Съединени дела T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 и T‑136/02

Bolloré SA и др.

срещу

Комисия на Европейските общности

„Конкуренция — Картели — Пазар на самокопираща хартия — Насоки относно метода за определяне на размера на глобите — Продължителност на нарушението — Тежест на нарушението — Увеличаване на размера на глобата с възпираща цел — Отегчаващи обстоятелства — Смекчаващи обстоятелства — Известие относно съдействието“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Административна процедура — Зачитане на правото на защита — Достъп до преписката

(член 81, параграф 1 ЕО; Регламент № 17 на Съвета)

2. Конкуренция — Административна процедура — Решение на Комисията, с което се установява нарушение — Изключване на доказателства, непредоставени на предприятието адресат

(член 81, параграф 1 ЕО)

3. Конкуренция — Административна процедура — Решение на Комисията, с което се установява нарушение — Решение, различно от известието за нарушенията — Нарушение на правото на защита — Условие

(член 81, параграф 1 ЕО; Регламент № 17 на Съвета)

4. Конкуренция — Административна процедура — Неприложимост на член 6 от Европейската конвенция за правата на човека — Приложимост на общите принципи на общностното право

(член 19, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

5. Актове на институциите — Актове, приети при упражняване на право на преценка — Зачитане на гаранциите, предоставени на участващото в административното производство лице

6. Конкуренция — Общностни правила — Нарушение, извършено от дъщерно дружество — Вменяване в отговорност на дружеството майка — Условия

(член 81, параграф 1 ЕО)

7. Конкуренция — Административна процедура — Решение на Комисията, с което се установява нарушение — Използване на изявления на други участвали в нарушението предприятия като доказателствени средства

(член 81 ЕО; член 11 от Регламент № 17 на Съвета)

8. Конкуренция — Картели — Участие на предприятие в антиконкурентни инициативи

(член 81, параграф 1 ЕО)

9. Конкуренция — Картели — Вменяване в отговорност на предприятие

(член 81, параграф 1 ЕО)

10. Конкуренция — Административна процедура — Решение на Комисията, с което се установява нарушение — Доказателства, които трябва да бъдат налице

(член 81, параграф 1 ЕО)

11. Конкуренция — Картели — Съгласувана практика — Понятие

(член 81, параграф 1 ЕО)

12. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Глоби — Определяне — Критерии — Повишаване на общото ниво на глобите

(член 81, параграф 1 ЕО; член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

13. Конкуренция — Административна процедура — Известие за нарушенията — Необходимо съдържание

(член 81, параграф 1 ЕО; Регламент № 17 на Съвета)

14. Конкуренция — Административна процедура — Известие за нарушенията — Необходимо съдържание

(член 81, параграф 1 ЕО и член 229 ЕО; член 17 и член 19, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета)

15. Конкуренция — Картели — Забрана — Нарушения — Споразумения и съгласувани практики, които могат да се разглеждат като образуващи едно-единствено нарушение

(член 81, параграф 1 ЕО)

16. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението

(член 81, параграф 1 ЕО; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

17. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Конкретни последици за пазара

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

18. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

19. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

20. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

21. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

22. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне

(член 81, параграф 1 ЕО; член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известия 96/C 207/04 и 98/C 9/03 на Комисията)

23. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне

(член 81, параграф 1 ЕО; член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

24. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Отегчаващи обстоятелства

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; точка 2 от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

25. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; точка 3 от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

26. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета)

27. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; точка 3, трето тире от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

28. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Неналагане или намаляване на глобата поради съдействие на провинилото се предприятие

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 96/C 207/04 на Комисията)

29. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Намаляване на размера на глобата поради съдействие на провинилото се предприятие

(член 11, параграфи 4 и 5, и член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; точка Г 2 от Известие 96/C 207/04 на Комисията)

30. Производство — Събиране на доказателства — Искане за представяне на документи

(член 65 и член 66, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд)

1. В процедурата по прилагане на общностните правила на конкуренция Комисията е длъжна, за да позволи на разглежданите предприятия да се защитят ефективно срещу формулираните против тях в известието за нарушенията твърдения за нарушения, да им предостави достъп до цялата преписка по разследването, с изключение на документите, съдържащи търговски тайни на други предприятия, или други поверителни сведения, както и вътрешни документи на Комисията.

По-нататък, правото на предприятията и сдруженията на предприятия на защита на техните търговски тайни трябва да се съизмери с гарантирането на правото на достъп до цялата преписка.

При това положение, ако счита, че определени документи в нейната преписка по разследването съдържат търговски тайни или други поверителни сведения, Комисията трябва да изготви или да възложи на предприятията или сдруженията на предприятия, от които изхождат въпросните документи, изготвянето на неповерителни варианти на същите. Ако изготвянето на неповерителни варианти на всички документи се окаже трудно, тя трябва да изпрати на засегнатите страни достатъчно точен списък на поставящите проблем документи, за да им позволи да преценят възможността да поискат достъп до определени документи.

(вж. точки 45—46)

2. Като се има предвид, че непредоставени на засегнатите страни по време на административното производство в областта на конкуренцията документи не представляват противопоставими доказателствени средства, следва, ако се установи, че Комисията се е основала в окончателното решение на документи, които не се съдържат в преписката по разследването и не са предоставени на жалбоподателя, последните да не се вземат предвид като доказателствени средства.

От това следва, че ако Комисията цели да се основе на един откъс от отговор на известие за нарушенията или на документ, приложен към подобен отговор, за да установи наличието на нарушение в процедура по прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, на останалите участващи в производството страни трябва да се даде възможност да се произнесат по подобно доказателство.

(вж. точки 56—57)

3. Известието за нарушенията трябва да съдържа изложение на твърденията за нарушения, написано достатъчно ясно, макар и обобщено, за да позволи на заинтересуваните действително да разпознаят поведението, в което ги упреква Комисията. Наистина само при това условие известието за нарушенията може да изпълни функцията, която му е предоставена от общностните регламенти и се състои в това да достави всички необходими сведения на предприятията и на сдруженията на предприятия, за да могат те да упражнят ефективно своята защита, преди Комисията да приеме окончателно решение.

Това изискване не е спазено, когато решение вменява отговорността за дадено нарушение на дружество майка, от една страна, поради участието на неговото дъщерно дружество в картел, а от друга страна, поради прякото участие на дружеството майка в дейностите на картела, докато известието за нарушенията не позволява на дружеството майка да узнае твърдението за нарушение, изведено от неговото пряко участие в нарушението, нито дори окончателно приетите в решението факти в подкрепа на това твърдение за нарушение.

Все пак, дори ако решението на Комисията съдържа нови фактически или правни твърдения, по които засегнатите предприятия не са били изслушани, констатираният порок ще доведе до отмяната на решението в тази му част само ако съответните твърдения не могат да бъдат установени в достатъчна степен на основата на други приети в решението доказателства, по които засегнатите предприятия са имали възможност да изразят своята позиция.

Впрочем доколкото определени мотиви на решението са сами за себе си от естество да го обосноват в достатъчна степен, пороците, от които биха могли да бъдат засегнати други мотиви на акта, са във всеки случай без влияние върху неговата разпоредителна част.

(вж. точки 67, 71, 77, 79—81)

4. Макар че Комисията не е съд по смисъла на член 6 от Европейската конвенция за правата на човека и налаганите от Комисията глоби нямат наказателноправен характер, Комисията винаги е длъжна да спазва общите принципи на общностното право в хода на административното производство.

Все пак, от една страна, макар да може да изслушва физически или юридически лица, когато намери за необходимо, Комисията няма правото да призовава свидетели, които дават показания против провиненото лице, без да е получила тяхното съгласие, а от друга страна, фактът, че разпоредбите на общностното право на конкуренцията не предвиждат задължение за Комисията да призовава свидетели в тяхна защита, чиито показания биха били поискани, не противоречи на горепосочените принципи.

(вж. точки 86—87)

5. В случаи, когато институциите на Общността разполагат с право на преценка, за да бъдат в състояние да изпълнят своите функции, спазването в административните производства на предоставените от общностния правов ред гаранции разкрива още по-съществено значение. Сред тези гаранции е по-конкретно задължението на компетентната институция да разгледа грижливо и безпристрастно всички релевантни обстоятелства по конкретния случай.

(вж. точка 92)

6. Обстоятелството, че дъщерното дружество има отделна правосубектност, не е достатъчно, за да изключи възможността неговото поведение да бъде вменено на дружеството майка, по-конкретно когато дъщерното дружество не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а прилага главно указанията, които са му дадени от дружеството майка.

В това отношение обстоятелството, свързано с притежаването на целия капитал на дъщерното дружество, макар да съставлява убедителна улика за съществуването в полза на дружеството майка на определяща възможност за влияние върху поведението на дъщерното дружество на пазара, не е достатъчно само по себе си, за да позволи да се вмени отговорността за поведението на дъщерното дружество на дружеството майка. По отношение на размера на участието е необходим допълнителен елемент, но той може да се състои от улики. При това не трябва наличието на действително дадени от дружеството майка на дъщерното дружество указания непременно да бъде доказано, за да участва последното в антиконкурентни действия.

(вж. точки 131—132)

7. Изявлението на разследвано за участие в картел предприятие, точността на което е оспорена от редица други предприятия, също разследвани, не може да се счита за достатъчно доказателство за съществуването на извършено от последните нарушение, без да е подкрепено с други доказателства.

Впрочем изявленията, направени против интересите на автора им, трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства.

(вж. точки 166—167)

8. Достатъчно е Комисията да докаже, че засегнатото предприятие е участвало в заседания, по време на които са били сключени антиконкурентни по естеството си споразумения, без явно да се е противопоставило на това, за да се докаже в достатъчна степен участието на посоченото предприятие в картела. Когато участието в подобни заседания е било установено, върху това предприятие пада тежестта да посочи улики, годни да установят, че неговото участие в посочените заседания е било лишено от всяко антиконкурентно намерение, като докаже, че е посочило на своите конкуренти, че е участвало в тези заседания с цел, различна от тяхната.

Разумът, залегнал в основата на този правен принцип е, че като е участвало в посоченото заседание, без да се е разграничило публично от неговото съдържание, предприятието е оставило у други участници впечатлението, че е съгласно с резултата от заседанието и ще се съобразява с него.

Освен това обстоятелството, че дадено предприятие не прилага резултатите от подобно заседание, не е от естество да изключи неговата отговорност за факта на участието му в картел, освен ако то се е разграничило публично от неговото съдържание.

Когато тази система от заседания се вписва в поредица от действия на разглежданите предприятия, преследващи една-единствена икономическа цел, а именно да нарушат нормалното развитие на цените на засегнатия пазар, би било изкуствено да се подразделя това поведение, характеризиращо се с една-единствена крайна цел, като се виждат в него няколко отделни нарушения.

(вж. точки 188—189, 196, 312, 360 и 424)

9. Предприятие, участвало в разнообразни форми на нарушение на общностните правила на конкуренция със свои собствени действия, които попадат в понятието за споразумение или за съгласувана практика с антиконкурентен предмет по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО и целят да допринесат за осъществяването на нарушението в неговата цялост, може да носи отговорност и за действията, извършени от други предприятия в рамките на същото нарушение, за целия период на участието му в посоченото нарушение, когато е установено, че въпросното предприятие знае за противоправните действия на другите участници или че може разумно да ги предвиди и че е готово да поеме риска от тях.

Само идентичността на предмета на споразумение, в което участва едно предприятие, и на глобален картел не е достатъчна, за да се вмени на това предприятие участието в глобалния картел. Действително участието на предприятието в разглежданото споразумение може да съставлява израз на неговото присъединяване към този глобален картел единствено ако участвайки в това споразумение, е знаело или е било длъжно да знае, че по този начин се включва в глобалния картел.

(вж. точки 207, 209 и 236)

10. Що се отнася до събирането на доказателствата за нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, Комисията трябва да представи доказателствата за нарушенията, които констатира, и да събере доказателствата, годни да докажат в достатъчна степен съществуването на фактическия състав на нарушението.

Необходимо е Комисията да изтъкне точни и съвпадащи доказателства, за да мотивира твърдото убеждение, че нарушението е било извършено. Все пак всяко от приведените от Комисията доказателства не трябва непременно да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е изтъкнатата от институцията съвкупност от улики, преценена глобално, да отговаря на това изискване.

(вж. точки 256—258)

11. Изискването за самостоятелност на политиката на всеки икономически оператор, което е присъщо на разпоредбите на Договора относно конкуренцията, не допуска никакво пряко или непряко установяване на контакт между подобни оператори, което е от естество или да повлияе на поведението на пазара на настоящ или потенциален конкурент, или да разкрие на подобен конкурент поведението, което самият икономически оператор е решил или предвижда да спазва на пазара, когато тези контакти имат за цел или резултат да доведат до условия на конкуренция, които не биха съответствали на нормалните условия на съответния пазар. В това отношение следва да се презюмира до доказване на противното от заинтересуваните икономически оператори, че предприятията, които участват в съгласуването и развиват дейност на пазара, при определянето на поведението си на този пазар вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения.

(вж. точка 291)

12. Фактът, че Комисията е прилагала в миналото глоби на определено ниво към определен вид нарушения, не би могъл да я лиши от възможността да вдигне нивото в предвидените от Регламент № 17 рамки, ако е необходимо за гарантиране на провеждането на общностната политика на конкуренция.

Ефективното прилагане на общностните правила на конкуренцията изисква действително Комисията да може във всеки момент да адаптира нивото на глобите към нуждите на тази политика.

Предприятията, участващи в административно производство, което може да доведе до налагането на глоба, не могат да придобиват оправдани правни очаквания, че Комисията няма да надхвърли прилаганото по-рано ниво на глобите.

(вж. точки 376—377)

13. Комисията, когато посочва фактическите и правните обстоятелства, върху които ще основе своето изчисление на размера на глобите, не е задължена да уточнява в известието за нарушенията начина, по който ще използва всяко от тези обстоятелства при определянето на нивото на глобата. Действително, да се предоставят данни относно нивото на предвидените глоби, докато предприятията не са били поставени в състояние да изразят становищата си по приетите срещу тях твърдения за нарушения, би означавало да се предопредели по неподходящ начин решението на Комисията.

В резултат на това Комисията не е длъжна в хода на административното производство да уведомява засегнатите предприятия за своето намерение да прилага нов метод на определяне на размера на глобите.

(вж. точки 392 и 403)

14. Когато Комисията посочва изрично в известието за нарушенията, че ще разгледа дали следва да се налагат глоби на засегнатите предприятия, и обявява основните фактически и правни обстоятелства, които могат да доведат до налагането на глоба, като например тежестта и продължителността на предполагаемото нарушение и факта дали то е извършено умишлено или по непредпазливост, тя изпълнява своето задължение да зачете правото на изслушване на предприятията. Така тя предоставя необходимите данни за защита не само срещу установяване на нарушението, но и срещу обстоятелството, че се налага глоба.

От това следва, че що се отнася до определянето на размера на глобите, наложени за нарушение на правилата на конкуренция, правото на защита на засегнатите предприятия пред Комисията е гарантирано чрез възможността да се изразяват становища относно продължителността, тежестта и антиконкурентния характер на фактите, в които се упрекват. Впрочем предприятията се ползват от допълнителна гаранция, що се отнася до определянето на размера на глобите, доколкото Първоинстанционният съд е компетентен да упражни пълен съдебен контрол и може по-конкретно да отмени или намали размера на глобата на основание на член 17 от Регламент № 17.

(вж. точки 397—398)

15. Ако фактът, че дадено предприятие не е участвало във всички конститутивни елементи на даден картел, не е релевантен за установяване на съществуването на нарушението, подобно обстоятелство трябва да бъде взето предвид при преценката на тежестта на нарушението и евентуално при определянето на глобата.

(вж. точка 429)

16. В рамките на определянето на размера на глобите за нарушение на общностните правила на конкуренция, преценката на тежестта на дадено нарушение трябва да бъде направена, като се вземе предвид по-конкретно естеството на причинените ограничения на конкуренцията.

Нарушенията, изразяващи се в определяне на цените и в разпределяне на пазарите, трябва да се считат за особено тежки, когато съдържат пряка намеса в съществените параметри на конкуренцията на засегнатия пазар.

Все пак, квалификацията за много тежко нарушение не е подчинена на съществуването на разделяне на пазарите. Обратно, за хоризонталните споразумения, свързани с ценови картели или с квоти за разпределяне на пазарите, се презюмира, че накърняват правилното функциониране на вътрешния пазар и подобна квалификация може по-нататък да бъде приета по отношение на други практики от естество да произведат подобно действие.

Действително, нито от съдебната практика, нито от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС следва, че квалификацията за много тежко нарушение предполага кумулирането на няколко от тези практики. Хоризонтално ценово споразумение може само по себе си да съставлява подобно нарушение, ако вреди на правилното функциониране на пазара.

По-нататък, нито от съдебната практика, нито от горепосочените Насоки следва, че за да бъде квалифициран като много тежко нарушение, картелът трябва да съдържа особени институционни структури.

(вж. точки 434—437 и 441)

17. Според Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, оценката на степента на тежест на нарушението трябва да взема предвид естеството на нарушението, неговото конкретно въздействие върху пазара, когато то е измеримо, и обхвата на засегнатия географски пазар. Следователно посочените Насоки не свързват пряко тежестта на нарушението с неговото въздействие. Конкретното въздействие съставлява един от факторите, който дори не следва да се взема под внимание, когато не е измерим.

(вж. точка 447)

18. Самият факт, че е имало спад на съответния пазар и че определени предприятия претърпяват загуби, не би могъл да възпрепятства създаването на картел, нито прилагането на член 81 ЕО. По-нататък, лошото положение на пазара не би могло да предполага липсата на въздействие на картела. Действително, договорени ценови повишавания могат да позволят да се контролира или да се ограничи спадането на цените, като по този начин се нарушава действието на конкуренцията.

По-нататък, когато санкционира нарушение на общностните правила на конкуренция, Комисията не е задължена да приема за смекчаващо обстоятелство лошото финансово положение в разглеждания сектор и фактът, че в предходни дела Комисията е взела предвид икономическото положение в сектора като смекчаващо обстоятелство, не означава, че тя трябва непременно да продължи да спазва тази практика. Действително по общо правило картелите се създават в момент, когато даден сектор изпитва затруднения.

(вж. точки 462 и 663)

19. Сред факторите, които се вземат предвид при преценка на тежестта на нарушението, могат според случая да бъдат обемът и стойността на стоките, предмет на нарушението, размерът и икономическата мощ на предприятието, а оттам и въздействието, което то е могло да упражни върху пазара. От една страна, от това следва, че с оглед на определянето на размера на глобата може да се вземе предвид както общият оборот на предприятието, който предоставя данни, макар и приблизителни и несъвършени, за неговия размер и икономическа мощ, така и частта от този оборот, която произтича от продажбата на стоките, предмет на нарушението, и която следователно е от естество да предостави данни за неговия мащаб. От друга страна, от това следва, че на никои от тези цифрови данни не трябва да се придава важност, която е несъразмерна по отношение на другите фактори за преценка, така че определянето на размера на една подходяща глоба не може да бъде резултат от обикновено изчисление, основано върху общия оборот.

(вж. точка 468)

20. При определянето на размера на глобите в зависимост от тежестта и от продължителността на въпросното нарушение Комисията не е задължена да изчислява глобата, като изхожда от величини, основани на оборота на засегнатите предприятия, нито да гарантира, когато са наложени глоби на няколко участващи в едно и също нарушение предприятия, че окончателните размери на глобите, резултат от нейното изчисление по отношение на засегнатите предприятия, отразяват всяко разграничение между тях, що се отнася до техния общ оборот или оборота им на пазара на разглеждания продукт.

(вж. точка 484)

21. Когато Комисията разделя засегнатите предприятия в категории за целта на определянето на размера на глобите, определянето на праговете за всяка от така идентифицираните категории трябва да бъде последователно и обективно обосновано. Доколкото са от естество да предоставят данни за значимостта на предприятието, оборотът от продажбата на продукта в Европейското икономическо пространство и пазарните дялове могат да бъдат взети предвид от Комисията в това отношение.

Прибягването до пазарните дялове, наред с други фактори, за да се направи диференциация между предприятията, би противоречало на принципа на равно третиране, ако не се прилага към всички визирани предприятия.

(вж. точки 504, 507 и 511)

22. Отчитането на възпиращия ефект на наложените за нарушение на общностните правила на конкуренция глоби при определянето на началния размер съставлява неразделна част от претеглянето на глобите в зависимост от тежестта на нарушението.

Комисията може да налага по-тежки глоби на предприятие, чиито действия на пазара, предвид факта, че то заема определящо място на него, са имали по-значително въздействие, отколкото тези на други предприятия, извършили същото нарушение. Подобен начин за определяне на размера на глобата отговаря по-конкретно на нуждите тя да бъде достатъчно възпираща.

Увеличаването с възпираща цел на наложените за нарушение на общностните правила на конкуренция глоби не е несъвместимо с прилагането на Известието относно неналагането на глоби или намаляването на техния размер, тъй като тези два фактора са явно различни и едновременното им прилагане не може да се счита за противоречиво. Действително увеличаването на глобата с възпираща цел е част от етапа на изчисляване на глобата, с която се санкционира извършеното нарушение. След като е определен този размер, прилагането на Известието относно съдействието цели по-нататък да възнагради предприятията, които са решили да съдействат на Комисията. Фактът, че дадено предприятие решава да съдейства на разследването, за да постигне намаляване на размера на наложената му в него глоба, по никакъв начин не гарантира, че то ще се въздържи от извършване на подобно нарушение в бъдеще.

(вж. точки 526 и 540—541)

23. В рамките на определянето на размера на глобите за нарушение на общностните правила на конкуренция Комисията може най-напред да направи увеличаване на началния размер на глобата поради значимостта на предприятието на пазара на разглеждания продукт, а впоследствие — второ увеличаване с цел възпиране, вземайки предвид цялата дейност на предприятието или на групата, към която то принадлежи, с оглед на вземането предвид на общите му ресурси. Действително двете увеличения не вземат предвид едни и същи фактори.

(вж. точки 535—536)

24. Когато нарушение на общностните правила на конкуренция е било извършено от няколко предприятия, при определянето на размера на глобите следва да се разгледа относителната тежест на участието на всяко от тях, което предполага в частност да се установят съответните им роли в нарушението по време на участието им в него. От това следва по-конкретно, че ролята на „ръководител“, изпълнявана от едно или повече предприятия в рамките на един картел, трябва да бъде взета предвид за целта на изчисляването на размера на глобата, доколкото изпълнявалите подобна роля предприятия трябва поради това обстоятелство да носят особена отговорност по отношение на останалите. Съгласно тези принципи точка 2 от Насоките, приети от Комисията за определянето на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, установява под заглавие „Отегчаващи обстоятелства“ неизчерпателен списък на обстоятелствата, които могат да доведат до увеличаване на основния размер на глобата, включващ по-конкретно „ролята на водач или на подбудител на нарушението“.

(вж. точки 561 и 622)

25. Дори обстоятелствата, изброени в списъка, посочен в точка 3 от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, да са със сигурност сред тези, които могат да бъдат взети предвид от Комисията в даден случай, тя не е длъжна автоматично да предостави допълнително намаляване на това основание, когато дадено предприятие изтъква данни от естество да насочат към наличието на едно от тези обстоятелства. Действително подходящият характер на евентуално намаляване на размера на глобата поради смекчаващи обстоятелства трябва да се преценява от обща гледна точка, като се вземат предвид всички релевантни обстоятелства. При липса на задължително указание в Насоките по отношение на смекчаващите обстоятелства, които могат да бъдат взети предвид, Комисията запазва определена свобода на преценка, за да прецени по общ начин значимостта на евентуално намаляване на размера на глобите поради смекчаващи обстоятелства.

(вж. точки 602 и 624)

26. Съществуването на заплахи и натиск, упражнявани върху определено предприятие, с нищо не променя действителността и тежестта на дадено нарушение на общностните правила на конкуренция и не може да представлява смекчаващо обстоятелство. Действително предприятие, което участва заедно с други в антиконкурентни дейности, може по-скоро да привлече вниманието на компетентните органи към оказвания му натиск и да подаде искане пред Комисията в съответствие с член 3 от Регламент № 17, отколкото да участва в картела. Това съображение важи за всички предприятия, участници в картел, без да следва да се прави разграничение между тях в зависимост от твърдяната степен на интензитет на предполагаемия натиск.

(вж. точки 638—639)

27. Преустановяването на нарушенията веднага след първата намеса на Комисията е сред смекчаващите обстоятелства, изрично изброени в точка 3 от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС.

Все пак по общо правило Комисията не може да бъде задължена нито да приеме продължаването на нарушението като отегчаващо обстоятелство, нито да отчете преустановяването на нарушението като смекчаващо обстоятелство.

Впрочем когато датата на преустановяване на нарушение предхожда първата намеса или проверките на Комисията, прилагането на намаляване би съставлявало повторно вземане предвид, съгласно горепосочените насоки, на продължителността на нарушенията при изчисляването на глобите. Това вземане предвид има за цел именно да санкционира по-строго предприятията, които нарушават правилата в областта на конкуренцията през продължителен период, отколкото онези, чиито нарушения са с малка продължителност. По този начин намаляването на размера на глоба с мотива, че дадено предприятие е преустановило своите противоправни действия преди първите проверки от страна на Комисията, би имало за ефект да предостави за втори път предимство на отговорните за нарушения с малка продължителност.

(вж. точки 643—646)

28. От текста на точка Б, буква б) от Известието относно неналагането на глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели следва, че „първото“ предприятие не трябва да е предоставило всички доказателства, доказващи пълните подробности относно функционирането на картела, а че е достатъчно да представи определящи доказателства. В частност този текст не изисква представените доказателства да бъдат сами по себе си „достатъчни“ за изготвянето на известие за нарушенията, нито пък за приемането на окончателно решение, с което се установява съществуването на нарушение.

Впрочем от Известието относно съдействието ясно личи важността на факта то да бъде първото предприятие, предоставило решаващи доказателства за прилагането на точки Б и В, но не и за точка Г, която не се позовава и не предоставя никакво предимство на предходността на съдействието на дадено предприятие в сравнение с друго.

(вж. точки 692 и 697)

29. Намаляване на размера на глобата поради съдействие в хода на административното производство е оправдано само ако поведението на засегнатото предприятие е позволило на Комисията с по-малко затруднения да установи нарушението, а при необходимост и да го преустанови.

Комисията разполага с право на преценка в това отношение, както следва от текста на точка Г 2 от Известието относно неналагането на глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели.

Освен това и преди всичко, намаляване на основание на Известието относно съдействието би могло да бъде оправдано само когато предоставените сведения и, по-общо, поведението на засегнатото предприятие биха могли в това отношение да се считат за доказващи истинско съдействие от негова страна.

Придружените с резерви или с двусмислени изявления признания не отразяват истинско съдействие и не са от естество да улеснят задачата на Комисията, понеже се нуждаят от проверки. Това важи в още по-голяма степен, когато тези резерви се отнасят до въпроси като, в дадения случай, продължителността на нарушението, квотите за продажба, пазарните дялове или обмяната на сведения.

(вж. точки 716—717)

30. В хода на производството пред общностния съд вътрешните документи на Комисията, свързани с процедура по прилагане на общностните правила на конкуренция, не се довеждат до знанието на жалбоподателите, освен ако изключителните обстоятелства по дадения случай не изискват това на основата на сериозни улики, които те са длъжни да предоставят.

(вж. точка 736)

РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (пети състав)

26 април 2007 година( )

„Конкуренция — Картели — Пазар на самокопираща хартия — Насоки относно метода за определяне на размера на глобите — Продължителност на нарушението — Тежест на нарушението — Увеличаване на размера на глобата с възпираща цел — Отегчаващи обстоятелства — Смекчаващи обстоятелства — Известие относно съдействието“

По съединени дела T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 и T‑136/02

Bolloré SA, установено в Puteaux (Франция), представлявано от адв. R. Saint‑Esteben и адв. H. Calvet, аvocats,

жалбоподател по дело T‑109/02,

Arjo Wiggins Appleton Ltd, установено в Basingstoke (Обединеното кралство), представлявано от адв. F. Brunet, аvocat, г‑н J. Temple Lang, solicitor, и г‑н J. Grierson, barrister,

жалбоподател по дело T‑118/02,

подпомаган от

Кралство Белгия, представлявано от г‑жа A. Snoecx и г‑н M. Wimmer, в качеството на представители,

встъпила страна по дело T‑118/02,

Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH, по-рано известно като Stora Carbonless Paper GmbH, установено в Bielefeld (Германия), представлявано от адв. I. van Bael, avocat, и г‑н A. Kmiecik, solicitor,

жалбоподател по дело T‑122/02,

Papierfabrik August Koehler AG, установено в Oberkirch (Германия), представлявано от адв. I. Brinker и адв. S. Hirsbrunner, avocats,

жалбоподател по дело T‑125/02,

M-real Zanders GmbH, по-рано известно като Zanders Feinpapiere AG, установено в Bergisch Gladbach (Германия), представлявано от адв. J. Burrichter и адв. M. Wirtz, аvocats,

жалбоподател по дело T‑126/02,

Papeteries Mougeot SA, установено в Laval-sur-Vologne (Франция), представлявано първоначално от адв. G. Barsi, адв. J. Baumgartner и адв. J.‑P. Hordies, впоследствие от адв. Barsi и адв. Baumgartner, аvocats,

жалбоподател по дело T‑128/02,

Torraspapel, SA, установено в Барселона (Испания), представлявано от адв. O. Brouwer, адв. F. Cantos и адв. C. Schillemans, аvocats,

жалбоподател по дело T‑129/02,

Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL, установено в Derio (Испания), представлявано от адв. E. Pérez Medrano и адв. I. Delgado González, avocats,

жалбоподател по дело T‑132/02,

Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA, установено в Hernani (Испания), представлявано от адв. I. Quintana Aguirre, аvocat,

жалбоподател по дело T‑136/02,

срещу

Комисия на Европейските общности, представлявана: по дела T‑109/02 и T‑128/02, от г‑н W. Mölls и г‑н F. Castillo de la Torre, в качеството на представители, подпомагани от адв. N. Coutrelis, аvocat, по дела T‑118/02 и T‑129/02, от г‑н Mölls и г‑н A. Whelan, в качеството на представители, подпомагани от адв. M. van der Woude, аvocat, по дело T‑122/02, първоначално от г‑н R. Wainwright и г‑н Mölls, впоследствие от г‑н Wainwright и г‑н Whelan, в качеството на представители, по дела T‑125/02 и T‑126/02, от г‑н Mölls и г‑н Castillo de la Torre, подпомагани от адв. H.‑J. Freund, avocat, по дела T‑132/02 и T‑136/02, от г‑н Mölls и г‑н Castillo de la Torre, подпомагани от адв. J. Rivas Andrés и адв. J. Gutiérrez Gisbert, аvocats,

ответник,

с предмет отмяната на Решение 2004/337/ЕО на Комисията от 20 декември 2001 година относно процедура по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/E‑1/36.212 — Самокопираща хартия) (ОВ L 115, 2004 г., стp. 1), или евентуално намаляване на размера на глобата, наложена на жалбоподателите с това решение,

ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (пети състав),

състоящ се от: г‑н M. Vilaras, председател, г‑н F. Dehousse и г‑н D. Sváby, съдии,

секретар: г‑н J. Palacio González, главен администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебните заседания от 2 юни (T‑132/02 и T‑136/02), 7 юни (T‑109/02 и T‑128/02), 14 юни (T‑122/02), 16 юни (T‑118/02 и T‑129/02) и 21 юни 2005 г. (T‑125/02 и T‑126/02),

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

1 През есента на 1996 г. групата производители на хартия Sappi, чието дружество майка е Sappi Ltd, предоставя на Комисията сведения и документи, които дават основания на последната да се усъмни, че е или е бил налице таен картел за определяне на цени в сектора на самокопиращата хартия, в който Sappi участва като производител.

2 С оглед на предоставените от Sappi обстоятелства, Комисията извършва проверки сред определен брой производители на самокопираща хартия на основание член 14, параграфи 2 и 3 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стp. 204). Съответно на 18 и 19 февруари 1997 г. в помещенията на Arjo Wiggins Belgium SA, на Papeteries Mougeot SA (наричано по-нататък „Mougeot“), на Torraspapel, SA, на Sarriopapel y Celulosa, SA (наричано по-нататък „Sarrió“) и на Grupo Torras, SA са извършени предвидени в член 14, параграф 3 от Регламент № 17 проверки. Освен това между юли и декември 1997 г. в съответствие с член 14, параграф 2 от Регламент № 17 са извършени проверки на Sappi, Arjo Wiggins Appleton plc (наричано по-нататък „AWA“), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd, Arjo Wiggins SA и неговото дъщерно дружество Guérimand SA, Mougeot, Torraspapel, Sarrió, Unipapel, Sociedade Comercial de Celulose e Papel Lda, Stora Carbonless Paper GmbH (наричано по-нататък „Stora“, по-рано известно като Stora-Feldmühle AG) и Papierfabrik August Koehler AG (наричано по-нататък „Koehler“).

3 През 1999 г. Комисията отправя искания за сведения въз основа на член 11 от Регламент № 17 и до AWA, до Mougeot, до Torraspapel, до Cartiere Sottrici Binda SpA (наричано по-нататък „Binda“), до Carrs Paper Ltd (наричано по-нататък „Carrs“), до Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL (наричано по-нататък „Divipa“), до Ekman Iberica, SA (наричано по-нататък „Ekman“), до Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA (наричано по-нататък „Zicuñaga“), до Koehler, до Stora, до Zanders Feinpapier AG (наричано по-нататък „Zanders“) и до Copigraph SA. В тези искания засегнатите предприятия са поканени да предоставят данни за своите обяви за повишаване на цени, обеми на продажби, клиенти, оборот и срещи с конкуренти.

4 В своя отговор на искането за сведения AWA, Stora и Copigraph признават участието си в многостранни заседания за съгласуване, провеждани между производителите на самокопираща хартия. Те предоставят на Комисията различни документи и сведения.

5 Mougeot от своя страна се свързва с Комисията на 14 април 1999 г., като заявява, че е готово да сътрудничи на разследването съгласно Известие на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели (ОВ C 207, 1996 г., стp. 4; наричано по-нататък „Известие относно съдействието“). То признава съществуването на картел с предмет определянето на цените на самокопиращата хартия и предоставя на Комисията данни за структурата на картела, и по-конкретно за различните заседания, на които са присъствали негови представители.

6 На 26 юли 2000 г. Комисията започва производството по настоящото дело и приема известие за нарушенията (наричано по-нататък „ИН“), което отправя до 17 предприятия, сред които AWA, Bolloré SA и неговото дъщерно дружество Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (наричано по-нататък „MHTP“), по-рано известно като Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel и Zanders. Те имат достъп до преписката по разследването на Комисията под формата на копие на CD-ROM, изпратено им на 1 август 2000 г.

7 Всички предприятия, адресати на ИН, освен Binda, International Paper и Mitsubishi Paper Mills Ltd, представят писмени становища в отговор на твърденията на Комисията за нарушения.

8 На 8 и 9 март 2001 г. е проведено изслушване.

9 След допитване до Консултативния комитет по ограничителни практики и господстващо положение и предвид окончателния доклад на служителя по изслушването, на 20 декември 2001 г. Комисията приема Решение 2004/337/ЕО относно процедура по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и на член 53 от Договора за създаване на Европейското икономическо пространство (ЕИП) (преписка COMP/E‑1/36.212 — Самокопираща хартия) (ОВ L 115, 2004 г., стp. 1, наричано по-нататък „решението“).

10 В член 1, първа алинея от решението Комисията установява, че единадесет предприятия са нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Договора за ЕИП, като са участвали в група от споразумения и съгласувани практики в сектора на самокопиращата хартия.

11 В член 1, втора алинея от решението Комисията установява, че AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel и Zanders са участвали в нарушение от януари 1992 г. до септември 1995 г., Carrs — от януари 1993 г. до септември 1995 г., Divipa — от март 1992 г. до януари 1995 г., Zicuñaga — от октомври 1993 г. до януари 1995 г., а Mougeot — от май 1992 г. до септември 1995 г.

12 В член 2 от решението е разпоредено на споменатите в член 1 предприятия да прекратят визираното в посочения член нарушение, ако все още не са направили това, и да се въздържат от всякакви споразумения или съгласувани практики в рамките на своите дейности, свързани със самокопиращата хартия, които биха могли да имат еднакъв или сходен предмет или последици с тези на нарушението.

13 Съгласно член 3, първа алинея от решението на засегнатите предприятия са наложени следните глоби:

– AWA: 184,27 милиона евро,

– Bolloré: 22,68 милиона евро,

– Carrs: 1,57 милиона евро,

– Divipa: 1,75 милиона евро,

– MHTP: 21,24 милиона евро,

– Zicuñaga: 1,54 милиона евро,

– Mougeot: 3,64 милиона евро,

– Koehler: 33,07 милиона евро,

– Sappi Ltd: 0 евро,

– Torraspapel: 14,17 милиона евро,

– Zanders: 29,76 милиона евро.

14 По смисъла на член 3, втора алинея от решението глобите трябва да бъдат заплатени в срок от три месеца, считано от уведомлението за решението. Член 3, трета алинея от решението гласи, че след изтичането на този срок автоматично се начисляват лихви въз основа на лихвения процент, прилаган от Европейската централна банка относно нейните основни операции по рефинансиране към 1 декември 2001 г., увеличен с 3,5 процентни пункта, т.е. 6,77 %.

15 Единадесетте посочени в член 1 и в член 2 от решението предприятия са негови адресати.

16 От решението (съображение 77) е видно, че страните по картела са приели с общо съгласие глобален антиконкурентен план, с който по същество се цели да се подобри доходността на участниците чрез колективни увеличения на цените. Според решението основната цел на картела в рамките на глобалния план се състои в съгласуване относно ценови повишения и в графика за изпълнението им.

17 За тази цел били организирани заседания на различни равнища — общо, национално или регионално. Според съображение 89 от решението след общите заседания на картела последвали поредица от национални или регионални заседания, които имали за предмет да гарантират прилагането, пазар по пазар, на ценовите повишения, договорени по време на общите заседания. В хода на тези заседания участниците обменяли подробни и индивидуални сведения за своите цени и обеми на продажби (съображение 97). За да се гарантира прилагането на договорените ценови повишения, по време на някои национални заседания на картела на всеки участник били предоставяни квоти за продажби и за всеки от тях били определяни пазарни дялове (съображение 81).

18 Комисията е приела, че всички основни икономически оператори от ЕИП са участвали в учредителните договорености на картела и че последните били замислени, ръководени и насърчавани на високо ниво в йерархията на всяко участващо предприятие. По самата си същност въвеждането на този вид картел автоматично предизвиквало тежко нарушаване на конкуренцията (съображение 377). Като се има предвид естеството на разглежданото поведение, неговото конкретно въздействие върху пазара на самокопиращата хартия и фактът, че то е визирало общия пазар в неговата цялост, а след неговото създаване — ЕИП в неговата цялост, Комисията преценява, че предприятията, адресати на решението, са извършили много тежко нарушение на член 81, параграф 1 ЕО и на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (съображение 404).

19 За определяне на началния размер на глобата в зависимост от тежестта на нарушението Комисията класира засегнатите предприятия в пет категории според тяхната относителна значимост на съответния пазар (съображения 406—409). С цел да се гарантира достатъчно възпиращ ефект на глобата, по-нататък тя увеличава със 100 % така определения начален размер за AWA, Bolloré и Sappi (съображения 410—412). Впоследствие, за да определи основния размер на наложените глоби, Комисията взема предвид продължителността на извършеното от всяко предприятие нарушение (съображения 413—417).

20 Поради отегчаващи обстоятелства Комисията увеличава с 50 % основния размер на наложената на AWA глоба поради неговата ръководна роля (съображения 418—424). В дадения случай Комисията не приема наличието на никакво смекчаващо обстоятелство.

21 Комисията адаптира окончателните суми, за да вземе предвид разпоредбите на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 (съображение 434), след което прилага Известието относно съдействието, което обосновава намаляване на размера на глобите с 50 % за Mougeot, с 35 % за AWA, с 20 % за „Bolloré (Copigraph)“ и с 10 % за Carrs, MHTP и Zanders (съображения 435—458).

Производство и искания на страните

22 Между 11 и 18 април 2002 г. в секретариата на Първоинстанционния съд постъпват поотделно настоящите жалби, подадени от Bolloré (T‑109/02), AWA (T‑118/02), MHTP (T‑122/02), Koehler (T‑125/02), Zanders (T‑126/02), Mougeot (T‑128/02), Torraspapel (T‑129/02), Divipa (T‑132/02) и Zicuñaga (T‑136/02).

23 Bolloré моли Първоинстанционния съд:

– като главно искане, да отмени членове 1, 2 и 3 от решението, доколкото тези членове го засягат,

– при условията на евентуалност да намали твърде значително размера на наложената му в член 3 от решението глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

24 AWA моли Първоинстанционния съд:

– да отмени или евентуално да намали значително размера на наложената му по силата на решението глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски,

– да вземе всички други мерки, които би счел за подходящи.

25 Кралство Белгия, което е встъпило в подкрепа на исканията на AWA, моли Първоинстанционния съд да намали значително размера на наложената на последното глоба.

26 MHTP моли Първоинстанционния съд:

– да отмени член 1 от решението, доколкото от него е видно, че то е участвало в нарушение преди 1 януари 1993 г.,

– да намали размера на наложената му глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

27 Koehler моли Първоинстанционния съд:

– да отмени решението,

– при условията на евентуалност да намали размера на наложената му в член 3 от решението глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

28 Zanders моли Първоинстанционния съд:

– да отмени член 3 от решението, доколкото с него му е наложена глоба от 29,76 милиона евро,

– при условията на евентуалност да намали размера на наложената му в член 3 от решението глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

29 Mougeot моли Първоинстанционния съд:

– като главно искане, да отмени решението,

– при условията на евентуалност да намали значително размера на наложената му от Комисията глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

30 Torraspapel моли Първоинстанционния съд:

– да отмени член 1 от решението, доколкото в него е прието, че жалбоподателят е нарушил член 81, параграф 1 ЕО между 1 януари 1992 г. и септември 1993 г., и в резултат на това да намали размера на глобата,

– да намали значително размера на глобата, наложена на жалбоподателя в член 3 от решението,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, включително разноските и лихвите, свързани с депозирането на банкова гаранция или с плащането на цялата глоба или на част от нея.

31 Divipa моли Първоинстанционния съд:

– да отмени решението, доколкото в него е прието, освен неговото участие в картел относно испанския пазар, и участието му в картел, обхващащ целия пазар на ЕИП, и евентуално да намали размера на наложената му с това решение глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

32 Zicuñaga моли Първоинстанционния съд:

– като главно искане, да отмени членове 1, 3 и 4 от решението, доколкото тези членове го засягат,

– при условията на евентуалност, да намали размера на наложената му от Комисията глоба по следния начин:

– да отмени увеличението на размера на глобата с 10 % поради това, че неговото участие в нарушението не надвишава една година;

– да намали значително, поне до 60 %, основния размер на глобата поради наличието на смекчаващи обстоятелства;

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

33 По всяко от тези дела Комисията иска жалбата да се отхвърли и жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски.

34 По дела T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 и T‑136/02 Първоинстанционният съд е поставил писмени въпроси, на които засегнатите страни са отговорили в дадения им срок.

35 С писмо от 14 юни 2005 г., включващо становищата по доклада за съдебното заседание, жалбоподателят по дело T‑126/02 уведомява Първоинстанционния съд за промяна на наименованието на дружеството и на неговия устав, като Zanders Feinpapiere AG става M-real Zanders GmbH (също наричано по-нататък „Zanders“).

36 Пледоариите на страните и техните отговори на въпросите на Първоинстанционния съд са изслушани отделно на проведените на 2, 7, 14, 16 и 21 юни 2005 г. съдебни заседания.

37 Тъй като по време на съдебното заседание по всяко дело страните са били поканени от Първоинстанционния съд да представят становищата си по евентуалното съединяване на всички дела за целите на съдебното решение и тъй като не са повдигнали възражения, Първоинстанционният съд намира, че съгласно член 50 от неговия процедурен правилник настоящите дела следва да бъдат съединени за целите на съдебното решение.

От правна страна

38 Със своите искания жалбоподателите целят отмяната на решението и/или отмяната или намаляването на размера на глобата.

I – По правните основания, целящи отмяната на решението

39 Според случая жалбоподателите целят цялостната отмяна на решението или на определени негови разпоредби, които ги засягат. Тези искания за отмяна се основават на формални правни основания, свързани с хода на административното производство и на правни основания по същество, насочени срещу констатациите и съображенията на Комисията относно участието на определени предприятия в нарушението.

A – По правните основания, свързани с хода на административното производство

1. По първото правно основание, изведено от нарушение на правото на изслушване, произтичащо от неразкриването в хода на административното производство на документи, квалифицирани от Комисията като поверителни

a) Доводи на страните

40 Zicuñaga поддържа, че както от доктрината, така и от член 19 от Регламент № 17 следва, че пълният достъп до преписката по разследването съставлява процесуална гаранция, предназначена да гарантира ефективното упражняване на правото на защита, и по-конкретно на правото на изслушване. То подчертава, че тази гаранция цели да позволи на засегнатата страна не само да оспорва уличаващите документи, на които Комисията се позовава, но и да има достъп до оневиняващите документи, които биха могли да бъдат от полза за неговата защита.

41 Колкото до поверителните документи, по негово мнение на Комисията била вменено задължението да съвмести законния интерес на засегнатото предприятие по отношение на поверителността, от една страна, с правото на защита, от друга страна. Все пак Комисията не можела в окончателното решение да се основава на документи, относно които на уличения не е била предоставена възможност да изрази своята позиция. Отказът на Комисията да предостави даден документ в хода на административното производство съставлявал освен това нарушение на правото на защита, щом като е възможно в случай на предоставяне на този документ на заинтересувания административното производство да е можело да достигне до различен резултат. Според Zicuñaga от това следва, че неразкриването на документи, квалифицирани от Комисията като поверителни, е нарушило правото на защита на жалбоподателя.

42 Комисията подчертава, че проучването, което е направила, спазва всички изисквани гаранции и не нарушава никой правен принцип. Тя преценява впрочем, че доколкото Zicuñaga не уточнява какви уличаващи документи е използвала Комисията, неговият довод е недопустим.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

43 Следва предварително да се подчертае двусмисленият характер на доводите на Zicuñaga. Заглавието на разглежданото правно основание („Нарушение на правото на изслушване. Непредоставяне на уличаващи документи“) оставя впечатлението, че жалбоподателят оспорва единствено непредоставянето от Комисията в течение на административното производство на уличаващи документи, използвани в решението. Други откъси от жалбата свидетелстват, че той се оплаква и от неразкриването по време на посочената процедура на документи, за които се твърди, че може да съдържат оневиняващи доказателства.

44 Доколкото Zicuñaga се оплаква от факта, че Комисията не била предоставила по време на административното производство документи, за които се твърди, че са използвани като уличаващи в решението, следва да се отбележи, както прави Комисията в писмените си изявления, че Zicuñaga не посочва нито един документ от такова естество. Понеже по никакъв начин не е подкрепено, неговото твърдение трябва да се отхвърли.

45 Доколкото Zicuñaga се оплаква, че по време на административното производство Комисията му била отказала достъп до документи, за които се твърди, че са от полза за неговата защита, тъй като може да съдържат оневиняващи доказателства, трябва да се припомни, че според съдебната практика, за да позволи на разглежданите предприятия да се защитят ефективно срещу формулираните против тях в ИН твърдения за нарушения, Комисията е длъжна да им предостави достъп до цялата преписка по разследването, с изключение на документите, съдържащи търговски тайни на други предприятия или други поверителни сведения, както и вътрешни документи на Комисията (Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело LR AF 1998/Комисия, T‑23/99, Recueil, стp. II‑1705, точка 170 и цитираната съдебна практика).

46 По-нататък, правото на предприятията и сдруженията на предприятия на защита на техните търговски тайни трябва да се съизмери с гарантирането на правото на достъп до цялата преписка. При това положение, ако счита, че определени документи от нейната преписка по разследването съдържат търговски тайни или други поверителни сведения, Комисията трябва да изготви или да възложи на предприятията или сдруженията на предприятия, от които изхождат въпросните документи, изготвянето на неповерителни варианти на същите. Ако изготвянето на неповерителни варианти на всички документи се окаже трудно, тя трябва да изпрати на засегнатите страни достатъчно точен списък на поставящите проблем документи, за да им позволи да преценят възможността да поискат достъп до определени документи (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 29 юни 1995 г. по дело Solvay/Комисия, T‑30/91, Recueil, стp. II‑1775, точки 88—94).

47 В конкретния случай от писмените изявления на Zicuñaga следва, че то се оплаква по-конкретно от факта, че Комисията му била отказала достъп до посочените в съображение 288 от решението подробни сведения относно реализираните от редица обвинени предприятия, сред които Zicuñaga, продажби по страни на територията на ЕИП през референтния период на картела. Според последното тези сведения вероятно съдържат доказателства, които биха му позволили да докаже, че не е прилагало съгласувана с европейските производители на самокопираща хартия ценова политика.

48 В това отношение представеният от Комисията в отговор на поставен от Първоинстанционния съд въпрос списък на документите, от които се състои преписката по дело T‑136/02, показва, че по време на административното производство Комисията е предоставила на разположение на страните неповерителен вариант на документите, съответстващ на посочените в съображение 288 сведения, при положение че тези документи били класирани като такива, до които достъпът бил забранен. Zicuñaga е можело следователно да прецени възможността да поиска достъп до определени документи.

49 Следва да се припомни в това отношение, че в процедура за установяване на нарушение на член 81 ЕО Комисията не е задължена да предоставя по своя инициатива достъп до документи, които не се съдържат в нейната преписка по разследването и които тя няма намерение да използва срещу засегнатите страни в окончателното решение. Страна, която узнава по време на административното производство, че Комисията разполага с документи, които биха могли да бъдат от полза за нейната защита, е задължена да представи на институцията изрично искане за достъп до тези документи. Пропускът да се действа по този начин по време на административното производство преклудира правото на жалба за отмяна, която евентуално ще бъде подадена срещу окончателното решение (Решение на Първоинстанционния съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95—T‑32/95, T‑34/95—T‑39/95, T‑42/95—T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95—T‑65/95, T‑68/95—T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 и T‑104/95, Recueil, стp. II‑491, наричано по-нататък „Решението „Цимент“, точка 383).

50 По време на административното производство обаче Zicuñaga не е направило никакво формално искане за достъп до поверителния вариант на горепосочените сведения. Действително, макар в отговора си на поставен от Първоинстанционния съд въпрос то да се позовава на писмено искане за достъп до тези сведения и да представя писмото за отхвърляне на искането от Комисията, следва да се установи, че това искане е с дата 3 април 2002 г., т.е. е последващо спрямо приключването на административното производство и спрямо приемането на решението. При това положение неформулирането на подобно искане от Zicuñaga по време на административното производство има преклудиращо действие по отношение на жалбата за отмяна.

51 Следователно това правно основание, изтъкнато от Zicuñaga, трябва да се отхвърли.

2. По второто правно основание, изведено от нарушение на правото на достъп до преписката поради непредоставяне на документи, които не са включени в предоставената на CD-ROM преписка по разследването

а) Доводи на страните

52 Koehler упреква Комисията, че не му е осигурила достъп до определени документи, които не са част от преписката по разследването, предоставена на CD-ROM на адресатите на ИН на 1 август 2000 г. Дружеството визира в частност отговорите на ИН от другите адресати, както и приложенията към тези отговори, по-конкретно посочения в бележката под линия на стр. 365 от решението експертен доклад, който бил представен от AWA на Комисията. То поддържа, че многобройните позовавания на посочените в решението отговори на ИН удостоверяват, че Комисията се е основала на тези отговори в анализа си на фактите и при изчисляването на глобите. Koehler добавя, че отговорът на Mougeot на ИН показва, че преписката очевидно е съдържала и сведения, които биха били от полза за неговата защита.

53 Комисията отговаря, че макар да е вярно, че тя може да се основава единствено на факти, по които заинтересуваните предприятия са имали случай да вземат становище, то отговорите на ИН не са част от преписката по разследването, до която трябва да бъде предоставен достъп. Административното производство трябва да се счита за приключило от получаването на тези отговори и не би могло да продължи до безкрай, тъй като всяко предприятие желае да вземе позиция по становищата на другите. Koehler не било посочило уличаващо доказателство, на което Комисията да е основала твърдение за нарушение срещу него, без то да е можело да се произнесе в това отношение.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

54 Може да се каже, че доводите на Koehler съдържат два аспекта. От една страна, определени документи, които не са част от преписката по разследването, до която то е имало достъп, били използвани от Комисията като уличаващи доказателства в решението, без Koehler да е имало достъп до тях по време на административното производство и да е можело да се произнесе по отношение на тях. От друга страна, Комисията не била предоставила на Koehler документи, несъдържащи се в преписката по разследването, до която то е имало достъп, които е можело да съдържат оневиняващи го доказателства. Тези две точки трябва да бъдат анализирани поотделно.

55 Що се отнася, на първо място, до непредоставянето на твърдените уличаващи доказателства, които не се съдържат в преписката по разследването, до която Koehler е имало достъп, следва в самото начало да се припомни, че един документ може да се счита за уличаващ по отношение на даден жалбоподател единствено когато е използван от Комисията в подкрепа на констатацията на нарушение, в което се счита, че този жалбоподател е участвал (Решението „Цимент“, точка 284).

56 Като се има предвид, че непредоставени на засегнатите страни по време на административното производство документи не представляват противопоставими доказателствени средства (вж. в този смисъл Решение на Съда от 3 юли 1991 г. по дело AKZO/Комисия, C‑62/86, Recueil, стp. I‑3359, точка 21, Решение на Първоинстанционния съд от 10 март 1992 г. по дело Shell/Комисия, T‑11/89, Recueil, стp. II‑757, точки 55 и 56 и Решение на Първоинстанционния съд от 10 март 1992 г. по дело ICI/Комисия, T‑13/89, Recueil, стp. II‑1021, точки 34 и 35), следва, ако се установи, че Комисията се е основала в спорното решение на документи, които не се съдържат в преписката по разследването и не са предоставени на жалбоподателя, последните да не се вземат предвид като доказателствени средства (Решението „Цимент“, точка 382; вж. в този смисъл и Решение на Съда от 25 октомври 1983 г. по дело AEG/Комисия, 107/82, Recueil, стp. 3151, точки 24—30, Решение по дело Solvay/Комисия, точка 46 по-горе, точка 57 и Решение по дело ICI/Комисия, посочено по-горе, точка 36).

57 От това следва, че ако Комисията цели да се основе на един откъс от отговор на известие за нарушенията или на документ, приложен към подобен отговор, за да установи наличието на нарушение в процедура по прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, на останалите участващи в производството страни трябва да се даде възможност да се произнесат по подобно доказателство (вж. в този смисъл Решение по дело AKZO/Комисия, точка 56 по-горе, точка 21, Решение по дело Shell/Комисия, точка 56 по-горе, точка 55 и Решение по дело ICI/Комисия, точка 56 по-горе, точка 34).

58 В конкретния случай в жалбата си жалбоподателят най-общо твърди, че „[поради] многобройните препращания в бележките под линия не би могло да има съмнение, че Комисията е използвала становищата на останалите страни в производството, за да подкрепи както своето изложение на фактите, така и изчисляването на размера на глобата“.Eдно толкова общо твърдение обаче не позволява да се определи за кои конкретни документи се предполага, че са били използвани в решението като уличаващи Koehler доказателства. Освен това на съдебното заседание Koehler е признало, че не е имало уличаващ документ, до който то да е нямало достъп.

59 Що се отнася, на второ място, до непредоставянето на твърдяните оневиняващи доказателства, които не се съдържат в преписката по разследването, до която е имало достъп, Koehler посочва отговорите на другите адресати на ИН на последното, както и приложения към тези отговори. То не доказва обаче да е искало изрично от Комисията предоставяне на тези доказателства; дори по време на съдебното заседание признава, че не е подало искане за достъп до тези документи. Следователно е недопустимо Koehler да оспорва пред Първоинстанционния съд обстоятелството, че не е имало достъп до тях (вж. в този смисъл Решението „Цимент“, точка 383; вж. и точка 49 по-горе).

60 За изчерпателност Koehler не е доказало, че ако е имало достъп до отговорите на другите адресати на ИН на последното и до приложенията към тези отговори, то е можело да се позове на доводи от естество да засегнат резултата, до който достига решението (вж. в този смисъл Решение на Съда от 10 юли 1980 г. по дело Distillers/Комисия, 30/78, Recueil, стp. 2229, точка 26 и Решение на Първоинстанционния съд от 27 ноември 1990 г. по дело Kobor/Комисия, T‑7/90, Recueil, стp. II‑721, точка 30).

61 Доколкото Koehler изтъква, че приложеният към отговора на AWA на ИН експертен доклад не се съдържал в преписката по разследването, до която дружеството е имало достъп, и можел да бъде от полза за неговата защита, от решението (съображения 390, 392 и 396) е видно, че по време на административното производство Комисията изрично е отхвърлила доводите, свързани с твърдяната липса на конкретно въздействие на нарушението върху пазара и развити от AWA въз основа на този доклад. Доводът на Koehler, изведен от факта, че липсата на достъп до този доклад по време на административното производство е навредила на неговата защита, не би могъл да бъде приет.

62 Що се отнася по-нататък до отговора на Mougeot на ИН, Koehler твърди в репликата си, че посоченият отговор показва, че преписката очевидно е съдържала полезни за неговата защита сведения. В това отношение то се позовава на откъса от този отговор, цитиран в съображение 293 от решението, в който Mougeot, като се позовава на направено пред Комисията предходно изявление, твърди, че „[ИН] не доказва, че заседанията на АЕПСХ [Асоциация на европейските производители на самокопираща хартия] са служили за рамка на съглашателски механизми преди преструктурирането на асоциацията през септември 1993 г.“ Въпреки това в съображение 295 от решението Комисията отхвърля изрично този довод, като отбелязва, че свързаните изявления на Sappi, на Mougeot и на AWA установяват, че общите заседания на картела са започнали най-късно през 1992 г. Като препраща към съображения 112 и 113 от решението, тя добавя, че представените от Sappi доказателства потвърждават, че е съществувало съглашателство в рамките на заседанията на Асоциацията на европейските производители на самокопираща хартия (AEПСХ) или на заседанията, провеждани по повод на последните преди септември 1993 г. Откъсът от отговора на Mougeot на ИН, цитиран от Koehler, следователно не доказва, обратно на поддържаното от последното, че отговорите на ИН и приложените към тях документи биха позволили на това предприятие да развие доводи, годни да доведат административното производство до различен резултат.

63 Предвид всички гореизложени съображения, настоящото правно основание следва да се отхвърли.

3. По третото правно основание, изведено от нарушение на правото на защита и на принципа на състезателност, произтичащо от несъгласуваност между ИН и решението

а) Доводи на страните

64 Bolloré поддържа, че на етапа на ИН Комисията е приела, че то е участвало в нарушението единствено поради отговорността му като дружество майка за личните действия на неговото дъщерно дружество Copigraph. За сметка на това решението съдържало ново твърдение за нарушение срещу него, изведено от неговото лично и самостоятелно участие в картела. То твърди, че като не му е дала възможност да вземе становище по това твърдение за нарушение по време на административното производство, Комисията е нарушила неговото правото на защита.

65 Комисията оспорва, че в решението било прието, че Bolloré лично е участвало в нарушението. На жалбоподателя били вменени действията на неговото дъщерно дружество, поради това че образувал с последното едно и също предприятие. При това положение настоящото правно основание би могло да бъде уважено само ако бъде доказано, че в ИН не е било налице вменяването на нарушението на жалбоподателя поради това съображение или ако бъде установено, че в решението Комисията е основала своята преценка на факти, по които Bolloré не е могло да вземе становище по време на досъдебното производство. Случаят обаче не бил такъв.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

66 По тази точка следва да се припомни, че зачитането на правото на защита, което представлява основен принцип на общностното право и трябва да се спазва при всякакви обстоятелства, по-конкретно във всяко производство, което може да доведе до санкции, дори ако става въпрос за административна процедура, изисква заинтересуваното предприятие да е било в състояние да изрази ефективно своето становище по действителността и релевантността на фактите, твърденията за нарушения и твърдените от Комисията обстоятелства (Решение на Първоинстанционния съд от 16 декември 2003 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied и Technische Unie/Комисия, T‑5/00 и T‑6/00, Recueil, стp. II‑5761, точка 32 и цитираната съдебна практика).

67 Според съдебната практика ИН трябва да съдържа изложение на твърденията за нарушения, написано достатъчно ясно, макар и обобщено, за да позволи на заинтересуваните действително да разпознаят поведението, в което ги упреква Комисията. Наистина само при това условие ИН може да изпълни функцията, която му е предоставена от общностните регламенти и се състои в това да достави всички необходими сведения на предприятията и на сдруженията на предприятия, за да могат те да упражнят ефективно своята защита, преди Комисията да приеме окончателно решение (Решение на Съда от 31 март 1993 г. по дело Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 и C‑125/85—C‑129/85, Recueil, стp. I‑1307, точка 42 и Решение на Първоинстанционния съд от 14 май 1998 г. по дело Mo och Domsjö/Комисия, T‑352/94, Recueil, стр. II‑1989, точка 63).

68 По-нататък, едно нарушение на правото на защита по време на административното производство се преценява в светлината на приетите от Комисията в ИН и в решението твърдения за нарушения (Решение на Първоинстанционния съд от 29 юни 1995 г. по дело ICI/Комисия, T‑36/91, Recueil, стp. II‑1847, точка 70 и Решение по дело Solvay/Комисия, точка 46 по-горе, точка 60). При тези условия констатацията на нарушение на правото на защита предполага, че твърдението за нарушение, което според предприятието не му е било вменено в ИН, е било прието от Комисията в обжалваното решение.

69 Предвид припомнената в трите предходни точки съдебна практика, в настоящия случай следва да се провери най-напред на каква основа Комисията е приела в решението, че Bolloré е отговорно за нарушението. Релевантните данни се съдържат в съображения 353—356 от решението (част II (Правна преценка), точка 2.3 (Отговорност за нарушението 2) (Copigraph и Bolloré).

70 Тези съображения гласят, както следва:

„(353) Дъщерно дружество, 100 % собственост на [Bolloré] (по-рано известно като Bolloré Technologies SA) през периода на нарушението, Copigraph е било погълнато от AWA през ноември 1998 г. Copigraph поставя край на своята дейност на 2 февруари 2000 г., с действие от 30 декември 2000 г. Bolloré преценява, че не би могло да бъде прието, че то е отговорно за поведението на Copigraph, тъй като последното има пълна икономическа самостоятелност. Според Bolloré тази самостоятелност се корени в следните фактори: структурите на управление на Copigraph и на Bolloré били напълно отделни, Copigraph разполагало със своя собствена инфраструктура и неговата търговска политика била независима, тъй като то купувало практически 35 % от нужните си количества суровини извън групата Bolloré, по-конкретно при неин конкурент.

(354) Copigraph било част от отдела „[С]пециални хартии“ на Bolloré и тогавашният ръководителят на този отдел [г‑н V.] бил същевременно генерален директор на Copigraph. По-нататък, търговският директор на Copigraph тогава, [г‑н J. B.], заемал и длъжност, свързана с продажбите в хартиената фабрика в Thonon от 1994 г. Следователно [Bolloré] непременно било информирано за участието на дъщерното му дружество в картела.

(355) Съществуват и доказателства, които сочат, че дружеството майка [Bolloré] е било пряко замесено в дейностите на картела. Bolloré е било член на АЕПСХ, чиито официални заседания са служили и като заседания на картела от януари 1992 г. до септември 1993 г. Представителят на Bolloré, [г‑н V.], началник на неговия отдел „[С]пециални хартии“, участвал в тези заседания на картела заедно с търговския директор на Copigraph. Той е взел участие и в посветеното на френския пазар заседание на картела на 1 октомври 1993 г. На всички последващи заседания на картела, на които са забелязани индивидуални представители на Copigraph, е присъствал търговският директор на Copigraph. Всички тези заседания са проведени през 1994 г. и както вече беше посочено, търговският директор на Copigraph едновременно изпълнявал в Bolloré длъжност, свързана с продажбите.

(356) На тази основа Комисията преценява, че във връзка с картела трябва да бъде прието, че Bolloré е отговорно не само за своето собствено поведение, но и за това на Copigraph през целия посочен период.“ [неофициален превод]

71 От възпроизведения по-горе откъс от решението следва, че на Bolloré е вменена отговорността за нарушението, поради това че, от една страна, то трябвало да се счита отговорно за участието на неговото дъщерно дружество Copigraph в картела, а от друга страна, имало доказателства за неговото пряко участие в дейностите на картела.

72 Bolloré не оспорва, че ИН му е позволило да разбере и да вземе становище по факта, че в посоченото ИН Комисията му е вменила нарушението поради отговорността му, като 100 % дружество майка на Copigraph към момента на нарушението, за участието на Copigraph в картела. Неговото възражение се отнася до непосочването в ИН на намерението на Комисията да му вмени нарушението и по причина на неговото пряко участие в дейностите на картела.

73 Релевантните откъси от ИН се съдържат в точки 240—245 и 248 (част II (Правна преценка), точка Б (Прилагане правилата на конкуренция), 8 (Отговорност за нарушението).

74 Следва най-напред да се отбележи, че в тези точки от ИН Комисията изобщо не е изтъквала, че Bolloré е било пряко замесено в картела, за разлика от данни относно други визирани в ИН дружества майки като AWA и Torraspapel, за които Комисията споменава, що се отнася до AWA, че „[то] е участвало по пряк и самостоятелен начин в назаконното споразумение посредством своя отдел Arjo Wiggins Carbonless Paper Operation“, а що се отнася до Torraspapel — че „съществуват и доказателства, които сочат, че дружеството майка е било пряко замесено в съглашателските дейности.“

75 По-нататък, както основателно подчертава Bolloré, от точка 243 от ИН е видно, че Комисията е направила разлика между два вида положения:

„Що се отнася до отношенията между дружествата майки и дъщерните дружества, Комисията адресира настоящото известие за нарушенията до дружеството майка, ако

– две или повече от неговите дъщерни дружества са участвали в нарушението,

– дружеството-майка е замесено в нарушението.

В останалите случаи на участие на дъщерно дружество известието е адресирано до него и до дружеството майка.“

76 Колкото до образуваната от Bolloré и от Copigraph група, ИН е било изпратено не само на Bolloré, но и на Copigraph, което, предвид посочените в точка 243 от ИН критерии, е било от естество да потвърди идеята на Bolloré, че на етапа на ИН Комисията не е смятала, че Bolloré, дружество майка на групата, е било пряко замесено в нарушението.

77 Следователно е уместно да се установи, че по смисъла на ИН Комисията е имала намерение да вмени отговорността за нарушението на Bolloré единствено поради факта, че в качеството на дружество майка на групата, състояща се към момента на извършване на нарушението от Bolloré и от неговото 100 % дъщерно дружество Copigraph, Bolloré трябвало да бъде считано за отговорно за незаконното поведение на Copigraph. При прочита на ИН Bolloré не е могло да предвиди, че за да му вмени нарушението, Комисията е имала намерение да се основе и на факта, че то е било пряко замесено в дейностите на картела, както прави тя в решението.

78 Следва да се добави, че посочените от Комисията в съображение 355 от решението факти в подкрепа на нейната теза, че Bolloré е пряко замесено в нарушението, а именно членството на Bolloré в АЕПСХ и неговото представляване от г‑н V. и г‑н J. B. на множество заседания на картела, не са били споменати в ИН. Действително, дори да се приеме, съгласно тезата на Комисията, че членството на Bolloré в АЕПСХ е било видно от приложените към ИН документи, следва да се установи, че в него Комисията е посочила сред членовете на АЕПСХ единствено Copigraph и в нито един момент Bolloré. Колкото до г‑н V. и г‑н J. B., в ИН те били постоянно посочвани като представители на Copigraph, а не на Bolloré, на заседанията на картела. Освен това в никой откъс от ИН Комисията не е посочвала Bolloré сред предприятията, представлявани на подобни заседания.

79 Така ИН не е позволило на Bolloré да се запознае твърдението за нарушение, изведено от това, че е пряко замесено в нарушението, нито дори фактите, на които Комисията се позовава в решението си в подкрепа на това твърдение за нарушение, така че Bolloré, както се вижда при прочита на неговия отговор на ИН, по време на административното производство не е могло да осигури ефективно защитата си по това твърдение за нарушение и по тези факти.

80 Следва обаче да се подчертае, че дори ако решението съдържа нови фактически или правни твърдения, по които засегнатите предприятия не са били изслушани, установеният порок ще доведе до отмяната на решението в тази му част само ако съответните твърдения не могат да бъдат установени в достатъчна степен на основата на други приети в решението доказателства, по които засегнатите предприятия са имали възможност да изразят своята позиция (Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия, T‑191/98, T‑212/98—T‑214/98, Recueil, стp. II‑3275, точка 196; вж. в този смисъл и Решение на Първоинстанционния съд от 28 февруари 2002 г. по дело Compagnie générale maritime и др./Комисия, T‑86/95, Recueil, стp. II‑1011, точка 447). Впрочем нарушението на правото на защита на Bolloré е могло да засегне действителността на решението по отношение на него само ако решението е било основано единствено на обстоятелството, че Bolloré е било пряко замесено в нарушението (вж. в този смисъл Решение по дело Mo och Domsjö/Комисия, точка 67 по-горе, точка 74). В този случай, понеже новото твърдение за нарушение, изведено в решението от обстоятелството, че Bolloré е било пряко замесено в дейностите на картела, действително не може да бъде прието, нарушението не би могло да бъде вменено на последното.

81 Напротив, ако при разглеждането по същество се беше оказало (вж. точки 123—150 по-нататък), че Комисията основателно е приела, че Bolloré е отговорно за участието на дъщерното му дружество Copigraph в картела, допуснатата от Комисията незаконосъобразност не би могла да е достатъчна, за да обоснове отмяната на решението, защото не би могла да има определящо влияние, що се отнася до разпоредителната част на приетото от институцията решение (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 14 май 2002 г. по дело Graphischer Maschinenbau/Комисия, T‑126/99, Recueil, стp. II‑2427, точка 49 и Решение на Първоинстанционния съд от 14 декември 2005 г. по дело Honeywell/Комисия, T‑209/01, Recueil, стp. II‑5527, точка 49). Действително според утвърдената съдебна практика, доколкото определени мотиви на едно решение са сами за себе си от естество да го обосноват в достатъчна степен, пороците, от които биха могли да бъдат засегнати други мотиви на акта, са във всеки случай без влияние върху неговата разпоредителна част (Решение на Първоинстанционния съд от 21 септември 2005 г. по дело EDP/Комисия, T‑87/05, Recueil, стp. II‑3745, точка 144; вж. в този смисъл и Решение на Съда от 12 юли 2001 г. по дело Комисия и Франция/TF1, C‑302/99 P и C‑308/99 P, Recueil, стp. I‑5603, точки 26—29).

4. По четвъртото правно основание, изведено от нарушение на правото на защита, на правото на справедлив процес и на принципа на презумпцията за невиновност

а) Доводи на страните

82 Zicuñaga поддържа на първо място, че Комисията е нарушила принципа на презумпцията за невиновност, като на основата на обикновени презумпции и на косвени изявления е приела, че то е участвало в картела. То изтъква, че липсата на достатъчно ясна санкция в случай на предоставяне на неточни или непълни сведения може да мотивира предприятията да предадат на Комисията неточни или непълни сведения, за да подчертаят своето съдействие. Zicuñaga добавя, че докато в началото дадено предприятие е можело да се надява да се ползва от снизходителността на Комисията само, ако предостави решаващи доказателства, Комисията впоследствие е смекчила позицията си. То твърди, че при тези условия изявленията на Sappi трябва да бъдат разглеждани с предпазливост и биха могли да се считат за надеждни само ако са подкрепени с други доказателства.

83 На второ място Zicuñaga изтъква, че Комисията не може да основава своите преценки върху свидетелските показания на лице, чиято самоличност е неизвестна, за да не накърни правото на защита, като не позволи оборването на твърденията на този свидетел в рамките на изслушването му. Като препраща към съдебната практика на Европейския съд по правата на човека, то твърди, че е абсолютно необходимо да може на свидетеля да се противопоставят неговите твърдения, за да се прецени степента на достоверност на свидетелските показания и на съответното лице, както и да бъде предоставена на уличения възможността да оспори уличаващи свидетелски показания и да разпита техния автор, когато ги дава или след това.

84 Комисията оспорва квалифицирането на доказателствата, на които се опира, за да установи участието на Zicuñaga в нарушението, като обикновени предположения или косвени изявления. Тя подчертава, че общностните юрисдикции никога не са поставяли под съмнение законосъобразността на Известието относно съдействието, нито доказателствената стойност на изявленията, направени от предприятията на това основание. Впрочем Регламент № 17 не предвиждал възможност за разпит на свидетели в рамките на административното производство и жалбоподателят не бил направил никакво искане в този смисъл пред Първоинстанционния съд.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

85 Доколкото чрез тези доводи Zicuñaga цели да отрече доказателствената стойност на изявленията на неидентифицирани лица, на които се позовава Комисията в подкрепа на твърденията за нарушения, формулирани срещу Zicuñaga в решението, посочените доводи спадат към разглеждането по същество, към което ще се пристъпи впоследствие и което се изразява в проверка на достатъчно установения характер на тези твърдения за нарушения.

86 Доколкото с разглежданите доводи се прави оплакване, свързано с нарушение на правото на защита и на правото на справедлив процес, поради това че непосочването в ИН на самоличността на автора или на авторите на изявленията, които подкрепят отнасящите се до Zicuñaga преценки на Комисията, е попречило на последното да оспори тези преценки, като поиска изслушване на посочения автор или автори в хода на административното производство, следва да се припомни, че макар, разбира се, член 6, параграф 3, буква г) от Европейската конвенция за защита на правата и основните свободи (ЕКПЧ) да предвижда, че „Всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, има право […] да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелстващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия“, то от постоянната съдебна практика е видно, че Комисията не е съд по смисъла на член 6 от ЕКПЧ (Решение на Съда от 29 октомври 1980 г. по дело Van Landewyck и др./Комисия, 209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стp. 3125, точка 81 и Решение на Съда от 7 юни 1983 г. по дело Musique diffusion française и др./Комисия, 100/80—103/80, Recueil, стp. 1825, точка 7). Впрочем член 15, параграф 4 от Регламент № 17 предвижда изрично, че решенията на Комисията за налагане на глоби за нарушение на правото на конкуренцията нямат наказателноправен характер (Решение на Първоинстанционния съд от 6 октомври 1994 г. по дело Tetra Pak/Комисия, T‑83/91, Recueil, стp. II‑755, точка 235).

87 Разбира се, Комисията винаги е длъжна да спазва общите принципи на общностното право в хода на административното производство (Решение по дело Musique diffusion française и др./Комисия, точка 86 по-горе, точка 8). Въпреки това следва да се подчертае, от една страна, че макар да може да изслушва физически или юридически лица, когато намери за необходимо, Комисията няма правото да призовава свидетели, които дават показания против провиненото лице, без да е получила тяхното съгласие, а от друга страна, фактът, че разпоредбите на общностното право на конкуренцията не предвиждат задължение за Комисията да призовава свидетели в тяхна защита, чиито показания биха били поискани, не противоречи на горепосочените принципи (Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стp. II‑1487, точка 392).

88 В конкретния случай впрочем се оказва, че Zicuñaga не предоставя никакви данни, които да показват, че в хода на административното производство е поискало от Комисията уточнения относно самоличността на лицата, направили изявленията, на които Комисията се позовава в подкрепа на твърденията за нарушения, формулирани спрямо него в ИН, за да бъдат изслушани тези лица в негово присъствие. То не установява и че в хода на административното производство е поискало призоваването и разпита на свидетели на защитата.

89 Предвид изложеното, доколкото настоящото правно основание е изведено от нарушение на правото на защита и на правото на справедлив процес, то трябва да се отхвърли. Доколкото има за предмет оспорване на доказателствената стойност на доказателствата, изтъкнати от Комисията в подкрепа на формулираните в решението срещу Zicuñaga твърдения за нарушения, неговият анализ не може да бъде отделен от разглеждането по същество.

5. По петото правно основание, изведено от нарушение на принципа на добра администрация при разследването по преписката и от липса на мотиви на решението

а) Доводи на страните

90 Zanders упреква Комисията, че е разследвала преписката единствено срещу него. То поддържа, че Комисията е трябвало да вземе предвид данните относно неговата определяща роля в преустановяването на картела, които ѝ дало през декември 2000 г. и март 2001 г., или е трябвало да пристъпи към допълнителни разследвания в случай на съмнение относно стойността на тези данни. То се оплаква и от факта, че Комисията не е взела предвид експертния доклад, който ѝ представило през март 2001 г., за да докаже незначителното и дори несъществуващо въздействие на опитите за ценови картели. Впрочем Решението не съдържало никакви мотиви за невземането предвид на тези две обстоятелства. Освен това не съдържало нито един откъс, в който да се разглежда индивидуалната роля на Zanders.

91 Комисията твърди, че Zanders не подкрепя своето твърдение, според което е играло особена роля в преустановяването на нарушението. Колкото до въздействието на ценовите споразумения върху пазара, Комисията му била посветила цял раздел от решението (съображения 382—402) в рамките на разглеждането на конкретните последици от нарушението. Решението напълно спазвало задължението за мотивиране, като в съображения 263—271 разглеждало поведението на жалбоподателя съвместно с това на пет други предприятия. Впрочем Zanders не било изтъкнало в отговора си на ИН, че е играло чисто пасивна роля.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

92 Следва да се припомни, че в случаи като настоящия, когато институциите разполагат с право на преценка, за да бъдат в състояние да изпълнят своите функции, спазването в административните производства на предоставените от общностния правов ред гаранции разкрива още по-съществено значение; сред тези гаранции е по-конкретно задължението на компетентната институция да разгледа грижливо и безпристрастно всички релевантни обстоятелства по конкретния случай (Решение на Съда от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, стp. I‑5469, точка 14, Решение на Първоинстанционния съд от 24 януари 1992 г. по дело La Cinq/Комисия, T‑44/90, Recueil, стp. II‑1, точка 86 и Решение на Първоинстанционния съд от 11 юли 1996 г. по дело Métropole télévision и др./Комисия, T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 и T‑546/93, Recueil, стp. II‑649, точка 93).

93 Впрочем съгласно постоянната съдебна практика изискваното от член 253 ЕО мотивиране трябва да покаже по ясен и недвусмислен начин мотивите на общностния орган, автор на разглеждания акт, така че да позволи на заинтересуваните да узнаят обосновките на взетата мярка, а на компетентата юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по дадения случай, по-конкретно от съдържанието на акта, от естеството на изтъкнатите мотиви и от интереса, който могат да имат адресатите или други лица, пряко и лично засегнати от акта, да получат обяснения (Решение на Съда от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, стp. I‑1719, точка 63 и Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело Lögstör Rör/Комисия, T‑16/99, Recueil, стp. II‑1633, точка 368).

94 В това отношение следва да се установи, че в решението по ясен и недвусмислен начин се излагат съображенията на Комисията и че то позволява на Zanders да узнае обосновките на взетата мярка, а на Първоинстанционния съд — да упражни своето право на контрол. Действително в съображения 263—271 от решението Комисията разглежда участието на Zanders в картела съвместно с това на AWA, на Koehler, на Sappi, на Stora и на Torraspapel.

95 Zanders изтъква по-конкретно невземането предвид на предоставената от него експертиза и на ролята му в преустановяването на нарушението.

96 Относно ролята на Zanders в преустановяването на нарушението следва да се отбележи, че в отговора си от 12 декември 2000 г. на ИН Zanders се позовава на писмото от 1 април 1996 г. на генералния директор на International Paper до всички служители на групата, с което се привлича вниманието им върху обстоятелството, че групата придава най-голямо значение на спазването на законите и на етиката в рамките на контактите с клиентите, търговските партньори, администрациите и другите инстанции. То споменава и проведеното в неговите помещения заседание, предназначено да гарантира спазването на правото на конкуренцията от неговите ръководни служители и на което да се приеме програма за привеждане в съответствие с това право. То впрочем припомня, че председателят на неговия управителен съвет, станал председател на АЕПСХ на 1 януари 1996 г., след заемането на длъжността председател на асоциацията бил заявил открито и недвусмислено, че предприятието се е отказало от съглашателските дейности.

97 Следва да се установи, че посочените в предходната точка доказателства са представени от Zanders в отговора му на ИН в подкрепа на неговото становище, целящо да обори формулираното от Комисията в ИН твърдение за нарушение, свързано с продължаването на съглашателските контакти след есента на 1995 г. По-точно представянето на посочените доказателства отговаря на развитите от Zanders доводи, които имат за цел да се установи, че от есента на 1995 г. то повече не е участвало в тайни заседания на картела, нито в съгласувани ценови практики с конкуренти, че неговата ценова политика се е отличавала със самостоятелен характер, и в частност че повишаването на цените, което е приложило през септември 1996 г., не е било резултат от съглашателско заседание.

98 Не може да се отрече обаче, че изложените в предходната точка доводи на Zanders са били взети предвид от Комисията в хода на административното производство. В действителност приетият в решението край на периода на нарушение по отношение на Zanders е септември 1995 г., а не както в ИН — март 1997 г.

99 Напротив, нито отговорът от 12 декември 2000 г. на Zanders на ИН, нито допълнителното становище, изпратено от Zanders на Комисията на 2 март 2001 г., показват, че посочените в точка 96 по-горе или други доказателства са били сочени от Zanders в хода на административното производство, с цел да се докаже, както Zanders се стреми да направи понастоящем, че то е играло определяща роля в преустановяването на незаконния картел, която е от естество да обоснове приемането в негова полза на наличието на смекчаващо обстоятелство при определянето на глобата. При тези условия Zanders не би могло да упрекне Комисията в нарушение на принципа на добра администрация с мотива, че последната била пропуснала да вземе предвид горепосочените доказателства като такива, за които се предполага, че са предназначени да установят неговия решаващ принос за преустановяването на съглашателството преди първите разследвания на Комисията.

100 Следва също да се отбележи, че в своя отговор на ИН Zanders не твърди, че е играло чисто пасивна роля в картела. Следователно то не би могло да се позовава на липса на мотивиране на решението в това отношение. Впрочем относно периода от 1992 г. до есента на 1995 г. то оспорва в своя отговор на ИН да е играло централната или първостепенна роля, която му се вменява с точки 187 и 199 от ИН. Следователно то е изтъквало липсата на отегчаващо обстоятелство. Комисията обаче не я е приела по отношение на Zanders.

101 Що се отнася впрочем до експертния доклад, поръчан от Koehler, MHTP и Zanders на дружеството PricewaterhouseCoopers, той е с дата 2 март 2001 г. и е озаглавен „Състоянието на конкуренцията на европейския пазар на самокопираща хартия от лятото или есента на 1995 г. до февруари или март 1997 г.“ (наричан по-нататък „докладът PricewaterhouseCoopers“).

102 От придружителното писмо към изпратения доклад PricewaterhouseCoopers е видно, че последният е имал за основен предмет да обори твърденията, формулирани от Комисията в ИН относно функционирането на картела на пазара на самокопираща хартия през периода между лятото или есента на 1995 г. и февруари или март 1997 г. включително. Освен това в заключението на този доклад изрично се споменава фактът, че според икономическия анализ поведението на тримата разглеждани производители между лятото или есента на 1995 г. и февруари или март 1997 г. не е било съгласувано.

103 Следва да се установи, че докладът PricewaterhouseCoopers се отнася за период, който е извън приетия като период на нарушение в решението. Доколкото това е така, той не би могъл да се счита за релевантен.

104 Все пак прочитът на жалбата показва, че Zanders се оплаква от факта, че Комисията била пропуснала да вземе предвид и данните в доклада на PricewaterhouseCoopers, целящи да докажат незначителното и дори несъществуващо въздействие на опитите за споразумения относно цените през периода между януари 1992 г. и есента на 1995 г. включително.

105 В това отношение, дори като се приеме, че следва да се вземат предвид допълнителните данни, предоставени в подкрепа на лишено от релевантност доказване, Комисията не би могла да бъде упрекната, че не е взела предвид доводите на Zanders относно твърдяното ограничено въздействие на картела.

106 Действително в съображение 388 от решението е посочено, както следва:

„AWA, Carrs, MHTP (Stora), Koehler, Sappi и Zanders поддържат, че реалното въздействие на картела върху пазара на самокопираща хартия в ЕИП е било много ограничено и дори че картелът не е имал никакво отрицателно въздействие. B това отношение предприятията изтъкват главно факта, че въздействието върху цените е било ограничено или несъществуващо, тъй като действително постигнатите цени на пазара са били по-ниски от решените или обявени повишения. Според тези членове на картела това доказва, че договорените ценови повишения не са били приложени на практика. Те представят многобройни доводи в подкрепа на това твърдение, по-конкретно следните: цените и търговските надценки на производителите са се понижили значително; цените на самокопиращата хартия отразяват главно измененията на разходите и на търсенето на хартиена каша и, по време на последните етапи на картела, ограниченията на капацитета; конкуренцията между производители е продължила да се упражнява; производителите е трябвало индивидуално да преговарят ценови повишения с клиентите.“ [неофициален превод]

107 Макар и да не споменава изрично изпратения от Zanders на Комисията в хода на административното производство доклад PricewaterhouseCoopers, този откъс от решението удостоверява неопровержимо факта, че в посочената процедура Комисията е взела предвид предоставените данни, по-конкретно от Zanders, с оглед да се докаже незначителното и дори несъществуващо въздействие на опитите за ценови споразумения през периода на нарушението. Отхвърлянето от Комисията на подкрепените с тези данни доводи на предприятията означава, че Комисията е счела, че тези доводи не са от естество да променят нейната позиция, изразена в съображения 382—387 от решението, относно конкретното въздействие на нарушението върху пазара. Напротив, този откъс не би могъл да се тълкува като установяващ, че Комисията била пропуснала в своята преценка на преписката да вземе надлежно предвид доказателствата, представени от Zanders в негова защита (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 11 март 1999 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия, T‑141/94, Recueil, стp. II‑347, точка 118).

108 Вследствие на предходния анализ петото правно основание следва да се отхвърли.

6. По шестото правно основание, което се опира на нарушение на принципа на добра администрация, на правото на достъп до преписката и на правото на защита, произтичащо от трудно установимото местонахождение на определени документи в преписката по разследването и от неизползваемия характер на списъка на документи, съставляващи посочената преписка

а) Доводи на страните

109 AWA поддържа, че списъкът на документи, приложен от Комисията към връчения му в хода на административното производство CD-ROM, бил неизползваем. Действително, твърди то, в този списък ня