ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

J. KOKOTT

представено на 23 април 2020 година ( 1 )

Дело C‑93/19 P

Европейска служба за външна дейност (ЕСВД)

срещу

Chantal Hebberecht

„Обжалване — Жалба за отмяна — Право в областта на публичната служба — Европейска служба за външна дейност — Назначаване — Длъжност ръководител на делегация на Европейския съюз в Етиопия — Ротационен принцип — Искане за удължаване на назначението — Отказ — Равенство между половете — Задължение да се вземат предвид аспекти на равенството между половете — Отмяна на решения на администрацията, приети при упражняване на оперативна самостоятелност — Неотчитане на аспекти, които е трябвало да бъдат включени в решението, прието при упражняване на оперативна самостоятелност — Аспекти, които задължително трябва да бъдат взети предвид“

I. Въведение

1. Може ли работодателят на длъжностно лице на Европейския съюз при приемането на решението относно удължаването на назначението му, тоест оставането му на определена длъжност, да изключи от самото начало съображенията относно пола?

2. Този въпрос се поставя в рамките на спор между Европейската служба за външна дейност (наричана по-нататък „ЕСВД“) и едно от длъжностните ѝ лица, което иска удължаване на назначението си на ръководна длъжност, а именно на длъжността ръководител на делегация на Европейския съюз в Етиопия. Като отхвърля съответното искане, ЕСВД приема, че следва да се вземе предвид единствено интересът на службата и полът не може да играе никаква роля при приемането на това решение.

3. В решението си от 27 ноември 2018 г., Hebberecht/ЕСВД (T‑315/17, EU:T:2018:842) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), Общият съд обаче приема, че равенството на половете е съществен елемент, който трябва да бъде вземан под внимание във всички решения, приети на основание на Правилника за длъжностните лица. Поради това той отменя оспорваното решение.

4. Следователно във времена, в които концепцията за „интегрирането на принципа на равенство между половете“ ( 2 ) е широко обсъждана, Съдът за първи път трябва да се произнесе относно правното измерение на равенството между половете в решенията на Съюза за назначаване на служители и евентуалните последици от него.

5. ЕСВД счита, че в разглеждания случай задължението да се вземат предвид аспекти на равенството между половете действително би довело до задължаването ѝ да удължи срока на назначението на съответното длъжностно лице. Такава мярка за „положителна дискриминация“ обаче била лишена от пряко приложимо правно основание. При всички положения обаче Общият съд не можел да отмени решението само поради обстоятелството, че ЕСВД не е включила в него съображения относно пола.

II. Правна уредба

6. Правилникът за длъжностните лица на Европейския съюз е приет с Регламент (ЕИО, Евратом, ЕОВС) № 259/68 на Съвета от 29 февруари 1968 година относно определянето на статута на длъжностните лица на Европейските общности и условията за работа на другите служители, и за създаване на особени мерки за временно прилагане към длъжностните лица на Комисията ( 3 ).

7. Седмо съображение от Регламент (ЕО, Евратом) № 723/2004 на Съвета от 22 март 2004 година за изменение на Правилника за длъжностните лица на Европейските общности и условията за работа на другите служители на Общностите ( 4 ) гласи: „Важно е да се следи за спазването на принципа за недопускане на дискриминация, закрепен в Договора за ЕО, което налага да се осигури по-нататъшно развитие на политиката относно персонала, като се осигурят равни възможности за всички без оглед на пол, физически способности, възраст, расова или етническа принадлежност, сексуална ориентация и семейно положение“.

8. Съгласно член 1б от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз, изменен с Регламент (ЕС, Евратом) № 1023/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 г. ( 5 ) (наричан по-нататък „Правилникът“), разпоредбите на този правилник се прилагат за длъжностните лица на ЕСВД.

9. Член 1г от Правилника гласи: „(1) При прилагането на настоящите правила се забранява всяка дискриминация на основата на пол, раса, цвят на кожата, етнически или социален произход, генетични белези, език, религия или изповедание, политически или други убеждения, принадлежност към национално малцинство, имуществено състояние, рождение, увреждане, възраст или сексуална ориентация. […] (2) С оглед осигуряване на практика на пълно равенство между мъжете и жените в професионалния живот, което представлява съществен елемент и трябва да бъде вземано под внимание във всички аспекти на прилагането на настоящия правилник, принципът на равно третиране не пречи на институциите на Европейския съюз да поддържат или приемат мерки, предвиждащи специални предимства за улесняване на по-слабо представения пол при упражняването на професионална дейност или за предотвратяване или компенсиране на неговото по-неизгодно положение в професионално отношение. (3) Органите по назначаването на институциите определят, по споразумение и след като се консултират с Комитета по правилника за персонала, мерки и действия за насърчаване на равните възможности за мъжете и жените в областите, обхванати от настоящия правилник, и приемат подходящи разпоредби за преодоляване на съществуващи de facto неравенства, които биха препятствали възможностите за жените в тези области. […] (6) Като се зачитат принципът на недискриминация и принципът на пропорционалност, всяко ограничение в тяхното прилагане трябва да бъде обосновано с обективни и разумни съображения и подчинено на законосъобразни цели от общ интерес в рамките на политиката за персонала […]“.

III. Обстоятелствата по спора и производството пред Общия съд

10. За целите на настоящото производство по обжалване обстоятелствата по спора и производството пред Общия съд могат да бъдат обобщени, както следва.

11. Ответникът е длъжностно лице на ЕСВД. На 1 септември 2013 г. тя е назначена за ръководител на делегацията на Европейския съюз в Етиопия за срок от четири години.

12. На 15 април 2016 г. тя подава искане за удължаване на срока на назначението ѝ с една година — до 1 септември 2018 г. Тя мотивира искането си с желание да използва опита си в Етиопия за пета година до 1 септември 2018 г., когато е трябвало да се пенсионира.

13. С решение от 30 юни 2016 г. (наричано по-нататък „оспорваното решение“) органът по назначаване на ЕСВД отхвърля искането, като посочва, че „за гарантиране на редовната ротация на ръководителите на делегации като цяло се прилага ясна политика на мобилност след максимум четири години на тази длъжност“.

14. Ответникът обжалва това решение най-напред по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника, а след отхвърлянето на жалбата — с жалба пред Общия съд.

15. В подкрепа на жалбата си тя изтъква по-специално че удължаването на назначението ѝ е в съответствие с интереса на службата и напускането ѝ ще доведе до прекъсване в управлението на службата, осигурено от ЕСВД. Освен това удължаването на мандата ѝ като ръководител на делегация като жена от степен AD 14 щяло да представлява добър пример за мярка за положителна дискриминация.

16. Както в производството по обжалване по административен ред, така и в производството пред Общия съд обаче ЕСВД изтъква, че удължаването не е в интерес на службата. Освен това при липса на такова задължение фактът, че лицето, подало искането, е жена, не следвало да се взема предвид при разглеждането на удължаването на срока на назначение, което трябвало да бъде обосновано само от интереса на службата.

17. С обжалваното съдебно решение в първоинстанционното производство Общият съд уважава жалбата на ответника в частта, в която се иска отмяна на оспорваното решение.

18. Общият съд счита, че ответникът действително не е доказал, че преценката на ЕСВД относно интереса на службата е явно неправилна ( 6 ). Освен това ЕСВД могла да приеме, без да допусне явна грешка в преценката, че приемствеността в службата може да бъде гарантирана чрез оставането на заместник-ръководителя на делегацията ( 7 ). Изключвайки равенството на половете от съображенията, свързани с приемането на решението относно искането за удължаване на срока на назначението на ответника, при положение че то е съществено измерение от гледна точка на законодателя, ЕСВД обаче не се съобразила с член 1г, параграфи 2 и 3 от Правилника ( 8 ). В този контекст Общият съд отбелязва, че както в рамките на писмената фаза на производството, така и по време на съдебното заседание пред Общия съд ЕСВД подчертава, че няма връзка между политиката за равни възможности и политиката на мобилност и исканията за удължаване на срока на назначение се разглеждат независимо от това дали подалият искането е мъж или жена ( 9 ).

19. Общият съд отменя оспорваното решение, поради обстоятелството че диспозитивът на оспорваното решение е можело да бъде различен, ако по принцип равенството на половете не е било изключено от самото начало от преценката на ЕСВД ( 10 ).

IV. Производството пред Съда

20. С жалбата си от 6 февруари 2019 г., постъпила в Съда на 8 февруари 2019 г., ЕСВД иска – да бъде отменено решението на Общия съд от 27 ноември 2018 г., Hebberecht/ЕСВД (T‑315/17, EU:T:2018:842), – да бъде отхвърлена подадената пред Общия съд жалба, – ответникът да бъде осъден да заплати съдебните разноски.

21. Ответникът не взема участие в производството по обжалване.

V. Правен анализ

22. Обстоятелството, че ответникът не взема участие в производството по обжалване, е без значение. Всъщност предмет на производството по обжалване е единствено въпросът дали твърдяната грешка при прилагането на правото обосновава отмяната на обжалваното съдебно решение. На този въпрос следва да се отговори обективно, независимо от исканията на другата страна.

23. С единственото си основание ЕСВД упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е основал решението си на нарушение на член 1г, параграф 2 от Правилника.

24. Според ЕСВД в точки 93 и 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд „очевидно приема“, че член 1г, параграф 2 от Правилника съдържа пряко приложим принцип за насърчаване на назначаването на жени, който задължава институцията да приеме решение в полза на лицето, подало искането. Това представлявало грешка при прилагането на правото, доколкото органът по назначаване бил длъжен да приеме определени мерки за „положителна дискриминация“ само ако е приел подходящи разпоредби относно такива мерки по смисъла на член 1г, параграф 3 от Правилника.

25. Формулировката на основанието за обжалване показва, че то се основава на определено тълкуване на съдебното решение от страна на ЕСВД. Поради това е необходимо ключовите пасажи от обжалваното съдебно решение да се разглеждат в точната им формулировка.

26. В точки 93 и 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че „в член 1г, параграф 2 от Правилника законодателят не се ограничава да обяви приемането на мерки от институциите. Той заявява също, без това заявление да е обвързано с какъвто и да е срок или каквото и да е условие и без да е подчинено на приемането на определени мерки, че равенството на половете представлява „съществен“ елемент, който трябва да бъде вземан под внимание във „всички“ аспекти от прилагането на Правилника. От това следва, че изключвайки равенството на половете от съображенията, свързани с приемането на решението относно искането за удължаване на срока на назначението на жалбоподателката, при положение че то е съществено измерение от гледна точка на законодателя, ЕСВД не се е съобразила с цитираните от жалбоподателката разпоредби от Правилника“.

27. Общият съд приема, че поради тази грешка при прилагането на правото оспорваното решение следва да бъде отменено, тъй като диспозитивът на това решение „можеше да бъде различен, ако по принцип равенството на половете не беше изключено от самото начало от преценката на ЕСВД, доколкото решенията относно организацията на нейните служби трябва да се вписват в правната рамка на Правилника ( 11 )“.

28. Ето защо на пръв поглед жалбата на ЕСВД се основава на неправилно тълкуване на обжалвано съдебно решение. Всъщност от обжалваните пасажи следва единствено че според Общия съд обстоятелството, че при приемането на решението си ЕСВД пренебрегва от самото начало съображенията относно пола, представлява нарушение на член 1г, параграф 2 от Правилника. Общият съд счита, че това само по себе си обосновава отмяната на оспорваното решение.

29. Противно на поддържаното от ЕСВД, Общият съд не твърди, че ЕСВД е била длъжна да приеме решението си задължително в полза на ответника.

30. Същевременно е необходимо, на първо място, да се провери дали Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е приел, че от член 1г, параграф 2 от Правилника следва, че при приемането на решение за удължаването срока на назначението на длъжностно лице органът по назначаване във всички случаи следва да вземе предвид равенството между половете (по този въпрос вж. раздел А).

31. На второ място, следва да се провери дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че ако е бил взет предвид този аспект, решението на ЕСВД е можело да бъде различно и следователно трябва да бъде отменено. В този контекст ще изследвам също дали в този случай Общият съд негласно е приел, че ЕСВД е била длъжна, като мярка за „положителна дискриминация“, да удължи назначението на ответника (по този въпрос вж. раздел Б).

А. По общото задължение при приемането на решенията за назначаване на служители институциите на Съюза да вземат предвид съображенията относно пола

32. ЕСВД счита, че от първата част от изречението на член 1г, параграф 2 от Правилника, съгласно която „пълното равенство между мъжете и жените в професионалния живот, което представлява съществен елемент […] трябва да бъде вземано под внимание във всички аспекти на прилагането на настоящия правилник“, не може да бъде направен извод за общо задължение на органите по назначаване да вземат предвид тези елементи в рамките на всички решения, които следва да се приемат. Напротив, първата част от изречението на тази разпоредба задължително следвало да се тълкува във връзка с втората част от нея, съгласно която органите по назначаване биха могли да въведат специални предимства за пола, който е в по-неизгодно положение. С други думи, първата част на тази разпоредба нямала самостоятелно значение, а се отнасяла единствено до разрешението да се приемат мерки за „положителна дискриминация“.

33. Общият съд счита, че член 1г, параграф 2 от Правилника съдържа два правни режима, които трябва да бъдат разглеждани независимо един от друг. В това отношение в точка 84 от обжалваното съдебно решение той посочва, че от тези разпоредби следва, първо, че равенството между половете e съществен елемент за прилагането на Правилника, което трябва да бъде вземано под внимание във „всички“ аспекти на това прилагане. От друга страна, тези разпоредби разрешават на институциите да приемат мерки за компенсиране на по-слабото представителство на жените в някои длъжности.

34. Историята на създаването на член 1г, параграф 2 от Правилника показва, че разрешението за приемане такива мерки съществува още от изменението на Правилника с Регламент (ЕО, ЕОВС, Евратом) № 781/98 на Съвета от 7 април 1998 г. ( 12 ), докато текстът, съгласно който равенството между мъжете и жените в професионалния живот, „което представлява съществен елемент и трябва да бъде вземано под внимание във всички аспекти на прилагането на настоящия правилник“, е добавен едва с Регламент № 723/2004. От горното може да се направи извод, че тази добавка действително има самостоятелно значение.

35. В този контекст от седмо съображение на последния регламент следва, че целта на изменението е да се спазват изискванията на принципа за недопускане на дискриминация, залегнал в първичното право, а оттам и по-специално да се осигурят равни възможности за всички без оглед на пола.

36. Равенството и равнопоставеността между половете са основни цели на Съюза, които по принцип оказват влияние върху всички области на политическия и професионалния живот. Това следва от обстоятелството, че те са закрепени в разпоредби с основополагащ характер като член 2 ДЕС, член 3, параграф 3, втора алинея ДЕС и член 8 ДФЕС.

37. В това отношение забраната за всякаква дискриминация на основа на пола е само един аспект от политиката на равните възможности на Съюза. Що се отнася до областта на труда и заетостта, още член 119 от Договора за ЕИО съдържа такава забрана за дискриминация по отношение на заплащането, която понастоящем е закрепена в член 157 ДФЕС. С договора от Амстердам настоящият член 157 ДФЕС е допълнен с четвърти параграф, който освен това разрешава на държавите членки да приемат мерки за „положителна дискриминация“.

38. Освен самата забрана за дискриминация, от една страна, и разрешението за въвеждане на специални предимства, от друга страна, всеобхватното осигуряване на равни възможности и равно третиране на жените и мъжете налага също и включването на съображения относно пола във всички подходи и мерки на Съюза ( 13 ). Такова задължение отчита естеството на равенството на половете като основна задача на Съюза.

39. Разпоредбите на Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), които, видно от член 51, параграф 1, се отнасят за всички институции, органи, служби и агенции на Съюза, също сочат, че всеобхватното осигуряване на равни възможности и равно третиране на половете обхваща и посочения аспект.

40. Освен забраната за дискриминация на основа на пола, уредена в член 21 от Хартата, член 23, втора алинея разрешава приемането на мерки за „положителна дискриминация“. Освен това съгласно член 23, първа алинея от Хартата равенството между жените и мъжете трябва да бъде гарантирано във всички области, включително заетостта, труда и възнаграждението ( 14 ). От разясненията относно Хартата е видно, че тази разпоредба е свързана с член 8 ДФЕС, съгласно който във всички негови дейности, Съюзът полага усилия за премахването на неравенствата и за насърчаване на равенството между мъжете и жените.

41. Действително е възможно да има решения на Съюза, които не налагат разглеждането на тези цели. Всъщност в решенията си институциите на Съюза не са длъжни да вземат предвид аспекти, които изглеждат явно ирелевантни, лишени от значение или очевидно второстепенни за решението ( 15 ). Въпреки това не може да се приеме, че съображенията относно пола са ирелевантни, що се отнася до решенията за управление на служителите, доколкото равенството на половете има основно значение именно в областта на труда и заетостта.

42. Следователно член 1г от Правилника кодифицира единствено конкретните последици от членове 21 и 23 от Хартата за практиката на органите по назначаване по вземане на решения: член 1г, параграф 1 от Правилника предвижда, на първо място, забраната за дискриминация на основа на пола. По-нататък, първата част на параграф 2 установява задължението за интегрирането на въпросите, свързани с пола, във всички аспекти от прилагането на Правилника, и накрая, втората част на параграф 2 разрешава предоставянето на специални предимства на по-слабо представения пол.

43. Освен това, както в точка 93 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно посочва, задължението да се вземе предвид равенството между половете, предвидено в член 1г, параграф 2 от Правилника, не е подчинено на какъвто и да е срок или каквото и да е условие. Предвид общата формулировка на тази разпоредба не може да се приеме и че трябва да се изключат от обхвата ѝ определени решения за управление на служителите, като например такива относно удължаването на срока на назначението.

44. Това е в съответствие със субективния характер на член 23, първа алинея от Хартата. За разлика от посоченото в член 23, втора алинея от Хартата въвеждане на специални предимства, „гарантирането“ на равенство между жените и мъжете във всички области действително не налага други мерки за изпълнение. Поради това по смисъла на член 52, параграф 5 от Хартата то не трябва да се счита за обикновен принцип, който е необходимо първо да се транспонира. В този контекст следва да се отбележи, че Съдът отдавна е признал, че равното третиране на жените и мъжете има характер на (защитимо по съдебен ред) основно право ( 16 ).

45. Следователно с оглед на гореизложените съображения и ясния текст на член 1г, параграф 2 от Правилника становището на ЕСВД, че при приемането на индивидуални решения като разглежданото оспорвано решение органът по назначаване не е длъжен да взема предвид аспектите на равенството между половете ( 17 ), изглежда неоснователно.

Б. По правните последици от неотчитането в конкретния случай на аспектите на равенството между половете

46. Основанието за обжалване на ЕСВД обаче отива по-далеч. Всъщност според нея Общият съд в действителност не се задоволява с констатацията, че при приемането на решение относно удължаването на назначението на длъжностно лице органът по назначаване е трябвало да вземе предвид аспектите на равенството между половете. Напротив, той негласно приел, че на основание член 1г, параграф 2 от Правилника ЕСВД е била длъжна да удължи назначението на ответника като мярка за „положителна дискриминация“. При всички положения обаче неспазването на задължението да се вземат предвид аспектите на равенството между половете не можело да води до отмяна на оспорваното решение, доколкото надделявал интересът на службата от ротацията. Освен това Общият съд не оспорвал преценката на интереса на службата, извършена от ЕСВД.

47. В този контекст, най-напред, отново трябва да се отбележи, че от точки 93 и 94 от обжалвано съдебно решение ( 18 ) следва, че според Общия съд нарушението на член 1г, параграф 2 от Правилника се дължи единствено на обстоятелството, че решението е прието при пълното отсъствие на съображения относно пола. Общият съд не посочва изрично, че нарушението на член 1г, параграф 2 от Правилника се дължи на факта, че ЕСВД не приема определени мерки в полза на ответника.

48. ЕСВД обаче, изглежда, прави по-обширни заключения от точка 97 от обжалваното съдебно решение. В нея Общият съд посочва, че решението е можело да бъде различно, ако по принцип равенството на половете не е било изключено от самото начало от преценката на ЕСВД ( 19 ). ЕСВД тълкува тази точка в смисъл, че в нея Общият съд констатира, че като се вземе предвид този аспект, решението е трябвало да бъде различно. Следователно Общият съд в крайна сметка я задължавал да приеме определена мярка, а именно да удължи назначението на ответника, без подобно задължение да произтичало от член 1г, параграф 2 от Правилника.

49. В този контекст в производството по обжалване ЕСВД изрично обосновава причините, поради които, дори да са били взети предвид аспектите на равенството между половете, решението в разглеждания случай действително нямало да бъде различно. Според ЕСВД това доказва, че в точка 97 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че решението е можело да бъде различно и въз основа на тази грешка при прилагането на правото неправилно е отменил оспорваното решение.

50. Този довод обаче не отчита естеството и функционирането на контрола за законосъобразност, който съдилищата на Съюза упражняват по отношение на административните решения, взети при условия на оперативна самостоятелност.

51. На администрацията се предоставя право на преценка по-специално в случаи като настоящия, при които решението налага преценка и претегляне на различни аспекти ( 20 ). Доколкото при приемането на решенията си администрацията разполага с такова право на преценка, съдилищата на Съюза, както Общият съд правилно посочва в точка 28 от обжалваното съдебно решение, проверяват единствено дали администрацията не е допуснала явна грешка при упражняването на това право на преценка или дали не е надхвърлила явно границите на правото си на преценка ( 21 ). По-специално съдилищата на Съюза проверяват дали администрацията е разгледала грижливо и безпристрастно всички релевантни факти по случая ( 22 ).

52. Причина за ограничения контрол върху такова решение са разделението на властите и принципът за институционално равновесие, който не допуска Общият съд да се произнесе вместо органа ( 23 ).

53. Ако обаче в рамките на упражнявания от него контрол Общият съд стигне до заключението, че администрацията е допуснала грешка, тази грешка, както Общият съд правилно посочва в точка 96 от обжалваното съдебно решение, по принцип може да доведе до отмяна на административно решение, когато е могла да повлияе на съдържанието на това решение ( 24 ).

54. Въпросът дали дадена грешка е могла да повлияе на съдържанието на решение е правен въпрос. От значение при преценката на този въпрос е естеството на грешката и дали става въпрос за решение, прието при упражняването на обвързана компетентност, или за решение, прието при упражняване на оперативна самостоятелност.

55. Например логично е изключена възможността някои формални и процесуални пороци да оказват влияние върху съдържанието на решението, например ако решението с и без порока се приеме на напълно еднакво основание ( 25 ).

56. Що се отнася до решение, прието при упражняване на обвързана компетентност, също е изключена възможността допълнителни съображения да доведат до различен резултат, доколкото при наличието на необходимите условия органът и без това трябва да приеме наложеното решение ( 26 ).

57. За разлика от това, при решение, прието при упражняване на оперативна самостоятелност, при което органът трябва да разгледа и прецени различни аспекти, по принцип не може да се изключи възможността решението да бъде различно, ако се вземе предвид релевантен за решението аспект, който от самото начало е изключен от органа ( 27 ). Всъщност в противен случай Общият съд в крайна сметка би взел решението по същество вместо органа, което обаче съгласно съдебната практика е изключено ( 28 ).

58. Противно на поддържаното от ЕСВД, от това не следва, че решението на органа в рамките на преразглеждането непременно трябва да бъде различно ( 29 ). Всъщност решението по същество е от компетенцията единствено на администрацията. Следователно в разглеждания случай, освен интереса на службата, по отношение на който впрочем според Общия съд ЕСВД не е допуснала явна грешка в преценката ( 30 ), в решението си, прието при упражняването на оперативна самостоятелност, ЕСВД трябва да включи и съответните съображения относно пола.

59. Така действително е възможно след преразглеждането на искането ѝ в крайна сметка ответникът да получи идентично решение. За целите на отмяната на решението обаче от значение е единствено обстоятелството, че поради естеството на решението или на грешката не може да се изключи възможността грешката да е оказала влияние върху съдържанието на решението ( 31 ).

60. Впрочем точно в случаи, при които оспорваното решение е отменено поради съществено процесуално нарушение, може да бъде постановено идентично решение. Това само потвърждава, че адресатите на административни решения в определени граници имат право на административен акт, който сам по себе си е законосъобразен, и по-специално на решение, в което не е допусната грешка в преценката.

61. От изложените по-горе съображения следва, че в положение като разглежданото, при което органът по назначаване на ЕСВД е трябвало да прецени различни аспекти, Общият съд е могъл единствено да констатира, че решението е можело да бъде различно, ако са били взети предвид всички релевантни аспекти. Съгласно посоченото по-горе те включват и съображения относно пола ( 32 ).

62. От друга страна, ако Общият съд бе констатирал, че решението не е можело да бъде различно, неминуемо е щял да замести органа по назначаване на ЕСВД. Всъщност, за да стигне до този извод, Общият съд е трябвало сам да прецени аспектите на равенството между половете и да постигне баланс между тях и интереса на службата. Общият съд обаче не може да направи тази преценка вместо органа ( 33 ).

63. От всички изложени по-горе съображения следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като въз основа на факта, че ЕСВД не е взела предвид релевантен аспект в решението си, прието при упражняване на оперативна самостоятелност, е стигнал до заключението, че решението е можело да бъде различно, ако този аспект е бил взет предвид. Следователно Общият съд правилно отменя оспорваното решение.

VI. Заключение

64. Ето защо предлагам на Съда да постанови следното: „1) Отхвърля жалбата, подадена от Европейската служба за външна дейност, срещу решението на Общия съд на Европейския съюз от 27 ноември 2018 г., Hebberecht/ЕСВД (T‑315/17, EU:T:2018:842). 2) Осъжда Европейската служба за външна дейност да заплати съдебните разноски, направени в производството по обжалване пред Съда“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: немски.

( 2 ) Относно този термин вж. Съобщение на Комисията от 21 февруари 1996 г. относно въвеждането на равни възможности за жените и мъжете във всички политики и дейности на Общността, COM(96) 67, окончателен, стр. 2.

( 3 ) ОВ L 56, 1968 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 12.

( 4 ) ОВ L 124, 2004 г., стр. 1.

( 5 ) ОВ L 287, 2013 г., стр. 15.

( 6 ) Точки 28—36 от обжалваното съдебно решение.

( 7 ) Точки 42—44 от обжалваното съдебно решение.

( 8 ) Точка 93 от обжалваното съдебно решение.

( 9 ) Точки 86—88 от обжалваното съдебно решение.

( 10 ) Точка 97 от обжалваното съдебно решение.

( 11 ) Точка 97 от обжалваното съдебно решение.

( 12 ) ОВ L 113, 1998 г., стр. 4.

( 13 ) По този въпрос вж. Съобщение на Комисията от 21 февруари 1996 г. относно въвеждането на равни възможности за жените и мъжете във всички политики и дейности на Общността, COM(96) 67, окончателен, стр. 2.

( 14 ) Съдът вече изрично е подчертал разликата между забраната за дискриминация, прогласена в член 21 от Хартата, и задължението за гарантиране на равенство между половете съгласно член 23, първа алинея от Хартата, вж. решение от 1 март 2011 г., Association belge des Consommateurs Test-Achats и др. (C‑236/09, EU:C:2011:100, т. 17).

( 15 ) Решения от 10 юли 2008 г., Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, т. 167), и от 6 ноември 2012 г., Éditions Odile Jacob/Комисия (C‑551/10 P, EU:C:2012:681, т. 48).

( 16 ) Вж. в този смисъл решения от 15 юни 1978 г., Defrenne (149/77, EU:C:1978:130, т. 26 и 29), от 30 април 1996 г., P./S. (C‑13/94, EU:C:1996:170, т. 19), и от 27 април 2006 г., Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, т. 23).

( 17 ) Вж. точки 85—88 от обжалваното съдебно решение.

( 18 ) Възпроизведено в точка 26 от настоящото заключение.

( 19 ) Възпроизведено в точка 27 от настоящото заключение.

( 20 ) Решение от 29 април 2004 г., Италия/Комисия (C‑372/97, EU:C:2004:234, т. 83), от 26 май 2005 г., Tralli/ЕЦБ (C‑301/02 P, EU:C:2005:306, т. 58), и от 14 юли 2005 г., Rica Foods/Комисия (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, т. 55). По този въпрос вж. също Prek, M. et S. Lefèvre. „Administrative discretion“, „Power of appraisal“ and „Margin of appraisal“ in judicial review proceedings before the General Court. — CMLR, 2019, No 56, p. 339 (p. 350—351).

( 21 ) Решение от 14 юли 2005 г., Rica Foods/Комисия (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, т. 54).

( 22 ) Решение от 18 юли 2007 г., Industrias Químicas del Vallés/Комисия (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, т. 77).

( 23 ) Вж. в този смисъл решения от 8 февруари 2000 г., Emesa Sugar (C‑17/98, EU:C:2000:70, т. 53), и от 14 юли 2005 г., Rica Foods/Комисия (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, т. 55). Вж. също Prek, M. et S. Lefèvre, „Administrative discretion“, „Power of appraisal“ and „Margin of appraisal“ in judicial review proceedings before the General Court. — CMLR, 2019, No 56, p. 339 (p. 362). По този въпрос вж. също заключението ми по дело Frucona Košice/Комисия (C‑73/11 P, EU:C:2012:535, т. 92).

( 24 ) Вж. решения от 10 юли 1980 г., Distillers Company/Комисия (30/78, EU:C:1980:186, т. 27), от 16 юни 2016 г., SKW Stahl-Metallurgie и SKW Stahl-Metallurgie Holding/Комисия (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, т. 69), и от 4 април 2019 г., OZ/ЕИБ (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, т. 76).

( 25 ) Вж. в този смисъл решения от 21 март 1990 г., Белгия/Комисия (C‑142/87, EU:C:1990:125, т. 48), и от 16 юни 2016 г., SKW Stahl-Metallurgie и SKW Stahl-Metallurgie Holding/Комисия (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, т. 70).

( 26 ) Вж. решение от 6 юли 1983 г., Geist/Комисия (117/81, EU:C:1983:191, т. 7), както и в този смисъл решения от 15 септември 2005 г., BioID/СХВП (C‑37/03 P, EU:C:2005:547, т. 47), и от 26 април 2007 г., Alcon/СХВП (C‑412/05 P, EU:C:2007:252, т. 65).

( 27 ) Положението е различно само при наличието на особени обстоятелства, които свеждат правото на преценка до нула. В това отношение обаче не са изтъкнати съображения нито в първоинстанционното производство, нито в настоящото производство по обжалване.

( 28 ) Вж. в този смисъл решения от 8 юли 1965 г., Fonzi/Комисия (27/64 и 30/64, EU:C:1965:73), от 27 януари 2000 г., DIR International Film и др./Комисия (C‑164/98 P, EU:C:2000:48, т. 38), от 1 юни 2006 г., P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C‑442/03 P и C‑471/03 P, EU:C:2006:356, т. 60), от 22 декември 2008 г., British Aggregates/Комисия (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, т. 141), и от 26 март 2019 г., Комисия/Италия (C‑621/16 P, EU:C:2019:251, т. 88 и 103).

( 29 ) Съгласно постоянната съдебна практика Общият съд не е компетентен да установи подобно задължение, вж. решения от 27 април 1989 г., Turner/Комисия (192/88, EU:C:1989:181, т. 14 и 15), от 23 април 2002 г., Campogrande/Комисия (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, т. 43), и от 2 октомври 2014 г., Strack/Комисия (C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, т. 146).

( 30 ) Вж. точки 28—36 от обжалваното съдебно решение.

( 31 ) От друга страна, съгласно практиката на Общия съд не е налице правен интерес от жалба за отмяна на административно решение, която, ако бъде уважена, задължително трябва да се постанови решение с идентично съдържание, вж. решение от 31 януари 2008 г., Federación de Cooperativas Agrarias de la Comunidad Valenciana/OCVV — Nador Cott Protection (Nadorcott) (T‑95/06, EU:T:2008:25, т. 126 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 6 юли 1983 г., Geist/Комисия (117/81, EU:C:1983:191, т. 7).

( 32 ) Вж. горе, точки 34—45 от настоящото заключение.

( 33 ) Вж. горе, точки 52—57 от настоящото заключение.