ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 20 октомври 2022 година ( 1 )

Дело C‑291/21

Starkinvest SRL

(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж, Белгия)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 655/2014 — Процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки — Условия за издаване на заповед за запор — Понятия за „съдебно решение“ и за „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] — Съдебно решение, с което се разпорежда плащането на имуществена санкция за неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия“

I. Въведение

1. Преюдициалното запитване е отправено във връзка с процедура, при която учреденото по белгийското право дружество Starkinvest SRL иска издаването на европейска заповед за запор на банкова сметка върху сумите, които евентуално се намират по френската банкова сметка на учредено по ирландското право дружество.

2. Чрез тази процедура ищецът в главното производство се стреми да обезпечи вземането си във връзка с имуществени санкции, които били дължими от учреденото по ирландското право дружество по силата на постановено в Белгия съдебно решение, което го задължава, под страх от имуществена санкция в размер на 2500 EUR за всяко нарушение, да преустанови определени дейности.

3. Както посочва Съдът, Регламент (ЕС) № 655/2014 ( 2 ) предвижда различни условия за издаване на европейска заповед за запор на банкови сметки (наричана по-нататък „ЕЗЗБС“) в зависимост от това дали кредиторът вече е получил, или все още не е получил акт, който изисква длъжникът да изплати сумата по вземането на кредитора в държавата членка по произход. В първия случай кредиторът трябва да докаже само нуждата от спешна мярка поради съществуването на непосредствена опасност, докато във втория случай трябва да убеди съда, че е налице и fumus boni iuris ( 3 ).

4. Поставеният в настоящото дело въпрос е дали кредиторът, който е получил съдебно решение, с което длъжникът е осъден да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на постановено с това решение разпореждане за преустановяване на действия, разполага с акт, отговарящ на изискванията на Регламент № 655/2014, и следователно дали е освободен от задължението, предвидено във втория случай.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

5. Съгласно член 4, точки 5 и 8 от Регламент № 655/2014 се прилагат следните дефиниции: „5) „[вземане]“ означава [претенция] за плащане на определена изискуема сума пари или [претенция] за плащане на определима сума пари, ко[я]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд; […] 8) „съдебно решение“ означава съдебно решение, постановено от съд на държава членка, независимо от наименованието на решението, включително решение за определяне на разходите или разноските от служител на съда;“.

6. Член 5 от този регламент, озаглавен „Достъп“, предвижда: „[ЕЗЗБС] е достъпна за кредитора в следните ситуации: а) преди кредиторът да предприеме действия в някоя държава членка за образуване на съдебно производство срещу длъжника по същество или на всеки етап по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение или на одобряването или сключването на съдебна спогодба; б) след като кредиторът е получил в държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, ко[и]то изисква[т] длъжникът да заплати сумата по [вземането] на кредитора“.

7. Член 7 от посочения регламент, в който се посочват условията за издаване на ЕЗЗБС, предвижда: „1. Съдът издава [ЕЗЗБС], когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от мярка за защита под формата на [ЕЗЗБС], тъй като съществува реална опасност без такава мярка последващото изпълнение на [вземането] на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено. 2. Когато кредиторът все още не е получил в която и да е държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез които от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора, последният представя и достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че има вероятност искът му срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество“.

8. Член 55 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 ( 4 ) гласи, че „[с]ъдебно решение, постановено в държава членка, с което се нарежда плащане посредством глоби, е изпълняемо в сезираната държава членка само ако размерът на плащането е бил окончателно определен от съда по произход“.

Б. Белгийското право

9. В белгийското право имуществената санкция е уредена с членове 1385 bis—1385 nonies от Сode judiciaire (Кодекс за съдебната власт) ( 5 ). Тези разпоредби произхождат от Сonvention Benelux de 1973 portant loi uniforme relative à l’astreinte (Конвенцията на Бенелюкс от 1973 г. за единен закон за имуществените санкции) ( 6 ).

10. Съгласно член 1385 bis от този кодекс: „По искане на някоя от страните съдът може да осъди другата страна, ако тя не изпълни разпореденото по делото основно задължение, да заплати парична сума, наречена „имуществена санкция“, без това да засяга обезщетението за вреди, ако е присъдено такова. […]“.

11. Съгласно член 1385 ter посочения кодекс: „Съдът може да определи имуществената санкция или като еднократна сума, или като сума, установена за единица време или за нарушение. В последните два случая съдът може да определи и размер, над който осъждането с имуществените санкции преустановява своето действие“.

12. Съгласно член 1385 quater от същия кодекс изпълнителното основание, позволяващо събирането на имуществената санкция, е съдебното решение, с което тя се постановява, а лицето, в чиято полза е същата, не бива да получи определяне на имуществената санкция преди изпълнението.

13. Лицето, в чиято полза е имуществената санкция, носи тежестта да докаже, че условията за нейната изискуемост са изпълнени. В случай на оспорване от длъжника лицето, в чиято полза е посочената санкция, трябва да докаже твърдените пропуски. Тогава съдът по изпълнението следва да прецени дали условията за имуществената санкция са изпълнени.

III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

14. С решение от 3 септември 2013 г., постановено от Tribunal de commerce de Liège (Търговски съд Лиеж, Белгия) в рамките на спор между Starkinvest и две други дружества (наричано по-нататък „съдебното решение от 3 септември 2013 г.“), потвърдено впоследствие с решение на Cour d’appel de Liège (Апелативен съд Лиеж, Белгия) от6 януари 2015 г. (наричано по-нататък „съдебното решение от 6 януари 2015 г.“) ( 7 ), на двете дружества се разпорежда, под страх от имуществена санкция в размер на 2500 EUR за всяко нарушение ( 8 ), да преустановят всякакво търгуване на територията на Бенелюкс на техните стоки и услуги със словната марка „SOFT PARIS“.

15. На 27 април 2021 г. Starkinvest подава молба за издаване на разпореждане за плащане за сумата от 86694,22 EUR, от които 85000 EUR като имуществена санкция за периода от 24 март до 27 април 2021 г.

16. С молба, подадена на 3 май 2021 г. в секретариата на Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж, Белгия) Starkinvest иска от последния да разпореди издаването на европейска заповед за запор на банкова сметка за сума в размер на 85000 EUR, върху всички средства, които евентуално се намират по френските банкови сметки на едно от дружествата, което е страна по спора, чието седалище се намира в Ирландия.

17. Запитващата юрисдикция отбелязва, че в решение, с което се разпорежда плащането на имуществени санкции в случай на неизпълнение на разпореждането за преустановяване, не се посочва размерът на тези имуществени санкции. Следователно този размер по дефиниция не е известен към момента на приемането на това решение.

18. Освен това според белгийското право не е необходимо размерът на имуществените санкции да се определя преди запора. Както следва от предоставената от заинтересованите страни информация, неизпълнението на разпореждането за преустановяване се установява едва от съдебния изпълнител. Следователно съгласно белгийското право, дори осъдителното решение да е изпълняемо и да е връчено, съдът се произнася, по-специално по въпроса дали тези имуществени санкции се дължат с оглед на наложените задължения, едва в производството по възражение срещу запора.

19. След като е сезирана с ЕЗЗБС, запитващата юрисдикция е длъжна да провери дали са изпълнени изискванията и условията на Регламент№ 655/2014.

20. Запитващата юрисдикция признава, че съгласно Регламент № 655/2014 ( 9 ) положението на кредитора, който разполага с акт относно вземане, което той иска да обезпечи, като съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, е много различно от това на кредитора, който не разполага с такъв акт.

21. Именно в този контекст запитващата юрисдикция изразява съмнения относно тълкуването на Регламент№ 655/2014.

22. По-конкретно, на първо място, доколкото в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014 понятието „[вземане]“ е определено като „[претенция] за плащане на определена изискуема сума пари или [претенция] за плащане на определима сума пари, ко[я]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд“, запитващата юрисдикция иска да установи дали имуществената санкция, чиито принцип и основен размер са определени в съдебно решение, но чийто изискуем размер все пак зависи от евентуалното бъдещо неизпълнение от страна на длъжника, може да се счита за „[вземане]“ по смисъла на тази разпоредба.

23. Запитващата юрисдикция счита, че при утвърдителен отговор съдебното решение, с което се налага имуществена санкция, може да се счита за решение, „чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора“, по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014. Тя отбелязва, че ако случаят е такъв, съдът по обезпечението, който трябва да се произнесе по молбата за издаване на европейска заповед за запор на банкова сметка, би бил лишен от всякакво правомощие за проверка на „реквизитите“ на съответното вземане. Според тази юрисдикция обаче такава проверка позволява на сезирания съд да разгледа дали имуществената санкция по иска наистина е изискуема, дали е налице погасяване по давност и дали са спазени всички процесуални норми.

24. На второ място, като се позовава на член 55 от Регламент № 1215/2012, запитващата юрисдикция, изглежда, иска да обърне внимание на Съда върху факта, че съгласно този регламент, макар съдебното решение, с което се налага имуществена санкция, да е изпълняемо в държавата членка по произход, то е изпълняемо в сезираната държава членка само ако размерът на плащането е бил окончателно определен от съда по произход ( 10 ). Тази юрисдикция иска да се установи дали това е така и по отношение на Регламент № 655/2014, така че определянето на размера на имуществената санкция да е необходимо, за да може съдебното решение, с което се налага имуществена санкция, да се квалифицира като „съдебно решение“ по смисъла на член 4, точка 8 от този регламент.

25. При тези обстоятелства с акт от 6 май 2021 г., постъпил в Съда на 7 май 2021 г., Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Съдебното решение, с което страната е осъдена да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, представлява ли решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора, по смисъла на член 7, параграф 2 от [Регламент № 655/2014]? 2) Съдебното решение, с което страната е осъдена да заплати имуществена санкция, дори да подлежи на изпълнение в страната по произход, попада ли в обхвата на понятието „съдебно решение“ по смисъла на член 4 от [Регламент № 655/2014], когато размерът на закрепената в него санкция не е бил определен, както изисква член 55 от [Регламент № 1215/12]?“.

26. Писмени становища представят Starkinvest, белгийското и нидерландското правителство, както и Комисията. Starkinvest, белгийското правителство и Комисията са представлявани в проведеното на 16 юни 2022 г. съдебно заседание.

IV. Анализ

27. Първият преюдициален въпрос се отнася до това дали съдебно решение, с което страната се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, а вторият — дали това съдебно решение попада в обхвата на понятието „съдебно решение“, определено в член 4, точка 8 от този регламент.

28. Изглежда по-подходящо или въпросите да се разгледат в обратен ред, както предлага белгийското правителство, или да се разгледат заедно, както предлага нидерландското правителство. Подкрепям второто предложение.

29. Всъщност отговорът на Съда на преюдициалните въпроси ще позволи на запитващата юрисдикция да определи обхвата на проверката, която трябва да извърши, за да издаде ЕЗЗБС.

30. В това отношение от член 17, параграф 1 от Регламент № 655/2014 следва, че съдът, който е сезиран с молба за издаване на ЕЗЗБС, трябва да провери дали са спазени условията и изискванията на този регламент. В този контекст е важно да се подчертае, че двата преюдициални въпроса се отнасят до един и същ аспект на тази проверка, а именно дали национален съд, сезиран с молба за издаване на ЕЗЗЗБС, може да провери по-специално наличието и размера на вземането, което кредиторът иска да обезпечи със заповедта за запор.

31. Освен това съгласно Регламент № 655/2014 наличието на „съдебно решение“ по смисъла на член 4, точка 8 от този регламент, каквато е хипотезата във втория преюдициален въпрос, не променя съществено — що се отнася до този аспект от проверката на сезирания съд — положението на кредитора спрямо това на кредитора, който не разполага със съдебно решение. Всъщност съгласно член 7, параграф 2 от посочения регламент положението на кредитора е различно едва когато той получи „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора“, което съответства на хипотезата в първия преюдициален въпрос.

32. Поради това следва да се приеме, че с двата си преюдициални въпроса, които трябва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че връчено съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, по смисъла на тази разпоредба, така че съдът, сезиран с молба за издаване на ЕЗЗБС, с която кредиторът се стреми да обезпечи плащането на вземането, свързано с тази имуществена санкция, не може да провери наличието и размера на това вземане.

А. Становища на заинтересованите страни

33. Само Starkinvest поддържа, че трябва да се отговори утвърдително на двата преюдициални въпроса.

34. От писмените становища, отнасящи се до първия преюдициален въпрос, е видно, че според Starkinvest вземането, което представлява имуществената санкция, е „[вземане]“ по смисъла на член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014. То твърди, че размерът на имуществената санкция е ясно определим и произтича от вече настъпило събитие, а именно неспазването на разпореждането за преустановяване на действия в продължение на определен период, като се има предвид, че този размер е станал определим със съдебното решение от 6 януари 2015 г.

35. Що се отнася до втория преюдициален въпрос, Starkinvest поддържа, на първо място, че ЕЗЗБС не е изпълнителна, а обезпечителна мярка, която е поискана, за да се обезпечи последващо действително изпълнение на постановеното национално съдебно решение. Според това дружество Регламент № 655/2014 се прилага към предхождащ изпълнението етап и не може да се тълкува в светлината на Регламент № 1215/2012.

36. На второ място, Starkinvest твърди, че по същество е невъзможно член 55 от Регламент № 1215/2012 да се приложи на етапа на обезпечаването, поради факта че белгийското право не предвижда правни средства за защита за кредитора, които да му позволят да определи размера на дадена имуществена санкция.

37. Нидерландското правителство посочва, че съгласно член 48, буква б) от Регламент № 655/2014 тази разпоредба не засяга прилагането на Регламент № 1215/2012. Според това правителство европейската заповед за запор на банкови сметки попада и в приложното поле на последния регламент, тъй като той се прилага по граждански и търговски дела. Ето защо посоченото правителство поддържа, че доколкото в Регламент № 655/2014 се съдържа изразът „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, този израз трябва да се тълкува с оглед на член 55 от Регламент № 1215/2012. Според него от това тълкуване следва, че съдебно решение, с което се налага имуществена санкция поради евентуално бъдещо неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява такова „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“.

38. В писменото си становище по втория преюдициален въпрос белгийското правителство припомня, че Съдът вече е уточнил, че съответният акт трябва да има изпълнителна сила в държавата членка по произход, за да може кредиторът, който го е получил, да се позове на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 ( 11 ). Според посоченото правителство обаче това уточнение трябва да се тълкува във връзка с членове 39 и 55 от Регламент № 1215/2012. Според белгийското правителство съдебно решение, с което страната се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на главното задължение, при положение че размерът на последната не е определен, не представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 4, точка 8 от Регламент № 655/2014.

39. В допълнение, що се отнася до първия преюдициален въпрос, белгийското правителство подчертава, че имуществената санкция представлява акцесорна санкция спрямо налагането на главното задължение за предприемане или преустановяване на действия, чиято цел е да се обезпечи изпълнението на това главно задължение. Неизпълнението на посоченото главно задължение обаче е събитие, което по дефиниция все още не е настъпило към момента на постановяване на съдебното решение, с което страната се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на главното задължение.

40. Освен това според посоченото правителство съдебно решение, с което се налага имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането, тъй като производството, в което е постановено това съдебно решение, не може да се счита за „производств[о], целящ[о] да се получи изпълнително основание по съответн[ото вземане]“ по смисъла на съображение 13 от Регламент № 655/2014. Всъщност посоченото правителство поддържа, че основният предмет на присъдата, включваща имуществена санкция, не е самото вземане по имуществената санкция, а задължението за предприемане или преустановяване на действия.

41. Без да предлага преюдициалните въпроси да се разгледат в обратен ред, Комисията посочва, че макар съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на основното задължение, да представлява „съдебно решение“ по смисъла на член 4, точка 8 от Регламент № 655/2014 (втори преюдициален въпрос), то не представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на член 7, параграф 2 от този регламент (първи преюдициален въпрос).

Б. Съображения

1. Предварителни бележки

42. За да бъде освободен от задължението да убеди сезирания с молба за издаване на ЕЗЗБС съд, че е налице fumus boni iuris, кредиторът трябва да разполага с „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014. В член 5, буква б) от този регламент се използва същият израз.

43. Следователно, за да се даде полезен отговор на преюдициалните въпроси, следва да се определи дали кредиторът разполага с решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по „[вземането]“ на кредитора, когато е получил съдебно решение, с което се определя основният размер на имуществената санкция за всяко неизпълнение на постановено с това решение разпореждане за преустановяване на действия.

44. Изглежда в основата на съмненията на запитващата юрисдикция е определението на понятието „[вземане]“, съдържащо се в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014 ( 12 ).

45. Това определение се състои от две части, които се отнасят до различни хипотези, а именно хипотезата на [вземане], което представлява „[претенция] за плащане на определена изискуема сума пари“ (първа част на определението) и хипотезата на [вземане], който представлява „[претенция] за плащане на определима сума пари, ко[я]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд“ (втора част на определението).

46. Първо и що се отнася до първата част на определението, възниква въпросът дали съдебно решение, с което се определя основният размер на имуществената санкция за всяко неизпълнение на постановено с това решение разпореждане за преустановяване на действия, представлява решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати определена изискуема сума пари.

47. Считам, че настоящият случаят не е такъв.

48. Сумата, която длъжникът трябва да плати на кредитора, не се определя в съдебно решение като решението от 3 септември 2013 г. или решението от 6 януари 2015 г., с което се определя основният размер на имуществената санкция. В момента на приемането на съдебното решение тази сума дори не е известна и зависи от последващи събития. За сметка на това в белгийското право посочената сума се определя въз основа на констатациите на съдебен изпълнител ( 13 ) след приемането на съдебно решение.

49. Второ и що се отнася до втората част на посоченото определение, възниква въпросът дали, за да се приеме, че кредиторът разполага с решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора, е достатъчно сумата, която кредиторът иска да обезпечи с ЕЗЗБС, да е „определима“ по смисъла на втората на част от определението по член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014.

50. Отправната точка обаче е дали терминът „[вземане]“, използван в израза „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ трябва да се разглежда и във връзка с втората част на това определение, съгласно която „[вземането]“ представлява „[претенция] за плащане на определима сума пари, ко[я]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд“.

51. В отговор на поставен в съдебното заседание въпрос в тази връзка Starkinvest и Комисията посочват, че този термин трябва да се тълкува по смисъла на втората част на определението, дадено в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014 ( 14 ), докато белгийското правителство отбелязва, че посоченият термин трябва да се тълкува само по смисъла на първата част на това определение.

52. Следва да се отбележи, че в Регламент № 655/2014 терминът „[вземане]“ се използва многократно и в различен контекст.

53. По принцип едно понятие трябва да има еднакво значение в един и същ законодателен текст, независимо от контекста, в който се използва в този текст. По тази логика може да се презумира, че едни и същи понятия, използвани в един и същ акт на Съюза, имат еднакъв смисъл ( 15 ).

54. В това отношение, от една страна, както следва от член 1, параграф 1 от Регламент № 655/2014, с ЕЗЗБС се пречи на длъжника да застраши последващо изпълнение на „[вземане]“ ( 16 ). Следователно ЕЗЗБС трябва винаги да се отнася до „[вземане]“ по смисъла на член 4, точка 5 от този регламент и двете части на определението на това понятие са напълно приложими в този контекст.

55. От друга страна обаче, като се имат предвид характеристиките на „[вземането]“, както е дефинирано във втората част на определението на това понятие, буди съмнение дали тази част на определението е релевантна, когато кредиторът иска да се позове на съдебно решение, с което се определя основният размер на имуществената санкция, за да бъде освободен от задължението да убеди сезирания с ЕЗЗБС съд, че е налице fumus boni iuris.

56. Поради това тези характеристики трябва да бъдат преценени с оглед на изискванията, които Регламент № 655/2014 предвижда за положенията, при които кредиторът е освободен от задължението да убеди съда, че е налице fumus boni iuris. Тези изисквания се отнасят, от една страна, до необходимостта в полученото от кредитора съдебно решение да се уточни размерът на вземането, което посоченият кредитор се стреми да обезпечи с ЕЗЗБС, и от друга страна, до необходимостта да се получи това решение в производство във връзка с това вземане.

2. По необходимостта да се уточни размерът на вземането, което кредиторът се стреми да обезпечи с ЕЗЗБС

57. За да съответства на характеристиките, предвидени във втората част на определението на понятието „[вземане]“, съдържащо се в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014, достатъчно е претенцията да се отнася до плащането на „определима“ сума пари.

58. Както обаче твърди белгийското правителство в съдебното заседание, изразът „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, който се съдържа както в член 5 буква б), така и в член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, трябва да се тълкува във връзка с член 8, параграф 2, буква ж), подточка ii) от този регламент.

59. Като продължение на този довод от член 8, параграф 2, буква ж), подточка ii) от Регламент № 655/2014 ( 17 ), тълкуван в светлината на съображение 12 от него ( 18 ), следва, че кредиторът може да поиска издаването на ЕЗЗБС за „сумата по [цялото му вземане], която е посочена в съдебното решение“ или за „част от нея“. По същия начин член 6, параграф 3 от този регламент предвижда, че „[к]огато кредиторът вече е получил съдебно решение […], компетентни да издадат [ЕЗЗБС] за [вземането], посочен[о] в решението […], са съдилищата на държавата членка, в която е издадено решението […]“ ( 19 ).

60. В този ред на мисли съгласно указанията във формуляра, който трябва да се използва ( 20 ) при подаване на молба за ЕЗЗБС ( 21 ), кредиторът, който разполага с изпълнително основание, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора, освен информацията за основанието, съгласно раздел 8 от този формуляр, кредиторът посочва размера, който да се запорира, който е или размерът, посочен в основанието, а именно „[г]лавницата, определена в съдебното решение“, или по-малък размер ( 22 ). Освен това в споменатия формуляр се пояснява, че „сумата, [за която се иска издаване на ЕЗЗБС], като цяло следва да отговаря на сумата, посочена в съдебното решение“.

61. В настоящия случай единственият размер, посочен в съдебното решение, на което се позовава Starkinvest, е основният размер за всяко неизпълнение на разпореждането за преустановяване на действия ( 23 ). Следователно размерът, съответстващ на кратна сума на основния размер на имуществена санкция за всяко неизпълнение на разпореждането за преустановяване на действия, който това дружество иска да обезпечи с ЕЗЗБС, задължително е по-голям от всеки размер, за който може да се счита, че е бил „посочен“ в това съдебно решение. Регламент № 655/2014 обаче предвижда, че ЕЗЗБС може да бъде издадена за сумата по цялото вземане, която е посочена в съдебното решение, или за част от нея.

62. По-важното е, че макар да е теоретично „определима“, сумата, съответстваща на размер, кратен на основния размер на имуществена санкция за всяко неизпълнение на разпореждането за преустановяване на действия, не е посочена в съдебното решение, с което се постановява това разпореждане. Тази сума също така не е определена с това решение и не присъства в него.

63. Следователно съдебното решение, на което кредиторът възнамерява да се позове, за да бъде освободен, в съответствие с член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, от задължението да убеди сезирания с молба за издаване на ЕЗЗБС съд, че е налице fumus boni iuris, трябва да се отнася не до претенция за плащане на определима сума пари, а до сума, посочена в това съдебно решение. Случаят обаче не е такъв, когато става въпрос за съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на постановено с това решение разпореждане за преустановяване на действия.

3. По необходимостта от получаване на съдебно решение в рамките на производство относно съответното вземане

64. Дори в израза „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ да се опитаме да тълкуваме термина „[вземане]“ по смисъла на втората част на определението в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014, следва да се отчете фактът, че съгласно тази част от определението вземането трябва да произтича от „сделка“ или от „вече настъпило събитие“.

65. В съдебното заседание белгийското правителство твърди, че втората част на това определение на понятието „[вземане]“ може да се отнася само до вземания, които произтичат от събития като „сделка“ или „вече настъпило събитие“, които предхождат приемането на съдебно решение („[вземане, което] може да бъде предявен[о] пред съд“), на което кредиторът възнамерява да се позове, за да бъде освободен от задължението да убеди сезирания с молба за издаване на ЕЗЗБС съд, че е налице fumus boni iuris.

66. Що се отнася до доктрината, в нея се приема, че втората част на посоченото определение на понятието „[вземане]“ трябва да се тълкува в смисъл, че терминът „сделка“ се отнася до договори или търговски дейности, които могат да доведат до ангажирането на договорната отговорност, докато съгласно нея терминът „вече настъпило събитие“ се отнася до деликти, които водят до ангажиране на извъндоговорната отговорност ( 24 ). Това тълкуване се потвърждава от съображение 12 от Регламент № 655/2014, съгласно което „[ЕЗЗБС] следва да е достъпна и за вземания, които още не са [изискуеми], доколкото тези вземания произтичат от вече настъпила трансакция или събитие и техният размер може да бъде определен, включително за вземания във връзка с гражданска отговорност, деликт или квазиделикт, и граждански искове за вреди или реституция въз основа на акт, който дава основание за наказателно производство“ ( 25 ).

67. В това отношение имуществена санкция за неизпълнение на постановено със съдебно решение разпореждане за преустановяване на действия не предхожда това решение. Всъщност самото разпореждане за преустановяване се постановява с посоченото съдебно решение. Следователно това означава, че съдът, постановил съответното решение, не е разгледал събитията, поради които се дължи тази имуществена санкция.

68. В този контекст трябва да отбележа, че при разграничаването в член 5 от Регламент № 655/2014 на положението на кредитор, който трябва да убеди сезирания с молба за издаване на ЕЗЗБС съд, че искът му по същество е основателен, от това на кредитор, който разполага с основание, което го освобождава от това задължение, първото положение се описва като положение на кредитор, преди да „предприеме действия в някоя държава членка за образуване на съдебно производство срещу длъжника по същество“ и „на всеки етап по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение“ ( 26 ). От това следва, че за да се намира във второто положение, кредиторът трябва да разполага с основание, произтичащо от такова производство по същество.

69. Макар понятието „производство по същество“ да е с широк обхват ( 27 ), в съображение 13 от Регламент № 655/2014 се уточнява, че за да попадне в обхвата на това понятие, производството трябва да цели да се получи изпълнително основание за съответното вземане ( 28 ).

70. Следователно това трябва да е вземане, което е било разгледано в производство по същество и чиято основателност е била оценена в края на това производство, т.е. вече е било предявено пред съд. Ето защо не е достатъчно това да е вземане, което може да бъде предявено пред съд, както предвижда втората част на определението на понятието „[вземане]“ в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014. Всъщност това е причината, поради която, по логиката на член 7, параграф 2 от този регламент, когато кредиторът е получил изпълнително основание, повече да не е необходимо да се разглежда основателността на вземането, за което се отнася основанието.

71. В този ред на мисли, като се посочва пояснението в съображение 13 от Регламент № 655/2014, в доктрината се отбелязва, че производствата, които нямат за цел получаването на изпълнително основание, с което длъжникът се осъжда да заплати парично вземане, което ЕЗЗБС трябва да обезпечи, не трябва да попадат в обхвата на понятието „производство по същество“. Ето защо според това тълкуване в доктрината „временните и обезпечителните мерки, които имат за цел събирането на доказателства, мерките за замразяване на средства и еквивалентните национални мерки като обезпечителния запор или възбрана по франкофонското право“ трябва да се изключат от това понятие ( 29 ).

72. По същия начин имуществена санкция, наложена в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява съответно вземане, за което се отнася съдебното решение, с което се постановява това разпореждане.

73. Всъщност, доколкото имуществена санкция се дължи за неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, вземането не съществува към момента на приемането на съдебното решение, с което се постановява разпореждането. Още повече че съдът, произнесъл това решение, не е разгледал дали и за какви нарушения се дължи имуществената санкция. Следователно имуществена санкция, наложена в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява съответно вземане, свързано с производството, в което е постановено съдебно решение, с което се налага тази санкция ( 30 ). Поради това кредиторът не може да се позове на това съдебно решение, за да бъде освободен съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 от задължението да убеди сезирания с молбата за ЕЗЗБС във fumus boni iuris на неговата претенция относно имуществената санкция.

74. Този прочит на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 се подкрепя от систематичното и телеологическо тълкуване на този регламент, от което следва, че той има за цел да установи баланс между интереса на кредитора и този на длъжника.

4. По баланса между интереса на кредитора и този на длъжника

75. Както се посочва в съображение 14 от Регламент № 655/2014, условията на издаване на ЕЗЗБС трябва да установят подходящ баланс между интереса на кредитора да получи заповед и интереса на длъжника да предотврати злоупотреба със заповедта. Такъв баланс обаче би бил поставен под въпрос, ако се възприеме тълкуването, че съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014.

76. Всъщност, както отбелязва запитващата юрисдикция, да се възприеме това тълкуване би означавало съдът, сезиран с молба за издаване на ЕЗЗБС, с която кредиторът се стреми да обезпечи вземането, свързано с имуществената санкция, да бъде лишен от правомощието да провери реквизитите на посоченото вземане. Ако кредиторът представи достатъчно доказателства, за да се увери сезираният с молбата за ЕЗЗБС съд, че е налице спешна необходимост от обезпечителна мярка, този съд е длъжен да издаде поисканата от кредитора ЕЗЗБС.

77. Освен това в такъв случай длъжникът няма да може да предизвика проверка на „реквизитите“ на посоченото вземане.

78. Всъщност членове 33 и 34 от Регламент № 655/2014 предвиждат средства за правна защита срещу ЕЗЗБС и нейното изпълнение. Тези средства за защита са посочени изчерпателно. Ето защо длъжникът не може да поиска отмяна на ЕЗЗБС нито чрез средство за правна защита, основано на национални разпоредби, нито на основания, различни от предвидените в този регламент.

79. Регламент № 655/2014 не предвижда възможност за длъжника да твърди, че сумата, която кредиторът се стреми да обезпечи с ЕЗЗБС, основана на съдебно решение, с което от длъжника се изисква да плати това вземане, не е дължима.

80. Доколкото не съществува съдебно решение по същество, в което да се посочва, че кредиторът има право да претендира сума, кратна на основния размер на имуществената санкция, длъжникът не може да иска отмяната на такова решение в държавата членка по произход, за да може впоследствие да се позове на средството за правна защита, предвидено в член 33, параграф 1, буква ж) от Регламент № 655/2014 ( 31 ).

81. При това положение изискването за определяне на размера на имуществената санкция преди издаването на ЕЗЗБС може да се обоснове с постигането на подходящ баланс между интересите на кредитора и на длъжника. Отбелязвам, че Съдът е следвал тази насока на разсъждения в различен контекст, отнасящ се до регламент, който подобно на Регламент № 655/2014 не предвижда разпоредба, еквивалентна на член 55 от Регламент 1215/2012 ( 32 ).

82. От съображения за изчерпателност посочвам, че заключението, че връчено съдебно решение, с което длъжникът е осъден да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, и не освобождава кредитора от задължението да убеди сезирания с молба за издаване на ЕЗЗБС съд, че е налице fumus boni iuris, не означава, че това съдебно решение няма никакво значение за кредитора.

83. Всъщност кредиторът може да приложи към своята молба за издаване на ЕЗЗБС посоченото съдебно решение, придружено от документите на съдебния изпълнител, с които последният установява неизпълнението на разпореждането за преустановяване на действия, за да се опита да убеди сезирания с неговата молба съд в основателността на претенцията си относно имуществената санкция.

V. Заключение

84. В светлината на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпросите, отправени от Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж, Белгия), както следва: „Член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че: връчено съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не представлява „решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, по смисъла на тази разпоредба, така че съдът, сезиран с молба за издаване на европейска заповед за запор на банкови сметки, с която кредиторът се стреми да обезпечи плащането на вземането, свързано с тази имуществена санкция, трябва да провери наличието и размера на това вземане“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (OB L 189, 2014 г., стр. 59).

( 3 ) Решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки) (C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 40).

( 4 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).

( 5 ) Moniteur belge от 31 октомври 1967 г.

( 6 ) Отбелязвам, че текстът на съответните национални разпоредби не е включен в преюдициалното запитване. Той обаче се съдържа в писмените становища на белгийското правителство и на Европейската комисия.

( 7 ) От писмените становища на заинтересованите страни е видно, че производството, в което са постановени тези решения, не е образувано по искане на Starkinvest. Всъщност Starkinvest е предявило насрещни искове в рамките на производство, образувано срещу него и неговия управител по искане на съответните две дружества. Последните са поискали от първоинстанционния съд да обяви подаването на заявката за марки и лога за „недействително и недобросъвестно“, както и да постанови, че използването на някои марки противоречи на лоялните пазарни практики. В тези насрещни искове Starkinvest и неговият управител са поискали по-специално да бъде установено нарушение на изключителните и на авторските им права, да бъде разпоредено преустановяване на нарушенията под страх от имуществена санкция и посочените дружества да бъдат осъдени да платят обезщетение за вреди.

( 8 ) От представените от Starkinvest приложения е видно по-специално че първоинстанционният съд е определил размера на имуществената санкция на „1000 EUR за всяко установено нарушение и за всеки ден закъснение“, докато второинстанционният съд определя този размер на „2500 EUR за всяко нарушение“. В преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция посочва, че Starkinvest основава вземането си на имуществени санкции, дължими по силата на постановеното от второинстанционния съд решение.

( 9 ) Вж. точка 3 от настоящото заключение.

( 10 ) Всъщност Регламент № 1215/2012, предвижда, от една страна, в член 39, че „[с]ъдебно решение, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка, е изпълняемо в другите държави членки, без да се изисква декларация за изпълняемост“, и от друга страна, в член 55, че [с]ъдебно решение, постановено в държава членка, с което се нарежда плащане посредством глоби, е изпълняемо в сезираната държава членка само ако размерът на плащането е бил окончателно определен от съда по произход“.

( 11 ) Решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки) (C‑555/18, EU:C:2019:937).

( 12 ) Вж. точка 22 от настоящото заключение.

( 13 ) Вж. точка 18 от настоящото заключение.

( 14 ) Трябва да отбележа, че първата част от посоченото определение се отнася до претенциите за плащане на изискуема сума, а втората част — до тези за сума, която все не е изискуема, както е видно от съображение 12 от Регламент № 655/2014. Макар Starkinvest да поддържа, че релевантна е и втората част от посоченото определение, то изглежда не твърди, че претенцията му за плащане на сума, кратна на основния размер на имуществената санкция, все още не е станала изискуема.

( 15 ) Вж. в този смисъл решение от 30 януари 2019 г., Planta Tabak (C‑220/17, EU:C:2019:76, т. 67).

( 16 ) В този ред на мисли понятието „[вземане]“ се използва в същия смисъл в член 4, точки 6 и 7 от Регламент № 655/2014, за да се дефинират понятията „кредитор“ и „длъжник“, съответно като лице, което подава молба за издаване на ЕЗЗБС или вече се е снабдило с такава заповед във връзка с вземане, и лице, срещу което кредитор се стреми да получи или вече е получил такава заповед във връзка с иск.

( 17 ) Тази разпоредба предвижда, че „когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт [молбата за издаване на ЕЗЗБС съдържа] сумата по [цялото вземане], която е посочена в съдебното решение, съдебната спогодба или автентичния акт, или част от нея, както и всякакви лихви и разходи, които подлежат на възстановяване съгласно член 15“. Курсивът е мой.

( 18 ) Третото изречение от това съображение предвижда, че „[к]редиторът следва да може да поиска издаване на [ЕЗЗБС] за сумата по [цялото] вземане или за по-малка сума“.

( 19 ) Курсивът е мой.

( 20 ) Вж. Cuniberti, G., Migliorini, S. L’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires. Commentaire du règlement UE no 655/2014. Belgique, France, Luxembourg. Legitech, 2021, p. 130.

( 21 ) Регламент за изпълнение (ЕС) 2016/1823 на Комисията от 10 октомври 2016 година за установяване на формулярите, посочени в [Регламент № 655/2014] (ОВ L 283, 2016 г., стр. 1).

( 22 ) Cuniberti, G., Migliorini, S. op. cit., p. 137.

( 23 ) От съображения за изчерпателност следва да отбележа, че съгласно белгийската правна уредба освен основния размер в такова съдебно решение може да бъде определен само размерът, над който осъждането с имуществените санкции преустановява своето действие (вж. т. 11 от настоящото заключение). В съдебното заседание обаче белгийското правителство потвърждава, че при обстоятелствата по главното производство националните юрисдикции не са упражнили това право.

( 24 ) Villamarín López, M. L. Article 4: Definition, The European Account Preservation Order. A Commentary on Regulation (EU) No 655/2014. D’Alessandro, E., Gascón Inchausti, F. (dir.), 2022, p. 53 et 54.

( 25 ) Курсивът е мой.

( 26 ) Що се отнася до първото положение, в съображение 11 от Регламент № 655/2014 то е описано като положение на „кредитор, който желае да гарантира изпълнението на последващо съдебно решение по съществото на съответния въпрос, преди да поиска да бъде образувано производство по съществото на въпроса и на всеки етап от това производство“.

( 27 ) Вж. решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки) (C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 47).

( 28 ) В съображение 13, второ и трето изречение от Регламент № 655/2014, се уточнява, че „[з]а целите на настоящия регламент понятието за „производството по същество“ следва да обхваща всякакви производства, целящи да се получи изпълнително основание по съответн[ото вземане], включващи например бързи производства за [издаване на заповед за изпълнение на парично задължение] и производства като френската „procédure de référé“. Ако длъжникът е потребител с местоживеене в държава членка, единствено съдилищата на тази държава членка са компетентни да издадат заповедта“.

( 29 ) Cuniberti, G., Migliorini, S. op. cit., p. 151 et 152.

( 30 ) От съображения за изчерпателност следва да се отбележи, че производството, в което са произнесени решенията от 3 септември 2013 г. и 6 януари 2015 г., е имало за цел постановяване на разпореждане за преустановяване на действия и присъждане на обезщетение за вреди. Вж. бележка под линия 7 от настоящото заключение.

( 31 ) Член 33, параграф 1, буква ж) от Регламент № 655/2014 предвижда, че „[с]лед подаване на молба от длъжника до компетентния съд на държавата членка по произход заповедта за запор се отменя или, когато е приложимо, се изменя на основание, че […] решението по същество или съдебната спогодба, или автентичният акт, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира със заповедта, са отменени или, според случая, са обезсилени“.

( 32 ) Вж. в този смисъл решение от 9 септември 2015 г., Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, т. 57), което се отнася до изпълнението на имуществена санкция, наложена от белгийски съд въз основа на разпоредбите относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност за децата на двамата съпрузи.