ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА ELEANOR SHARPSTON

представено на 17 януари 2008 година ( 1 )

Дело C-456/06

Peek & Cloppenburg KG

срещу

Cassina SpA

„Авторско право — Директива 2001/29/ЕО — Член 4, параграф 1 — Публично разпространяване чрез продажба или по друг начин на оригинала на произведение или на негово копие — Използване на възпроизведени екземпляри на мебели, защитени с авторско право, като части от мебелировка, изложена в салон за продажба, както и като украса на витрина — Липса на прехвърляне на собствеността или на владението“

1. С настоящото преюдициално запитване Bundesgerichtshof [Федерален върховен съд] (Германия) иска от Съда да тълкува член 4, параграф 1 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (наричана по-нататък „Директивата относно авторското право“ или „Директивата“) ( 2 ).

2. В случая става въпрос за мебели, които в разглеждания период не са били защитени с авторско право в държавата-членка, в която са били произведени и придобити от Peek & Cloppenburg KG (наричано по-нататък „Peek & Cloppenburg“), а са се ползвали с такава защита в държавата-членка, в която Peek & Cloppenburg KG ги е предоставило на разположение за временно ползване в обществените места за отдих в един от своите магазини и ги е изложило на витрината на друг магазин. Поставеният на Съда въпрос е дали подобно ползване на мебелите представлява „публично разпространяване чрез продажба или по друг начин“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право. При утвърдителен отговор от Съда се иска да се произнесе дали при обстоятелствата по настоящото дело упражняването на правото на разпространение е съвместимо с член 28 ЕО.

Правна уредба

Директивата относно авторското право

3. Видно от нейното заглавие, Директивата относно авторското право цели хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права ( 3 ), включително право да се разрешава публичното разпространяване на защитени с такива права произведения или възпроизведени екземпляри от тях.

4. В съображенията на Директивата се предвижда следното: „(3) Предложеното хармонизиране ще допринесе за прилагането на четирите свободи на вътрешния пазар и се отнася до спазването на основните принципи на правото, и особено на правото на собственост, включително интелектуалната собственост и свободата на изразяване и на обществения интерес. (4) Хармонизирана правна рамка в областта на авторското право и сродните му права, като се повишава правната сигурност и едновременно с това се осигурява високо ниво на закрила на интелектуалната собственост, ще насърчи значителни инвестиции в творческите и иновационни дейности […] […] (9) Всяка хармонизация на авторското право и сродните му права трябва да се основава на висока степен на закрила, тъй като такива права са основни за интелектуалното творчество. Тяхната защита спомага, за да гарантира поддържането и развитието на творческия процес в интерес на авторите, артистите изпълнители, продуцентите, потребителите, културата, промишлеността и публиката като цяло. Интелектуалната собственост следователно е призната за неразделна част от собствеността. (10) Ако авторите или артистите изпълнители следва да продължат творческата си и артистична работа, те трябва да получат съответно възнаграждение за използването на техните произведения, както и продуцентите, за да бъдат в състояние да финансират това произведение. Инвестициите, необходими за създаването на продукти като звукозаписи, филми или аудио-визуално произведение, и на услуги, например услугите „до поискване“, са значителни. Необходима е адекватна правна закрила на правата върху интелектуална собственост, за да се гарантира наличието на такова възнаграждение и за да се гарантира възможността за задоволителна възвръщаемост от тези инвестиции. (11) Строга и ефективна система за защита на авторското право и сродните му права е един от основните начини, които позволяват да се гарантира на европейското културно творчество и продуцентство получаването на необходимите средства и да се запази независимостта и достойнството на творците и изпълнителите. […] (15) Дипломатическата конференция, която се проведе под егидата на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС) през декември 1996 г., доведе до приемането на два нови договора, а именно Договора на СОИС за авторското право и Договора на СОИС за изпълнения и звукозаписи, разглеждащи съответно закрилата на автори и закрилата на изпълнители и продуценти на звукозаписи. Тези договори актуализират международната закрила на авторското право и на сродните му права в значителна степен, а именно по отношение на така наречения „електронен бележник“, и усъвършенстват средствата за борба с пиратството в световен мащаб. Общността и голяма част от държавите-членки вече са подписали договорите и е в ход процесът за изготвяне на процедури за ратификация на договорите от Общността и държавите-членки. Настоящата директива също има за цел прилагането на някои от новите международни задължения. […] 21) Настоящата директива следва да определи приложното поле на действията, предмет на правото на възпроизвеждане по отношение на различни бенефициери. Това следва да се извърши в съответствие с достиженията на правото на Европейския съюз. Необходимо е да се даде на тези действия широко определение, за да се гарантира правна сигурност във вътрешния пазар. […] (23) Настоящата директива следва да хармонизира в по-голяма степен правото на автора на съобщаване на публиката. Настоящото право следва да се разбира в широк смисъл, като обхваща всяко съобщаване на публиката, която не присъства на мястото, откъдето произхожда разгласяването. Това право следва да обхваща всяко такова предаване или препредаване на произведение на публиката по жичен или безжичен път, включително аудио-визуално излъчване. Това право не обхваща други действия. […] (28) Закрилата на авторското право съгласно настоящата директива включва изключителното право върху контрола на разпространението на произведение върху материализиран носител. Първата продажба в Общността на оригинала на произведение или на копия от него от притежателя на правото или с негово съгласие изчерпва правото на контрол върху препродажбата на този предмет в Общността. Това право следва да не се изчерпва по отношение на оригинала или на копия от него, продадени от притежателя на правото или с негово съгласие извън Общността. Правото на използване и правото на отдаване под наем за автори са установени в Директива 92/100/ЕИО. Правото на разпространение, предвидено в настоящата директива, не накърнява разпоредбите, отнасящи се до правото на използване и правото на отдаване под наем, съдържащи се в глава I от посочената директива. […] (60) Закрилата, предвидена в настоящата директива, следва да не накърнява националните правни разпоредби или разпоредбите на Общността в други области като индустриалната собственост, защитата на данните, услугите за условен достъп, достъп до обществени документи и правилото за хронология на използване на медиите, което може да се отрази на закрилата на авторското право или на сродните му права.“

5. Член 4 предвижда: „1. Държавите-членки предвиждат за авторите по отношение на оригинала на техните произведения или на техни копия изключителното право да разрешават или забраняват всякаква форма на публично разпространяване чрез продажба или по друг начин. 2. Правото на разпространение не се изчерпва в Общността по отношение на оригинала или копия от произведението, освен когато първата продажба или друго прехвърляне на собствеността в Общността на този обект се извършва от притежателя на права или с неговото съгласие.“

6. Член 9 предвижда, че Директивата не засяга действието на разпоредбите, отнасящи се по-специално до правата върху дизайна. В исторически план в някои държави-членки подобни права са включени в обхвата на авторското право, докато в други те са защитени със специфични национални разпоредби или изобщо не са обект на закрила ( 4 ).

Международни конвенции

7. Член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право е сходен по съдържание с член 6, параграф 1 от Договора на СОИС ( 5 ) за авторското право (наричан по-нататък „ДАП“) ( 6 ). Според постоянната съдебна практика разпоредбите на вторичното общностно право трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, в смисъл, съответстващ на сключените от Общността международни споразумения ( 7 ).

8. ДАП влиза в сила на 6 декември 2001 г. Макар да подписва този договор, Общността все още не го е ратифицирала ( 8 ). Въпреки това договорът е от значение при тълкуването на Директивата относно авторското право, тъй като съгласно съображение 15 от нея тя „има за цел прилагането на някои от новите международни задължения“, произтичащи от ДАП.

9. Член 6 от ДАП, озаглавен „Право на разпространение“, предвижда: „1. Авторите на произведения на литературата и изкуството имат изключителното право да разрешават предоставянето на неограничен кръг от лица на оригинала и копия от техните произведения чрез продажба или друго прехвърляне на собствеността върху тях. 2. Нищо в този договор не засяга свободата на договарящите се страни да определят условията, ако има такива, съгласно които изчерпването на правото по параграф 1 се прилага след първата продажба или друго прехвърляне на собствеността на оригинала или копие от произведението с разрешението на автора.“

Национално законодателство

10. Член 4 от Директивата относно авторското право е транспониран в германското право с § 15 и § 17 от германския закон за авторското право (Urheberrechtsgesetz, наричан по-нататък „UrhG“) ( 9 ).

11. § 15, алинея 1 предвижда, че изключителното право на автора включва правото на разпространение по § 17.

12. § 17, алинея 1 определя правото на разпространение като „правото оригиналът на произведението или екземпляри от него да се предлагат на неограничен кръг лица или да се пускат на пазара“.

Факти в основата на спора по главното производство

13. Изложението на фактите по-долу е заимствано от акта за препращане, освен там където е посочено друго.

14. Cassina SpA (наричано по-нататък „Cassina“) е установено в Италия дружество, което произвежда мебели, включително и изработени по дизайн на Charles-Édouard Jeanneret (известен като Le Corbusier). Актът за препращане се основава на допускането ( 10 ), че съгласно германското законодателство относно авторското право ( 11 ) Cassina има изключително право да произвежда и продава изработени по дизайн на Le Corbusier мебели по силата на лицензионен договор между него и притежателя на авторското право върху такива мебели и че това право съответства на правото на разпространение, предоставено съгласно § 17 от UrhG.

15. Peek & Cloppenburg, установено в Германия командитно дружество, продава дрехи в магазини на дребно в цяла Германия. В магазина си във Франкфурт на Майн то създава места за отдих на клиентите, обзаведени с изработени по дизайна на Le Corbusier кресла и канапета, както и с масички. Освен това то поставя кресло като украса на витрината на един от магазините си в Дюселдорф.

16. Peek & Cloppenburg придобива тези мебели от произвелото ги италианско предприятие „Dimensione“. Според Cassina, за да бъде дадено произведение защитено съгласно италианското законодателство относно авторското право, художествената му стойност е трябвало, до неотдавна, да бъде отличима от неговия търговски характер. Поради тази причина индустриалните дизайни, като например изработените по дизайн на Le Corbusier мебели, не са били защитени с авторско право. Законът е изменен през 2001 г. с оглед на транспонирането на Директива 98/71 относно правната защита на индустриални дизайни ( 12 ), така че да обхване произведенията с художествена и творческа стойност, към които са включени или към които са приложени индустриални дизайни. Преходна разпоредба е изключвала за 10 години възможността за предявяване на новото право срещу лице, което преди изменението законно е произвело или разпространило закриляно с правото произведение ( 13 ).

17. Cassina завежда дело срещу Peek & Cloppenburg пред Landgericht (областен съд), като иска обезщетение за вреди, преустановяване на нарушението и информация за произхода на мебелите. Landgericht се произнася в полза на Cassina. Производството по ревизионната жалба на Peek & Cloppenburg понастоящем е висящо пред Bundesgerichtshof.

18. Bundesgerichtshof отбелязва, че (при положение че фактите са такива, каквито предполага) решението по спора зависи от това дали чрез поставянето на мебелите на обществено достъпни места за продажба и на витрини на свои магазини в Германия Peek & Cloppenburg нарушава притежаваното от Cassina право на разпространение. § 17, алинея 1 от UrhG следва да се тълкува в смисъл, съответстващ на Директивата относно авторското право. Ето защо въпросът е дали подобни действия представляват „публично разпространяване чрез продажба или по друг начин“ по смисъла на член 4, параграф 1 от тази директива. При утвърдителен отговор на този въпрос пък възниква въпросът дали членове 28 ЕО и 30 ЕО ограничават упражняването на правото на разпространение, когато това би могло да доведе до разделяне на националните пазари. До разделяне на националните пазари на държавите-членки може да се стигне, когато художествени и занаятчийски изделия с функционално предназначение могат да се закрилят с авторско право в Германия дори когато са законно произведени в Италия.

Производство пред Съда

19. При тези условия Bundesgerichtshof решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) a) Трябва ли да се счита, че е налице публично разпространяване по начин, различен от продажбата по смисъла на член 4, параграф 1 от [Директивата относно авторското право], когато на трети лица е позволено да използват възпроизведени екземпляри на защитени с авторско право произведения, без прехвърлянето на правото на ползване да включва прехвърляне на правото на действително разпореждане с посочените възпроизведени екземпляри? б) Налице ли е разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата [за авторското право] и когато възпроизведени екземпляри на защитени с авторско право произведения се излагат публично, без на трети лица да се предоставя възможност да ползват посочените възпроизведени екземпляри? 2) При утвърдителен отговор: В посочените по-горе случаи може ли защитата на свободното движение на стоки да възпрепятства упражняването на правото на разпространение, когато представените възпроизведени екземпляри не са защитени с авторско право в държавата-членка, в която са произведени и пуснати в обращение?“

20. Cassina, Peek & Cloppenburg, полското правителство и Комисията представят писмени становища и, с изключение на полското правителство, участват в съдебното заседание.

Съображения

По първия въпрос, буква а)

21. С първата част на първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали е налице публично разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право, когато защитени с авторско право мебели ( 14 ) са предоставени на разположение за временно ползване от трети лица, без последните да имат право да се разпореждат с тях.

22. Този въпрос се отнася до мебели, които са предоставени на публично разположение за ползване в местата за отдих в голям магазин, но които не са предоставени за продажба.

23. Cassina и полското правителство считат, че на първия въпрос на препращащата юрисдикция следва да се отговори утвърдително. Peek & Cloppenburg и Комисията са на обратното мнение.

24. Cassina и полското правителство излагат, по различен начин, следните съображения.

25. Първо, член 4, параграф 1 („всякаква форма на публично разпространяване чрез продажба или по друг начин“ ( 15 )) е широко формулиран. Целите на Директивата също предполагат широко тълкуване. От нейните съображения е видно, че целта ѝ е да предостави широка закрила на притежателите на права ( 16 ), да им гарантира подходящо възнаграждение ( 17 ) и да увеличи правната сигурност ( 18 ).

26. Второ, подобно тълкуване би било в съответствие с широкото понятие за право на разпространение, възприето в актовете, уреждащи авторското право преди Директивата относно авторското право, като например Директивата относно правото на отдаване под наем и в заем ( 19 ), Директивата относно правната защита на компютърните програми ( 20 ) и Директивата за правна закрила на базите данни ( 21 ).

27. Трето, в редица дела Съдът дава широко тълкуване на понятието „разпространение“ ( 22 ).

28. Накрая, едно тясно тълкуване би противоречало на Регламент № 1383/2003 на Съвета ( 23 ) относно задълженията на митническите органи по отношение на имитираните стоки. Макар този регламент да се прилага за стоки от страни извън Европейския съюз, неговите цели биха били застрашени, ако посредством тясното тълкуване на понятието „разпространение“ се забранява пускането в свободно обращение или реекспортиране на пиратски стоки (определени като копия, произведени без съгласието на притежателя на правото) от трети страни, а се допуска, без каквато и да било санкция, внос на пиратски стоки от други държави-членки.

29. Според мен тези доводи не са убедителни.

30. Както отбелязва Съдът в Решение по дело SGAE, разпоредбите на общностното право трябва да се тълкуват, доколкото е възможно, с оглед на на международното право, особено когато целта на подобни разпоредби е именно да се приведе в действие сключено от Общността международно споразумение ( 24 ). Видно от съображение 15 от нея, Директивата относно авторското право цели прилагането на редица международни задължения, произтичащи от ДАП. Член 6, параграф 1 от този договор се отнася до правото на разпространение, определено като право да се разреши предоставянето на публично разположение на оригинала и на копия от защитени произведения „чрез продажба или друго прехвърляне на собствеността върху тях“. Съгласна съм с Peek & Cloppenburg и Комисията, че тази формулировка е недвусмислена и очевидно не обхваща предоставянето на разположение за временно ползване.

31. Както поддържа Комисията, това тълкуване се потвърждава от структурата на Директивата относно авторското право, и по-специално от член 4, разглеждан в неговата цялост. Член 4, параграф 2 се отнася основно до изчерпването на правото на разпространение и при определянето му използва израза „първата продажба или друго прехвърляне на собствеността“. Логично е обхватът на изчерпването да се определи чрез действия, които по естеството си са подобни на представляващите разпространяване. Този подход се налага в още по-голяма степен поради формулировката на съображение 28 от Директивата.

32. Не съм убедена, че подкрепа може да се намери в другите директиви, на които се позовава Cassina. Вярно е, че при определянето на изключителното право на притежателя на правото и Директивата относно правната защита на компютърните програми, и Директивата за правна закрила на базите данни използват формулировката „всякаква форма на [публично] разпространение“ ( 25 ). Доколкото обаче „публичното разпространяване“ само по себе си не е определено, този довод не ми изглежда ползотворен. По същия начин Директивата относно правото на отдаване под наем и в заем препраща само към „изключително право да предоставят [определени] обекти, включително и екземпляри от тях, на публиката чрез продажба или по друг начин“ ( 26 ). Това също не допринася за изясняване на въпроса.

33. Очевидно е, че целта на Директивата относно авторското право е да осигури високо ниво на закрила на интелектуалната собственост ( 27 ). При все това струва ми се, че ще се стигне до прекалено опростяване, ако се допусне, че при всяка двусмисленост от гледна точка на обхвата на „публичното разпространяване“ разрешението винаги следва да е в полза на притежателя на правото. Това важи в още по-голяма степен, когато, както в настоящия случай, подобно тълкуване би било в противоречие не само с изричните разпоредби на ДАП, който (както посочих) е от значение при тълкуването на Директивата относно авторското право, но и от гледна точка на свободното движение на стоки. Следва да се има предвид, че Директивата цели също така прилагането на четирите свободи на вътрешния пазар ( 28 ).

34. Макар националната юрисдикция да повдига конкретен въпрос относно правилата, свързани със свободното движение на стоки, този въпрос се поставя единствено в случай че отговорът на първите въпроси е утвърдителен. Въпреки това смятам, че тези правила могат да бъдат от значение на един по-ранен етап на анализа, а именно когато се преценява дали на първите въпроси следва да се отговори в този смисъл. Както посочва Комисията, членове 28 ЕО и 30 ЕО са от значение за правилното тълкуване на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право в случаи като настоящия, в които става въпрос за възпроизвеждане на произведение, защитено с авторско право в една държава-членка, а не в друга държава-членка, в която възможността на автора да се противопостави на използването на този възпроизведен екземпляр може да засегне търговията вътре в Общността. В този контекст следва да се отбележи, че преди Директива 98/71 ( 29 ) правната закрила на дизайните не е била хармонизирана ( 30 ) и че настоящото преюдициално запитване се основава на предпоставката, че към момента на закупуването им от Peek & Cloppenburg мебелите не са били обект на закрила нито с авторско право, нито като дизайн.

35. Тълкуването на член 4, параграф 1 от Директивата в смисъл, че „публичното разпространяване“ включва предоставянето на разположение за временно ползване на защитени произведения, в резултат на което притежателят на правото може да се противопостави на подобно ползване, би могло да ограничи свободното движение на стоки. Член 30 ЕО предвижда, че подобно ограничение може да се основава на съображения по-специално за закрила на индустриалната или търговската собственост. Според постоянната съдебна практика обаче дерогация по такова съображение е допустима само доколкото е обоснована с обстоятелството, че защитава правата, представляващи конкретния обект на авторското право ( 31 ).

36. Ето защо широкото тълкуване на член 4, параграф 1 от Директивата, поддържано от Cassina и полското правителство, би било в съответствие с член 30 ЕО само ако упражняването на така тълкуваното право на разпространение по член 4, параграф 1 цели да защити конкретния обект на авторското право. Както твърди Комисията, преценявайки законосъобразността на дерогациите на свободното движение на стоки, основани на закрилата на авторското право, Съдът се съсредоточава върху въпроса дали действието, за което се твърди, че представлява нарушение, има търговски характер и поради това е източник на доходи, от които е лишен притежателят на правото. В случаи като настоящия обаче действието, за което се твърди, че представлява нарушение, очевидно има различен характер. Изобщо не ми изглежда очевидно, че ако при тези обстоятелства на притежателя на правото се разреши да се противопостави на възможността лицето, което законно е закупило защитени стоки в друга държава-членка, да ги предостави на разположение за временно публично ползване, това защитава правата, представляващи конкретният обект на авторското право.

37. Не приемам и по-общия довод на Cassina, че тъй като в редица дела относно авторското право Съдът тълкува широко понятието за право на разпространение, същото следва да бъде тълкувано по този начин в контекста на член 4, параграф 1 от Директивата. От трите дела, на които се позовава Cassina в подкрепа на този довод ( 32 ), посочените по-горе решения по дело Warner Brothers и Metronome Video и по дело Metronome Musik се отнасят до съвместимостта с член 30 ЕО съответно на национални и общностни разпоредби ( 33 ), които предоставят (между другото) на автора или на продуцента на музикално или кинематографско произведение изключителното право да разрешава отдаването под наем на записи на такива произведения. По същество въпросът по тези дела по-конкретно се свежда до това дали подобно право противоречи на общия принцип, че правото на разпространение на притежателя на правото е изчерпано с първата продажба. Съдът заключава, че това не е така, предвид особеното естество на релевантните пазари. Не виждам по какъв начин анализът на Съда по това дело би допринесъл за определянето на понятието „публично разпространяване“ в напълно различен контекст. Въпросът по посоченото по-горе решение по дело FDV е дали изключителното право за отдаване под наем е изчерпано в цялата Общност, когато притежателят на правото е разрешил отдаването под наем в една държава-членка. Съдът постановява, че това не е така, предвид особеното естество на изключителното право за отдаване под наем. Отново не виждам как този извод на Съда би му бил от полза при разглеждането на настоящия случай.

38. Cassina твърди, че ако Съдът следвало да тълкува правото на разпространение по член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право по-тясно, отколкото тълкува правото на разпространение, разглеждано в посочените по-горе дела в областта на интелектуална собственост върху нематериални блага като музиката, това щяло да доведе до положение, при което нематериалните произведения се ползват с неоправдано по-голяма закрила, отколкото материалните произведения. Дори да е така, все пак не считам, че това е състоятелен довод в полза на широкото тълкуване на член 4, параграф 1. Поради своето естество нематериалните произведения могат да бъдат разпространявани по различен начин от материалните произведения. Именно поради тази причина първо Съдът в своята практика, а след това и общностният законодател в Директивата относно правото на отдаване под наем и в заем, предвиждат по-широка закрила на авторско право върху нематериалните произведения.

39. Накрая, трудно ми е да разбера довода на Cassina, основан на Регламент № 1383/2003 ( 34 ). Както признава Cassina, последният се прилага само за стоки, внесени на митническата територия на Общността от трети страни. Освен това настоящият случай се основава на предпоставката, че въпросните мебели не са пиратски, а са законно произведени и придобити в Италия.

40. Ето защо в отговор на първия въпрос, буква а) заключавам, че не е налице публично разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право, когато защитени с авторско право мебели са предоставени на разположение за временно ползване от трети лица, без същите да могат да се разпореждат с тях.

По първия въпрос, буква б)

41. С втората част от първия си въпрос препращащата юрисдикция иска да се установи дали е налице публично разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право, когато защитени с авторско право мебели ( 35 ) са изложени на витрината на магазин без възможност за публичното им използване или придобиване.

42. Смятам, че поради изложените по-горе съображения отговорът на този въпрос следва a fortiori от предложения от мен отговор на първата част от първия въпрос.

43. Ето защо съм на мнение, че не е налице публично разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право, когато защитени с авторско право мебели са изложени на витрината на магазин без възможност за публичното им използване или придобиване.

По втория въпрос

44. Вторият основен въпрос на националната юрисдикция се поставя само в случай че отговорът на първите въпроси е утвърдителен, а именно в случай че е налице публично разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата относно авторското право, когато защитени с авторско право мебели са предоставени на разположение за временно ползване на трети лица, без същите да могат да се разпореждат с тях, или са изложени на витрината на магазин без възможност за публичното им използване или придобиване. В този случай препращащата юрисдикция иска да се установи дали защитата, предоставена на свободното движение на стоки, е пречка за упражняването на правото да се забрани разпространението, ако съответните произведения не са защитени с авторско право в държава-членка, в която са произведени и пуснати на пазара.

45. Смятам, че нито една от двете части на първия въпрос на националната юрисдикция не изисква утвърдителен отговор; поради това не възнамерявам да предложа отговор на втория въпрос. Въпреки това ще взема известно отношение и по него.

46. От акта за препращане е видно, че опасенията на националната юрисдикция се дължат на възможността в случай като настоящия, който се отнася до произведения, обект на закрила с авторско право в Германия, дори да са законно произведени в Италия без съгласието на притежателя на правото, упражняването в Германия на правото да се забрани публичното разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директивата да доведе до разделяне на националните пазари. В такъв случай упражняването на това право, на пръв поглед противоречащо на член 28 ЕО, не би могло да бъде обосновано по силата на член 30 ЕО.

47. Cassina и полското правителство поддържат, че на втория въпрос следва да се отговори отрицателно. Peek & Cloppenburg и Комисията застъпват обратното становище.

48. Cassina твърди, че правото да се забрани използването в Германия на законно придобити в Италия мебели не е такова, че да препятства търговията между държавите-членки. Дори да беше, то би било обосновано по силата на член 30 ЕО. Естествено, тази разпоредба не може да обоснове мерки, които водят до изкуствено разделяне на националните пазари. Ето защо притежателят на право върху интелектуална или индустриална собственост не може да се позове на него, за да се противопостави на вноса на стоки, които законно са пуснати в обращение в друга държава-членка от него или с неговото съгласие. Cassina твърди, че случаят не е такъв, тъй като то не е дало съгласие за пускането на тези мебели на пазара в Италия.

49. Полското правителство поддържа, че по отношение на обхвата на авторското право липсва хармонизиране на общностно равнище. Поради това този обхват се определя от националното право.

50. Нито едно от тези твърдения не ми изглежда от особена полза. Актът за препращане като цяло и в частност вторият въпрос се основават на предпоставката, че мебелите са законно произведени в Италия. Поради това съображенията на Cassina не са относими. Доводите на полското правителство ми се струват несъстоятелни: дори обхватът на закрилата да се определя от националното право, последното, естествено, трябва да е съобразено с членове 28 ЕО и 30 ЕО.

51. Комисията твърди, че не е възможно правото на разпространение по член 4, параграф 1 да се тълкува в смисъл, че принципът на свободното движение на стоки забранява упражняването на това право. Поради това тя изхожда от гледната точка, че целта на втория въпрос е да се установи дали членове 28 ЕО и 30 ЕО изключват тълкуване на разпоредба на националното законодателство, при което действия като разглежданите в настоящото производство представляват защитено с авторско право разпространяване.

52. Този довод обаче също ми се струва несъстоятелен. При втория въпрос изрично се изхожда от предпоставката, че въпросните действия представляват разпространяване по смисъла на член 4, параграф 1. Ако това е така, тогава, предвид задължителния характер на член 4, националното законодателство, транспониращо тази разпоредба, по необходимост има същото действие. Ето защо не разбирам какво разграничение се стреми да направи Комисията.

53. С оглед на този анализ считам, че каквото се приеме по отношение на член 4, параграф 1 от Директивата, трябва да се приеме и по отношение на транспониращото го национално законодателство: ако въпросната разпоредба противоречи на правилата на Договора, свързани със свободното движение на стоки, това важи и за транспониращото я законодателство. Във връзка с първата част на поставения първи въпрос вече обясних защо според мен членове 28 ЕО и 30 EО налагат тясно тълкуване на съдържащото се в член 4, параграф 1 понятие „публично разпространяване“ ( 36 ).

54. Ето защо смятам, че анализът на поставения втори въпрос потвърждава правилността на предложения от мен отговор на първия въпрос. Както е видно от направения по-горе анализ във връзка с първия въпрос, в общи линии възприех становището на Peek & Cloppenburg ( 37 ), че едно твърде широко тълкуване на съдържащото се в член 4, параграф 1 понятие „публично разпространяване“ не би било съвместимо с принципа на свободното движение на стоки, провъзгласен в член 28 ЕО, и не би било обосновано в съответствие с член 30 ЕО. Дерогация по силата на член 30 ЕО е допустима само ако упражняването на въпросното право на разпространение защитава конкретния обект на авторското право. В настоящия случай това условие не е изпълнено: разглежданите действия не са свързани с продажба, препродажба или друга подобна сделка, а само (и най-много) с временното ползване по предназначението, за което са изработени мебелите.

55. Накрая, повтарям, че обстоятелството, че мебелите първо са пуснати в обращение в Общността без съгласието на притежателя на правото, е ирелевантен от гледна точка на контекста на настоящия случай. Според постоянната съдебна практика с оглед на действащото общностно право и при липсата на общностни разпоредби за хармонизиране на националните законодателства държавите-членки определят условията и подробните правила за защитата на литературните и художествените произведения, при спазване на приложимите международни конвенции ( 38 ). Както вече посочих, преди транспонирането на Директива 98/71 ( 39 ) правната закрила на дизайните не е хармонизирана; Бернската конвенция пък не изисква такава закрила ( 40 ). Обстоятелството, че към онзи момент правната закрила на дизайните е била различна в Германия и Италия, е само последица от това положение.

Заключение

56. С оглед на изложените по-горе съображения считам, че на поставените от Bundesgerichtshof въпроси следва да се отговори по следния начин: „Не е налице „публично разпространяване чрез продажба или по друг начин“ по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2001/29/EО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество, когато защитените с авторско право мебели са предоставени за временно ползване от трети лица, без същите да могат да се разпореждат с тях, или са изложени на витрината на магазин без възможност за публичното им използване или придобиване.“

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230.

( 3 ) В контекста на общностното право авторско право („droit d’auteur“) обхваща изключителните права, предоставени на авторите, композиторите, художниците и др., докато сродните права („droits voisins“) включват аналогичните права, предоставени на изпълнителите (музиканти, актьори и др.) и предприемачите (издатели, продуценти на филми и др.).

( 4 ) На международно равнище Бернската конвенция за закрила на литературните и художествени произведения от 9 септември 1886 година разрешава на договарящите се страни да „определят степента, в която техните закони се прилагат към произведенията на приложното изкуство и промишлените образци и модели, както и условията, при които се закрилят такива произведения, образци и модели“ (член 2, параграф 7). На общностно равнище Директива 98/71/ЕО на Европейския парламент и Съвета от 13 октомври 1998 година относно правната защита на индустриални дизайни (ОВ L 289, 1998 г., стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 24, стр. 106) осъществява частично хармонизиране на правата върху дизайни.

( 5 ) Световна организация за интелектуална собственост.

( 6 ) Приет в Женева на 20 декември 1996 г.

( 7 ) Решение от 10 септември 1996 г. по дело Комисия/Германия (C-61/94, Recueil, 1996 г., стр. I-3989, точка 52).

( 8 ) Изглежда Общността ще пристъпи към ратифициране едва когато всички държави-членки, след като транспонират Директивата относно авторското право, ратифицират ДАП. В края на проведената от 2 до 20 декември 1996 г. в Женева дипломатическа конференция по определени въпроси, свързани с авторското право и сродните му права, Общността и държавите-членки към онзи момент заявяват намерението си едновременно да депозират своите ратификационни документи. Вж. M. Ficsor, The Law of Copyright and the Internet, 2002, р. 68, точка 2.41.

( 9 ) Закон от 9 септември 1965 г. (BGBl. I, стр. 1273), последно изменен със Закона от 10 ноември 2006 г. (BGBl. I, стр. 2587).

( 10 ) Следва в крайна сметка да се провери от националния съд.

( 11 ) Cassina поддържа, а Peek & Cloppenburg не оспорва, че според постоянната съдебна практика в Германия изработените по дизайн на Le Corbusier мебели са защитени с авторско право.

( 12 ) Посочена в бележка под линия 4.

( 13 ) Следва да се отбележи, че Cassina оспорва съвместимостта на италианското законодателство с общностното право (и дори с италианската конституция). Препращащата юрисдикция обаче поставя своите въпроси с оглед на хипотезата, при която разглежданите в настоящото производство мебели са законно произведени и придобити в Италия, като направеното от Cassina обобщение на италианското законодателство изглежда обяснява причините, поради които това е така.

( 14 ) Според мен е за предпочитане отговорите на повдигнатите в настоящото производство въпроси да бъдат формулирани според особения им контекст. Ако бъдат дадени по-общи отговори, съществува опасност те да определят изхода на спорове, възникнали при различни обстоятелства, при които са относими други фактори, неразисквани пред Съда в настоящото дело. Поради това съм преформулирала по-тясно поставените от препращащата юрисдикция въпроси.

( 15 ) Курсивът е мой.

( 16 ) Вж. съображения 9 и 11.

( 17 ) Вж. съображения 10 и 11.

( 18 ) Вж. съображения 21 и 23.

( 19 ) Директива 92/100/ЕИО на Съвета от 19 ноември 1992 година относно правото на отдаване под наем и в заем и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост (OВ L 346, стр. 61; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 120).

( 20 ) Директива 91/250/ЕИО на Съвета от 14 май 1991 година относно правната защита на компютърните програми (OВ L 122, стр. 42; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 114).

( 21 ) Директива 96/9/ЕО на Европейския парламент и Съвета от 11 март 1996 година за правна закрила на базите данни (OВ L 77, стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 17, стр. 102).

( 22 ) Решение от 17 май 1988 г. по дело Warner Brothers и Metronome Video (158/86, Recueil, стр. 2605); Решение от 28 април 1998 г. по дело Metronome Musik (C-200/96, Recueil, стр. I-1953) и Решение от 22 септември 1998 г. по дело FDV (C-61/97, Recueil, стр. I-5171).

( 23 ) Регламент от 22 юли 2003 година относно намесата на митническите органи по отношение на стоки, за които се подозира, че нарушават някои права върху интелектуалната собственост, както и относно мерките, които следва да се вземат по отношение на стоки, нарушаващи някои права върху интелектуалната собственост (ОВ L 196, стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 16, стр. 18).

( 24 ) Решение от 7 декември 2006 г. (C-306/05, Recueil, стр. I-11519, точка 35 и цитираната съдебна практика). Вж. също Решение по дело Комисия/Германия, посочено в бележка под линия 7 (точка 52).

( 25 ) Съответно член 4, буква в) и член 5, буква в).

( 26 ) Член 9, параграф 1.

( 27 ) Вж. съображения 4, 9 и 11.

( 28 ) Вж. съображение 3.

( 29 ) Посочена в бележка под линия 4.

( 30 ) Вж. точка 6 и бележка под линия 4 по-горе.

( 31 ) Вж. по-конкретно Решение по дело FDV, посочено в бележка под линия 22 (точка 13).

( 32 ) Вж. бележка под линия 22.

( 33 ) Директивата относно правото на отдаване под наем и в заем, посочена в бележка под линия 19.

( 34 ) Посочен в бележка под линия 23.

( 35 ) Вж. бележка под линия 14.

( 36 ) Вж. точки 35 и 36 по-горе.

( 37 ) Субсидиарно, предвид предложението ѝ за отговор на първия въпрос.

( 38 ) Решение от 20 октомври 1993 г. по дело Phil Collins (C-92/92 и C-326/92, Recueil, стр. I-5145, точка 19).

( 39 ) Посочена в бележка под линия 12.

( 40 ) Вж. бележка под линия 4.