установява разграничителен критерий, като приема, че „правилата, свързани със съществуването и функционирането на [..] монопол[а], следва да се разглеждат с оглед на разпоредбите на член [37 ДФЕС], които намират специфично приложение към упражняването от държавен монопол с търговски характер на неговите изключителни права“ ( 45 ), преди да посочи, че „[п]ри все това въздействието върху търговията в рамките на Общността, оказвано от другите разпоредби на националното законодателство, които могат да се разглеждат отделно от функционирането на монопола, въпреки че имат въздействие върху същия, следва да се преценява с оглед на член [34 ДФЕС]“ ( 46 ).

119. Разграничението се основава на предходна практика, в която Съдът вече е очертал приложното поле на член 37 ДФЕС. Ще се позова само на три решения.

120. В този смисъл в решение Miritz ( 47 ) Съдът установява, че „тъй като поради структурата и естеството си компенсаторната такса е свързана с германската монополна система за алкохолните напитки, отговорът […] трябва да се търси в рамките на член 37 [ДФЕС], който урежда специално организацията на държавните монополи“ ( 48 ).

121. По същия начин в решение Rewe-Zentral ( 49 ) той приема, че „член 37 [ДФЕС] е специална разпоредба за държавните монополи с търговски характер“ ( 50 ) и че „следователно посочената разпоредба не е релевантна по отношение на национални разпоредби, които не се отнасят до изпълнението от монопола на неговата специфична функция, а именно неговото изключително право, а общо посочват производството на алкохолни напитки и търговията с тях независимо дали са част от въпросния монопол, или не“ ( 51 ).

122. Освен това в решение Grandes distilleries Peureux ( 52 ) Съдът уточнява, че „установените в член 37 [ДФЕС] правила се отнасят […] само до дейности, които са вътрешно присъщи на изпълнението на специфичната функция на съответния монопол, но са неотносими към националните разпоредби, които не са свързани с изпълнението на тази специфична функция“ ( 53 ).

123. Посочената съдебна практика оставя известна неяснота относно точния обхват на приложното поле на член 37 ДФЕС. Трябва ли приложното поле на тази разпоредба да се ограничи със специфичната функция на монопола, а именно неговото изключително право? Национална разпоредба, която надхвърля stricto sensu упражняването на предоставеното на монопола изключително право, но е свързана със съществуването и функционирането на този монопол поради нейната вътрешно присъща връзка с упражняването на специфичната функция, която е възложена на монопола, попада ли в приложното поле на посочената разпоредба?

124. Неяснотата не е напълно преодоляна с решение Franzén ( 54 ), тъй като в него се установява, че в приложното поле на член 37 ДФЕС попада национална разпоредба, която е част от регулиращата вноса правна уредба и надхвърля stricto sensu упражняването на изключителното право на продажба на дребно на алкохолни напитки от монопола ( 55 ).

125. Съдът предоставя отговор на тези въпроси впоследствие в решение Rosengren и др. ( 56 ), отнасящо се до шведския монопол за продажба на дребно на алкохолни напитки.

126. В това решение Съдът приема, че разглежданата национална мярка, която по принцип забранява на физическите лица да извършват внос на алкохолни напитки, „не урежда сама по себе си упражняването от [монопола] на неговото изключително право за продажба на дребно на [тези] напитки“ ( 57 ). Така според Съда „[п]оради това тази мярка, която следователно не засяга изпълнението от монопола на специфичната му функция, не може да се приеме за свързана със самото съществуване на последния“ ( 58 ).

127. Съдът добавя, че „такава забранителна мярка в действителност не урежда функционирането на монопола, понеже няма отношение към условията за продажба на дребно на алкохолни напитки“ ( 59 ). В това отношение той уточнява, че „[в] частност тя няма за цел да уреди нито системата за подбор на стоки от монопола, нито търговската му мрежа, нито организацията на пускането на пазара и на рекламата на стоките, разпространявани от посочения монопол“ ( 60 ), преди да заключи, че „[п]ри тези условия подобна забрана не може да се счита за правило, свързано със съществуването и функционирането на монопола“ ( 61 ).

128. Оттук следва, че Съдът е тълкувал стеснително приложното поле на член 37 ДФЕС, като го е ограничил до правни уредби, които засягат пряко възложеното на монопола изключително право.

129. Възприетият в решение Rosengren и др. ( 62 ) подход противоречи на заключенията, представени по същото дело от генералните адвокати Tizzano и Mengozzi, и е критикуван от доктрината ( 63 ). Въпреки това в по-нови решения Съдът го потвърждава ( 64 ).

130. С оглед на тази неотдавнашна съдебна практика следва да се провери дали член 8, първа алинея и членове 13 и 14 от Закона за алкохолните напитки са правила, свързани със съществуването или функционирането на монопола ( 65 ).

131. Подобно на всички встъпили в производството правителства смятам, че без никакво съмнение правилото, посочено в член 13 от Закона за алкохолните напитки, който предоставя на държавния монопол изключителното право за продажба на дребно на алкохолни напитки, е свързано със самото съществуване на разглеждания в главното производство финландски монопол и очевидно — с приложното поле на член 37 ДФЕС.

132. Такъв ли е обаче и случаят на изискването за разрешение за внос и продажба на дребно на алкохолните напитки със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента, предвидено в член 8, първа алинея и член 14 от Закона за алкохолните напитки?

133. Според финландското и норвежкото правителство посочените разпоредби трябва да се преценяват с оглед на член 34 ДФЕС, тъй като алкохолните напитки, за които се отнасят, не попадат в обхвата на признатото на монопола изключително право.

134. Не мога да се съглася с този довод. Според мен член 8, първа алинея и член 14 от Закона за алкохолните напитки трябва да се преценят с оглед на член 37 ДФЕС, тъй като се отнасят до упражняването на специфичната функция на финландския монопол.

135. В това отношение, на първо място, следва да се констатира, че специфичната функция, възложена на разглеждания в главното производство монопол, се изразява в предоставеното му изключително право за извършване и управление на продажбите на дребно на алкохолни напитки във Финландия, с изключение на алкохолните напитки, които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента и за чиято продажба на дребно във Финландия всеки вносител или търговец на дребно трябва да има издадено от компетентния финландски орган разрешение.

136. На второ място, следва да отбележа, че разглежданото в главното производство положение е специфично и се различава от тези в предходната съдебна практика, и по-специално от това по делото, по което е постановено решение Rosengren и др. ( 66 ). Всъщност за разлика от разглежданата в посоченото дело правна уредба член 8, първа алинея и член 14 от Закона за алкохолните напитки не забраняват вноса на алкохолни напитки със съдържание на етилов алкохол до 4,7 обемни процента от търговец от разстояние като г‑н Visnapuu, а налагат по отношение на този внос изискване за получаване на разрешение за продажба на дребно, „когато“ въпросният търговец от разстояние иска да извърши продажба на дребно във Финландия.

137. Както основателно посочва шведското правителство, разрешение се изисква не за това, че алкохолните напитки преминават границата, а за това, че те подлежат на „продажба на дребно“.

138. Освен това следва да се отбележи, че докато решение Rosengren и др. ( 67 ) се отнася до национална мярка, която според Съда регламентира вноса, т.е. предхождащият търговията на дребно етап, но не и упражняването на изключителното право на монопола, то разглежданите тук национални мерки очевидно уреждат продажбата на дребно, поради което явно се установява вътрешно присъща връзка с финландския монопол на същия пазар на дребно.

139. На трето място, мисля, че от разрешението за продажба на дребно не би имало никакъв смисъл, ако този монопол не съществуваше и не функционираше ( 68 ).

140. Всъщност, ако нямаше монопол на продажбите на дребно на алкохолни напитки, не би имало какъвто и да било смисъл от изискване за разрешение за продажба на дребно единствено по отношение на алкохолните напитки със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента.

141. Когато обаче, също както в настоящия случай, изключителното право на продажба на дребно е предоставено на държавно дружество, изискването за разрешение за продажба на дребно цели да гарантира упражняването на специфичните функции от този монопол.

142. Всъщност какво би станало, ако при положение като това в главното производство не се изискваше никакво разрешение за продажба на дребно?

143. Установеното в друга държава членка EIG щеше да може да внася и продава на дребно, без да подлежи на контрол, всякакви алкохолни напитки на финландските потребители независимо от алкохолното им съдържание.

144. При тези обстоятелства търговец от разстояние като г‑н Visnapuu щеше да може да заобиколи и накърни самото съществуване на въведения от Закона за алкохолните напитки монопол.

145. Изискването за разрешение за продажба на дребно позволява следователно да се провери дали внесените с цел продажба на дребно алкохолни напитки не попадат в обхвата на предоставеното на националния монопол изключително право, гарантирайки по този начин самото му упражняване.

146. Следователно национална мярка, която се отнася до упражняването на специфичните функции на този монопол, трябва да се разглежда като свързана със самото му съществуване ( 69 ).

147. В този смисъл считам, че изискването за разрешение е не само неразривно свързано с упражняването на специфичните функции на монопола за продажба на дребно, но и касае самото им упражняване.

148. На четвърто място, също като шведското правителство и Комисията бих искал да отбележа, че по силата на Закона за алкохолните напитки финландските потребители могат да купуват и внасят всякакви алкохолни напитки от други държави членки, при условие че възложат на независима транспортна фирма или сами организират доставката на финландска територия и че собствеността върху алкохолните напитки е прехвърлена на купувача преди внасянето им във Финландия.

149. В този смисъл в случаите, когато финландски потребител купи от разстояние алкохолни напитки и когато прехвърлянето на собствеността върху тях, както и на риска по отношение на тях е станало извън финландската територия, задължението за разрешение не може да се налага на търговец от разстояние като г‑н Visnapuu, доколкото във Финландия не е извършена продажба на дребно.

150. При липса на продажба на дребно на финландска територия разрешението за продажба на дребно не е необходимо, тъй като не съществува никакъв риск от заобикаляне на монопола за продажба на дребно.

151. Според мен това също е потвърждение, че продажбата на дребно трябва да се разглежда като свързана със специфичната функция, възложена на финландския монопол, състояща се в запазване на управлението на продажбата на дребно на алкохолни напитки със съдържание на етилов алкохол повече от 4,7 обемни процента.

152. С оглед на всички изложени по-горе съображения смятам, че както член 13 от Закона за алкохолните напитки, така и член 8, първа алинея и член 14 от същия закон трябва да се преценяват с оглед на член 37 ДФЕС.

3. По съвместимостта с член 37 ДФЕС

153. Съдът няколкократно е уточнявал, че „[в]идно както от текста, така и от мястото му в системата на Договора, член 37 [ДФЕС] цели да гарантира спазването на основното правило за свободно движение на стоки в целия [вътрешен] пазар по-специално чрез отмяна на количествените ограничения и [МРЕ] в търговията между държавите членки и да поддържа така нормални условия на конкуренция между икономиките на държавите членки, когато в някоя от тях дадена стока е подчинена на държавен монопол с търговски характер“ ( 70 ).

154. Също съгласно постоянната съдебна практика „[посоченият] член не изисква пълна забрана на държавните монополи с търговски характер, но предписва тяхното привеждане в съответствие, така че да се гарантира, че по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват, няма да съществува дискриминация между гражданите на държавите членки ( 71 ).

155. Всъщност член 37 ДФЕС „има за цел да съгласува с изискванията за създаването и функционирането на [вътрешния] пазар възможността държавите членки да оставят в действие определени монополи с търговски характер като инструменти за постигането на цели от обществен интерес. Той цели премахването на пречките за свободното движение на стоки, с изключение все пак на ограниченията върху търговията, които са присъщи за съществуването на съответния монопол“ ( 72 ).

156. Следователно член 37 ДФЕС „изисква организацията и функционирането на монопола да са установени по такъв начин, че да се изключва всяка дискриминация между гражданите на държавите членки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват, така че търговията със стоки с произход от други държави членки да не бъде поставена в по-неблагоприятно положение, нито правно, нито фактически, от това на търговията с национални стоки, а конкуренцията между икономиките на държавите членки да не бъде нарушена“ ( 73 ).

157. На първо място, също като финландското правителство, бих искал да напомня, че целта на Закона за алкохолните напитки съгласно член 1 от същия е да се предотвратят отрицателните въздействия на алкохолните субстанции върху обществото, социалния живот и здравето чрез контролиране на консумацията на алкохол.

158. Що се отнася до продажбата на дребно, според същото правителство консумацията на алкохол е регулирана чрез въвеждането на финландски монопол, а за някои напитки с ниско алкохолно съдържание — чрез система за получаване на разрешение за продажба на дребно.

159. Освен това според шведското правителство направените проучвания доказват, че по-големият достъп до алкохолни напитки води до увеличаване на общата им консумация. Нещо повече, според становището на същото правителство общата консумация на алкохолни напитки и броят на засегнатите от тях лица намалява с увеличаването на трудностите за набавянето им.

160. В този контекст е безспорно, че като се стремят да закрилят общественото здраве срещу вредите от алкохола, финландският монопол за продажба на дребно и изискването за разрешение за продажба на дребно преследват цел от обществен интерес ( 74 ).

161. На второ място, бих искал да отбележа, че нито в писмените становища, нито в хода на съдебното заседание се твърди, че финландският монопол нарушава изискванията по член 37 ДФЕС.

162. В това отношение отново следва да се подчертае, че видно от материалите по делото, организацията и функционирането на монопола за продажба на дребно допуска установените в други държави членки търговци да продават алкохолни напитки на финландски потребители, при условие че последните сами организират транспорта им до Финландия. Освен това както местните, така и чуждестранните оператори могат да продават алкохолни напитки на държавния монопол, който след това ги препродава на финландските потребители.

163. В случая няма доказателства, че търсенето на алкохолни напитки от страна на потребителите не е било задоволено, нито че вносните стоки са били поставени в по-неблагоприятно положение от местните стоки.

164. В допълнение също като финландското правителство бих искал да посоча, че видно от материалите по делото никоя от страните не твърди, че условията за получаване на разрешение за продажба на дребно съгласно Закона за алкохолните напитки са дискриминационни.

165. В това отношение следва да се изтъкне, че видно от писменото становище на същото правителство, разрешението за продажба на дребно е необходимо както за местните оператори, желаещи да извършват продажба на дребно, така и за чуждестранните оператори, желаещи да осъществяват внос и продажба на дребно на алкохолни напитки, които са със съдържание на етилов алкохол не повече от 4,7 обемни процента, и се прилага без разграничение между произведените във Финландия стоки и тези, произведени в други държави членки.

166. В този смисъл националните правни норми относно разрешението за продажба на дребно от правна и фактическа гледна точка имали еднакво въздействие върху продажбата както на местни, така и на внесени от други държави членки стоки и се прилагали без каквато и да било дискриминация по отношение на местните и чуждестранните оператори.

167. Впрочем в допълнение следва да се посочи, че ако в положение като разглежданото в главното производство, в което алкохолните напитки се внасят от различна от Република Финландия държава членка и се доставят от търговеца на финландския купувач, не се изискваше никакво разрешение, системата за получаване на разрешение за продажба на дребно щеше да доведе до обратна дискриминация, доколкото само местните алкохолни напитки щяха да бъдат подчинени на изискването за получаване на такова разрешение.

168. Макар да сочат липса a priori на спор относно законосъобразността както на монопола, така и на разрешението за продажба на дребно, гореизложените съображения все пак не предоставят информация относно организацията и конкретното функциониране на монопола, и по-специално относно системата за подбор на стоки от него, мрежата му за продажби или рекламата на алкохолните напитки. Въз основа именно на тези критерии обаче Съдът би могъл да прецени съвместимостта на правилата относно функционирането на монопола с оглед на член 37 ДФЕС ( 75 ).

169. Следователно с оглед на всички установени обстоятелства по делото националният съд трябва да прецени дали организацията и функционирането на финландския монопол за продажба на дребно са дискриминационни и дали могат да поставят в по-неблагоприятно положение вносните стоки.

170. На последно място, следва да се добави, че според финландското правителство целта за закрила на общественото здраве не може да бъде постигната с по-малко ограничителни мерки от въвеждането на изискването за разрешение за извършване във Финландия на продажба на дребно или на изключителното право на финландския монопол. Всъщност според посоченото правителство, ако даден чуждестранен търговец може самостоятелно да продава на финландските купувачи, това би довело до появата на нов канал за разпространение на алкохолните напитки, който ще създаде конкуренция за монопола и за подчинената на задължението за разрешение търговия, без да е подложен на никакъв контрол от компетентните национални органи.

171. В това отношение финландското правителство посочва по-специално, че системата за получаване на разрешение е необходима, за да се контролира дали предприятията, получили разрешение за търговия, спазват разпоредбите за продажба на алкохолни напитки ( 76 ).

172. Освен това следва да се напомни, че видно от материалите по делото, при определени условия потребителите могат да поръчват и внасят алкохолни напитки от чуждестранен търговец. Следователно Законът за алкохолните напитки не забранява вноса за лична употреба.

173. Предвид гореизложените обстоятелства смятам, че член 8, първа алинея и членове 13 и 14 от Закона за алкохолните напитки трябва да се приемат за необходими и пропорционални на целта за закрила на общественото здраве.

174. С оглед на всички тези съображения смятам, че член 37 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като Закона за алкохолните напитки, при условие че организацията и функционирането на монопола са приведени в съответствие, така че да се изключва всяка дискриминация между гражданите на държавите членки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват, така че търговията със стоки с произход от други държави членки да не бъде поставена в по-неблагоприятно положение, нито правно, нито фактически, от това на търговията с местните стоки, като националният съд следва да провери дали това е така.

175. Тъй като отхвърлих приложимостта на член 34 ДФЕС, не е необходимо да се отговаря на седми и осми въпрос на запитващата юрисдикция.

IV – Заключение

176. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на Helsingin hovioikeus по следния начин: 1) Национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която освобождава от плащане на акциз някои опаковки за напитки, при условие че са включени в система за обратно приемане, трябва да се преценява с оглед на член 110 ДФЕС. Член 110 ДФЕС и член 1, параграф 1 и членове 7 и 15 от Директива 94/62/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 1994 година относно опаковките и отпадъците от опаковки трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат подобна правна уредба. 2) Национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която въвежда монопол за продажба на дребно и налага изискване при вноса на алкохолни напитки, предназначени за продажба на дребно, за получаване на разрешение за продажба на дребно, трябва да се преценява с оглед на член 37 ДФЕС. Член 37 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска подобна правна уредба, при условие че организацията и функционирането на монопола са приведени в съответствие, така че да се изключва всяка дискриминация между гражданите на държавите членки по отношение на условията, при които стоките се доставят и търгуват, така че търговията със стоки с произход от други държави членки да не бъде поставена в по-неблагоприятно положение, нито правно, нито фактически, от това на търговията с местните стоки, като националният съд следва да провери дали това е така.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 1994 година относно опаковките и отпадъците от опаковки (ОВ L 365, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 14, стр. 238).

( 3 ) Наричани по-нататък „МРЕ“.

( 4 ) По силата на последната посочена разпоредба ефективната система за обратно приемане се определя като система, при която се заплаща депозит и лицето, което опакова или внася напитките — самостоятелно или в съответствие с процедурата, предвидена в Jätelaki (Закон за управление на отпадъците) (1072/1993) или в съответното приложимо в провинция Аланд законодателство — осигурява повторното използване или рециклирането на опаковките за напитки по такъв начин, че опаковката да се използва отново като такава или като суровина.

( 5 ) Наричан по-нататък „спорният период“.

( 6 ) В акта за преюдициално запитване се уточнява, че през спорния период EIG е внесло във Финландия 4507,30 l пиво, 1499,40 l сайдер, 238,70 l вино и 3452,30 l спиртни напитки.

( 7 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jacobs по дело De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, т. 2).

( 8 ) Вж. решения Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, т. 22 и цитираната съдебна практика) и Orgacom (C‑254/13, EU:C:2014:2251, т. 23).

( 9 ) В това отношение следва да се отбележи, първо, че шведското и норвежкото правителство не са се произнесли по този въпрос, второ, че според г‑н Visnapuu член 34 ДФЕС трябва да се прилага само субсидиарно, и трето, че финландското правителство анализира съвместимостта на Закона за акциза върху някои опаковки за напитки с член 34 ДФЕС, в случай че Съдът го приеме за приложим.

( 10 ) Вж. решение Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, т. 5).

( 11 ) Вж. решения De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, т. 36) и Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, т. 27).

( 12 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jacobs по дело De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, т. 28).

( 13 ) Вж. решения Lornoy и др. (C‑17/91, EU:C:1992:514, т. 14) и De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, т. 32).

( 14 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jacobs по дело De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, т. 30).

( 15 ) Пак там. В точка 32 от заключението генералният адвокат Jacobs приема, че поради различните им приложни полета само един от тези членове може да се прилага за дадена мярка (вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Brzeziński, C‑313/05, EU:C:2006:598, т. 31 и 32).

( 16 ) Пак там (т. 33).

( 17 ) Вж. в този смисъл решения De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, т. 34) и Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, т. 23 и 24), както и определение Kawala (C‑134/07, EU:C:2007:770, т. 26).

( 18 ) Вж. решение Radlberger Getränkegesellschaft и S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, т. 53 и цитираната съдебна практика).

( 19 ) Вж. в този смисъл Съобщение на Комисията — Опаковки за напитки, системи за заплащане на депозит и свободно движение на стоки (ОВ C 107, 2009 г., стр. 1).

( 20 ) Вж. решения Комисия/Германия (C‑463/01, EU:C:2004:797, т. 44) и Radlberger Getränkegesellschaft и S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, т. 56).

( 21 ) Вж. решение Комисия/Германия (C‑463/01, EU:C:2004:797, т. 43).

( 22 ) Вж. член 1, параграф 1 от Директива 94/62.

( 23 ) Следва да се отбележи, че преписката не съдържа никакво доказателство, че акцизът върху опаковките за напитки въвежда протекционизъм, облагодетелстващ конкурентно национално производство на опаковки за алкохолни напитки. Следователно разглежданият в главното производство акциз не може да се преценява с оглед на член 110, втора алинея ДФЕС.

( 24 ) Вж. решения Stadtgemeinde Frohnleiten и Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, т. 30 и цитираната съдебна практика) и Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, т. 34).

( 25 ) Вж. решения De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, т. 37) и Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, т. 35).

( 26 ) Вж. решения Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, т. 40), Stadtgemeinde Frohnleiten и Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, т. 50) и Oil Trading Poland (C‑349/13, EU:C:2015:84, т. 46 и цитираната съдебна практика).

( 27 ) Вж. решения Bergandi (252/86, EU:C:1988:112, т. 25) и Stadtgemeinde Frohnleiten и Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, т. 40).

( 28 ) От писменото становище на финландското правителство е видно, че системата за рециклиране, при която се заплаща депозит, на практика работи ефективно. Така през 2011 г. процентът на рециклиране е около 97 % за опаковките за напитки, използвани за пръв път, докато за повторно използваните опаковки е около 96 % за металите, 91 % за стъклото и 96 % за пластмасите от типа на полиетилен терефталат (PET).

( 29 ) Вж. решение Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:21, т. 37 и цитираната съдебна практика).

( 30 ) Посоченият код позволява идентификацията на продукта.

( 31 ) Според него членският внос за присъединяване към финландската система за обратно приемане възлиза на минимум 3600 EUR за стъклените бутилки, които подлежат на рециклиране, и на 6200 EUR за металните кутийки за напитки. Към това се прибавяла таксата, свързана с кода на всеки включен в системата продукт, заплащането на депозит и таксата за рециклиране въз основа на продаденото количество.

( 32 ) В писменото си становище финландското правителство уточнява, че Suomen Palautuspakkaus Oy (наричано по-нататък „PALPA“) и дъщерното му дружество Palpa Lasi Oy са оператори на най-големите системи за обратно приемане във Финландия и че условията за присъединяване към системата за обратно приемане на PALPA и тарифите могат свободно да бъдат прегледани на фински, английски и шведски език на интернет сайта на PALPA.

( 33 ) Следва да се напомни, че присъединяването към система за обратно приемане на опаковките за напитки не е задължително. Всъщност даден оператор може да предпочете да плаща акциз, вместо разходи за присъединяване.

( 34 ) Припомням, че по силата на член 7, параграф 1, втора алинея от Директивата националните системи за обратно приемане трябва по-специално да се прилагат за внесени продукти съгласно недискриминиращи условия, включително и подробни мерки и митнически тарифи, наложени за достъп до системите, и трябва да са създадени така, че да не поставят бариери пред търговията или да нарушават конкуренцията в съответствие с Договора.

( 35 ) Глава 3 включва членове 34—37 ДФЕС.

( 36 ) Вж. точка 126 от XXV Доклад относно политиката за конкуренция 1995 г. (COM(96) 126 окончателен).

( 37 ) Пак там.

( 38 ) Законът за алкохолните напитки влиза в сила на 1 януари 1995 г.

( 39 ) Курсивът е мой.

( 40 ) Пак там.

( 41 ) Пак там.

( 42 ) С оглед на материалите по делото следва да се отбележи, че посочената разпоредба за продажба на дребно на алкохолни напитки със съдържание на етилов алкохол не повече от 13 обемни процента не е била обсъждана, поради което приемам, че не засяга разглежданото в главното производство положение.

( 43 ) C‑189/95, EU:C:1997:504.

( 44 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 45 ) Вж. решение Franzen (189/95, EU:C:1997:504, т. 35 и цитираната съдебна практика).

( 46 ) Пак там (т. 36 и цитираната съдебна практика).

( 47 ) 91/75, EU:C:1976:23.

( 48 ) Точка 5.

( 49 ) 120/78, EU:C:1979:42.

( 50 ) Точка 7.

( 51 ) Пак там.

( 52 ) 86/78, EU:C:1979:64.

( 53 ) Точка 35.

( 54 ) C‑189/95, EU:C:1997:504.

( 55 ) Вж. заключението на генералния адвокат Tizzano по дело Rosengren и др. (C‑170/04, EU:C:2006:213, т. 41) и заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Rosengren и др. (C‑170/04, EU:C:2006:747, т. 35).

( 56 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 57 ) Точка 21.

( 58 ) Точка 22.

( 59 ) Точка 24.

( 60 ) Пак там.

( 61 ) Точка 26.

( 62 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 63 ) Вж. Bernard, E. Monopole sur l’alcool et régime d’autorisation d’importation. — Revue Europe, 8/ 2007, comm. 207. Авторът смята по-специално, че „само можем да се учудим на лаконичността, демонстрирана от общностния съд при отговора му на поставения въпрос, който не съответства на предходната му практика и се различава от този на двамата генерални адвокати“. Вж. също Johansson, M. Rosengren — The ECJ makes a narrow interpretation of Franzén. — European Law Reporter, 7‑8/2007, р. 250.

( 64 ) Вж. решения Комисия/Швеция (C‑186/05, EU:C:2007:571, т. 22 и 23) и ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, т. 21—30).

( 65 ) Вж. в този смисъл решения Rosengren и др. (C‑170/04, EU:C:2007:313, т. 19) и ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, т. 24).

( 66 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 67 ) Пак там.

( 68 ) Вж. заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Rosengren и др. (C‑170/04, EU:C:2006:747, т. 60).

( 69 ) Вж., a contrario, решение ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, т. 27 и цитираната съдебна практика).

( 70 ) Вж. решение Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, т. 37 и цитираната съдебна практика).

( 71 ) Пак там (т. 38 и цитираната съдебна практика).

( 72 ) Пак там (т. 39).

( 73 ) Пак там (т. 40).

( 74 ) Вж. в този смисъл решение Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, т. 41).

( 75 ) Вж. решение Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, т. 43—66).

( 76 ) В писменото си становище правителството уточнява, че алкохолните напитки със съдържание на етилов алкохол до 4,7 обемни процента са подчинени на специфична правна уредба. Всъщност те например не могат да се продават между 7.00 ч. и 21.00 ч. Освен това продажбата на тези напитки на лица под 18 години и на лица в нетрезво състояние е забранена.