ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 3 септември 2020 година ( 1 )

Дело C‑311/19

BONVER WIN, a.s.

срещу

Ministerstvo financí ČR

(Преюдициално запитване, отправено от Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд, Чешка република)

„Преюдициално запитване — Свободно предоставяне на услуги — Ограничения — Национално законодателство, забраняващо организирането на хазартни игри на някои места — Приложимост на член 56 ДФЕС — Трансграничен елемент“

I. Въведение

1. Настоящото преюдициално запитване от Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд, Чешка република) свидетелства за това, че конкретният отправен до Съда правен въпрос по дело често се крие зад привидно безобиден — ако не и банален — фактически контекст в главното производство: доставчик на услуги в областта на залаганията, от когото се изисква да преустанови търговията по силата на наредба на общинския съвет, забраняваща предоставянето на такива услуги в определена част от града, в която се намира доставчикът на услуги в областта на залаганията. Търговецът твърди, че има клиенти от друга държава членка. Достатъчен ли е този факт, за да се приложи свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС?

2. Ето защо настоящото дело попада направо в сърцевината на материалния обхват на основна свобода на вътрешния пазар.

3. Определянето на този обхват е въпрос от първостепенно значение; това е един от най-старите въпроси от правото на ЕС, по който непрекъснато възникват нови аспекти. Колкото и разнообразни да могат да бъдат фактите в основата на такива дела ( 2 ), общото за всички тях е, че те се отнасят до самата същност на вътрешния пазар и икономическото устройство на Съюза. Икономическите оператори и техните клиенти разчитат на решаването на споровете по такива въпроси точно толкова, колкото и държавите членки. Обхватът на основните свободи определя степента, в която държавите членки са обвързани в своите цели на (национална) политика с правото на ЕС относно вътрешния пазар, и съответно, свободата, с която икономическите оператори се ползват: ако държава членка не е ограничена например от свободното предоставяне на услуги, в дадено положение обхватът на потенциалното ѝ действие е значително по-широк, отколкото ако беше ограничена. Обратно, ако държава членка е ограничена, обхватът на потенциалното действие на доставчиците на услуги и техните получатели е значително по-широк.

4. Съответната процесуална страна на монетата, що се отнася до този материалноправен аспект, е че делата пред националните съдилища, при които всички факти в главното производство се свеждат до една държава членка, са недопустими, що се отнася до тълкуването на основните свободи.

5. В настоящото дело Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд) иска да се установи обхватът на свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС в положение, при което трансграничният елемент се състои от клиенти, преминаващи границата, за да се ползват (ако това е правилният термин по отношение на хазартните игри) от въпросните услуги в Чешката република.

6. В настоящото заключение ще застъпя становището, че по същество този въпрос попада в обхвата на свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС. Въз основа на това ще предложа на Съда класически прочит на свободното предоставяне на услуги и на съответната съдебна практика. По-специално ще изложа пред Съда, че понастоящем не се налага да се ограничи обхватът на тази основна свобода в положения, при които въпросните мерки са приложими без разлика от правна и фактическа гледна точка. Затова ще предложа на Съда да устои на възможното изкушение да тълкува обхвата ratione materiae на член 56 ДФЕС в по-тесен смисъл отпреди. Според мен няма място за „решение Keck по отношение на услугите“: Съдът не следва да прави каквито и да е аналогии от това дело ( 3 ).

II. Правна уредба

7. Съгласно член 50, параграф 4 от zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách (Закон № 202/1990 за лотариите и други подобни игри, наричан по-нататък „Законът за лотариите“), приложим през 2013 г., общината може да приеме задължителен акт с общо приложение под формата на наредба, с която да предвиди, че игрите със залози, лотариите и други подобни игри могат да се провеждат само в местата и в часовете, посочени в наредбата, може да определи на кои места в общината и по кое време се забранява провеждането на такива лотарии и други подобни игри или може изцяло да забрани организирането на лотарии и други подобни игри на територията на цялата община.

8. Законът за лотариите определя и понятията „игри със залози“, „лотарии“ и „други подобни игри“.

9. В съответствие с член 50, параграф 4 от Закона за лотариите град Дечин (Чешка република) приема Obecně závazná vyhláška č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her (Наредба № 3/2013 на общинския съвет относно уредбата на организирането на игри със залози, лотарии и други подобни игри). В съответствие със закона тази наредба забранява организирането на игри със залози, лотарии и други подобни игри на територията на целия град. Същевременно в приложение I към наредбата се изброяват точните адреси в Дечин, на които се разрешава експлоатацията на казина.

III. Факти, производство и преюдициални въпроси

10. BONVER WIN, a.s. (наричано по-нататък „BONVER WIN“), е чешко търговско дружество, което организира хазартни игри в град Дечин съгласно лиценз, издаден от Ministerstvo financí ČR (Министерство на финансите, Чешка република).

11. С влизането в сила на Наредба № 3/2013 на общинския съвет дейността на BONVER WIN влиза в нарушение на тази наредба, тъй като обектите му не се намират на някой от адресите, посочени в приложението към нея.

12. С решение от 22 октомври 2013 г. Министерството на финансите отменя лиценза на BONVER WIN за организиране на хазартни игри, по съображението че не съответства на Наредба № 3/2013 на общинския съвет.

13. BONVER WIN обжалва това решение по административен ред, като с решение от 22 юли 2014 г. министърът на финансите отхвърля жалбата.

14. Впоследствие BONVER WIN обжалва това решение пред Městský soud v Praze (Градски съд Прага, Чешка република), който отхвърля жалбата. В мотивите на решението си съдът по-специално отхвърля довода, че националната правна уредба противоречи на правото на Съюза, като приема, че правото на ЕС не се прилага за това положение, тъй като жалбоподателят не е лице, ползващо се от свободното предоставяне на услуги.

15. Неудовлетворено от тези доводи, BONVER WIN подава касационна жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция — Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд), твърдейки, че Městský soud v Praze (Градски съд Прага) е допуснал грешка, като не е приложил правото на Съюза. Според BONVER WIN разпоредбите на Наредба № 3/2013 на общинския съвет, във връзка с разпоредбите на Закона за лотариите, противоречат на правото на ЕС.

16. Съгласно националното процесуално право разглежданият в главното производство случай първоначално е разпределен на пети състав на Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд), който приема, че свободното предоставяне на услуги съгласно правото на ЕС е приложимо за случая, тъй като част от клиентите на BONVER WIN са от други държави членки. Поради тази причина въпросният състав по принцип не счита за необходимо да отправи преюдициално запитване до Съда.

17. Именно в контекста, в който при сравними случай други състави на Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд) са приели, че правото на ЕС като цяло — и свободното предоставяне на услуги по-конкретно — не са се прилагали ( 4 ), пети състав решава да отнесе въпроса съгласно националното процесуално право до разширения състав на Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд) с цел да измени — погрешната според пети състав — съдебна практика на другите състави.

18. На свой ред разширеният състав решава да отнесе въпроса до Съда.

19. Разширеният състав се основава на презумпцията, че в настоящото дело това, което се разглежда, е възможното ограничение на свободата на клиентите да получават услуги, а не възможното ограничение на свободата на предоставяне на услуги по отношение на техния доставчик, който се явява чешко дружество със седалище в тази държава членка. Според посоченото от запитващата юрисдикция от практиката на Съда следва, че услуги, които доставчик, установен в държава членка, предлага, без да е налице пътуване, на установен в друга държава членка получател, представлява трансгранично предлагане на услуги и че сред тези получатели попадат лицата, пътуващи с цел туризъм или обучение. Освен това според този съд национално законодателство като чешкото в настоящия случай, което без дискриминация е приложимо по отношение на гражданите на тази и на останалите държави членки, като общо правило, може да попадне в обхвата на разпоредбите относно основните свободи, гарантирани с Договора за функционирането на ЕС само доколкото се прилага за положения, свързани с търговията между държавите членки.

20. Освен това според запитващата юрисдикция, макар да е пояснил приложимостта на член 56 ДФЕС за положения, в които доставчик предлага своите услуги по телефона или по интернет, както и за положения, свързани с групи туристи, получатели на услуги, Съдът все още не е установил ясно дали този член е приложим само защото група граждани на друга държава членка могат да получат или получават в дадена държава членка услуга, предоставяна главно на гражданите на тази държава. В това отношение запитващата юрисдикция изтъква, че не споделя извода, съгласно който случайно посещение, дори и на отделен гражданин на друга държава членка, в обект, предоставящ някои услуги, автоматично води до прилагане на член 56 ДФЕС по отношение на национално законодателство, уреждащо по общ начин този национален сектор на услуги.

21. Освен това запитващата юрисдикция иска да се установи дали в областта на свободното предоставяне на услуги не би било подходящо да се приеме правило „de minimis“, основано на съществуването на достатъчна връзка между разглежданото законодателство и свободното предоставяне на услуги. Според нея недискриминационно законодателство, приложимо на общинско равнище, не попада в обхвата на член 56 ДФЕС.

22. Именно в този контекст с определение от 21 март 2019 г., постъпило в Съда на 16 април 2019 г., Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд) поставя следните преюдициални въпроси: „(1) Прилага ли се член 56 и сл. от Договора за функционирането на ЕС спрямо национална правна уредба (задължителен акт с общо приложение под формата на наредба на общински съвет), която забранява предоставянето на определена услуга в част от една община, само защото част от клиентите на засегнат от тази правна уредба доставчик могат да бъдат или действително са от друга държава — членка на Европейския съюз? При утвърдителен отговор, достатъчно ли е само да се твърди евентуално наличие на клиенти от друга държава членка, за да бъде приложим член 56 от Договора за функционирането на ЕС, или доставчикът на услуги е длъжен да докаже действителното предоставяне на услуги на клиенти от други държави членки? (2) За отговора на първия въпрос от значение ли е, че: а) потенциалното ограничение на свободното предоставяне на услуги е значително стеснено по своя географски обхват и по съдържание (евентуално прилагане на изключението „de minimis“); б) няма данни националното законодателство да урежда по различен начин, от правна и фактическа гледна точка, положението на субектите, които предоставят услуги основно на граждани на други държави — членки на Европейския съюз, от една страна, и това на субектите, чиято дейност е насочена предимно към местни клиенти, от друга?“.

23. Писмени становища представят чешкото, унгарското правителство и Европейската комисия. В съдебното заседание, проведено на 12 март 2020 г., участват BONVER WIN, Чешката република, Кралство Нидерландия и Европейската комисия.

IV. Съображения

24. С двата си въпроса, на които следва да се даде един отговор, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС се прилага към положение, в което установено в държава членка предприятие губи вследствие на влизането в сила на местно законодателство, определящо местата, на които е позволено да извършва дейността си, разрешението да организира тази дейност, по съображението че някои от клиентите му са от държава членка, различна от тази, в която дружеството е установено. В тази връзка запитващата юрисдикция иска да се установи дали недискриминационното естество на тези правила и съществуването на правило „de minimis“ в областта на свободното предоставяне на услуги са релевантни за този отговор.

25. Освен това, видно от текста на въпросите, запитващата юрисдикция е наясно, че ако настоящият случай попада в обхвата на член 56 ДФЕС, няма съмнения за съществуването на ограничение, както и че Чешката република следва да обоснове това ограничение.

А. Очертаване на рамките на въпроса — по допустимостта

26. Противно на първоначалното възможно разбиране, по допустимостта на настоящия случай няма никакво съмнение.

27. За да се обоснове това и да се стигне до същината на поставения от запитващата юрисдикция въпрос, според мен е необходимо да се разгледа накратко историята на явлението, известно днес като „изцяло вътрешно положение“.

28. Съгласно добре известната и постоянна съдебна практика разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното предоставяне на услуги не се прилагат за положение, което във всичките си аспекти е свързано само с една държава членка ( 5 ). В изобилната практика на Съда относно изцяло вътрешните положения трябва да се направи разграничение между двата аспекта на съществото и допустимостта.

1. От въпроса за съществото …

29. Генезисът на съдебната практика ( 6 ) на изцяло вътрешните положения следва да се намери в редица решения, постановени от Съда от края на 70‑те години на XX век, всички около времето на постановяване на решение Rewe-Zentral ( 7 ) (наричано по-нататък решение „Cassis de Dijon“): Koestler ( 8 ), Knoors ( 9 ), Auer ( 10 ), Debauve и др. ( 11 ) и Saunders ( 12 ). Докато в решение Knoors ( 13 )„постановеното е в рамките на много тесен контекст“ ( 14 ) относно свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги, а решения Koestler ( 15 ) и Auer ( 16 ) включват трансгранично положение, в решение Saunders ( 17 ) Съдът е приложил правилото за изцяло вътрешно положение.

30. Последното упоменато решение се отнася до свободното движение на работници, закрепено понастоящем в член 45 ДФЕС. Британски гражданин, признал се за виновен за престъпление, е осъден да се премести от Англия в Северна Ирландия, а не да се върне в Англия или Уелс. Затова всички факти се ограничават до Обединеното кралство. В подобно положение е било доста ясно за Съда да постанови, че член 45 ДФЕС ( 18 )„не […] цели да ограничи правомощието на държавите членки да въвеждат на своята територия ограничения на свободното движение на всички лица, които са под тяхна юрисдикция, при прилагането на националното наказателно законодателство“ ( 19 ) и че „поради това разпоредбите на Договора относно свободното движение на работници не могат да бъдат приложени за положения, които са изцяло вътрешни за държава членка, с други думи, когато няма фактор, свързващ ги с някое от положенията, предвидени в правото на [ЕС]“ ( 20 ).

31. Тогава тази нова ( 21 ) констатация влиза във взаимодействие с останалите основни свободи. Малко след решение Saunders ( 22 ) Съдът постановява в решение Debauve и др. ( 23 ), че „разпоредбите на Договора относно свободното предоставяне на услуги не могат да се прилагат за дейности, чиито относими елементи се ограничават до отделна държава членка“. И в този случай обаче Съдът приема, че фактите по разглежданото дело включват трансгранично положение.

32. Винаги е било ясно и никога не е имало каквито и да е съмнения, че в тези ранни дела се е разглеждал въпрос за съществото: за да бъдат материално приложими, основните свободи по Договора изискват т.нар. трансграничен елемент. Изцяло вътрешните положения са извън обхвата ratione materiae на основните свободи, тъй като целта на тези свободи е да либерализира обмена между държавите членки.

2. … до допустимостта

33. Логичната процесуална последица от това, че изцяло вътрешните положения не попадат в обхвата на основните свободи, е че Съдът не е компетентен да отговаря на такива въпроси, което прави преюдициалните запитвания, произтичащи от случаи на изцяло вътрешни положения, недопустими ( 24 ). Правото на ЕС просто не се прилага за такова положение.

34. При все това през годините възникват редица случаи, при които Съдът отговаря на въпроси, произтичащи от национални производства, в които всички факти се ограничават до една-единствена държава членка.

35. Вече не се налага да се синтезира и обобщава тази съдебна практика, тъй като немного отдавна тя бе обобщена и класифицирана в решение Ullens de Schooten ( 25 ): по делата, възникващи от изцяло вътрешни положения, при все това е допустимо ( 26 ) да се даде отговор на преюдициален въпрос при четири конкретни положения. Тези положения са: 1) когато е възможно установени в други държави членки граждани да са били или да са заинтересовани да упражнят тези свободи, за да извършват дейност на територията на държавата членка, приела съответната национална правна уредба, и следователно е възможно тази правна уредба, приложима еднакво към местните граждани и гражданите на други държави членки, да има последици, които не са свързани само с тази държава членка ( 27 ); 2) когато запитващата юрисдикция го сезира във връзка с производство за отмяна на разпоредби, които се прилагат не само към местните граждани, но и към гражданите на други държави членки, решението, което тази юрисдикция ще приеме след постановяването на решението на Съда по преюдициалното запитване, ще има действие и спрямо гражданите на други държави членки ( 28 ); 3) в случай, в който тълкуването на основните свободи се оказва нужно, когато националното право задължава запитващата юрисдикция да даде възможност на гражданите на съответната държава членка да се ползват от същите права, които гражданин на друга държава членка, намиращ се в същото положение, би могъл да получи въз основа на правото на Съюза ( 29 ); и 4) когато разпоредбите на правото на ЕС са станали приложими по силата на националното право, в което възприетото при положения, които във всичките си аспекти са свързани само с една държава членка, е в съответствие с възприетото в правото на Съюза ( 30 ).

3. Приложение спрямо настоящото дело: по положението на BONVER WIN

36. Ако преминем към настоящото дело, болезнено изкушаващо е да се отговори, както предлага Комисията, че запитващата юрисдикция е тази, която следва да установи дали е налице трансграничен елемент в разглеждания случай.

37. Това обаче би означавало да не се схване същината на проблема.

38. Във въпросите си запитващата юрисдикция продължава по-нататък. Тя иска да се установи не дали Съдът трябва да даде отговор на въпроса (който при всички положения би бил излишен за поставяне пред Съда), а дали свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС не следва да се прилага при положения, при които ясно е налице трансграничен елемент. С други думи, запитващата юрисдикция иска насоки по обхвата на член 56 ДФЕС. Тя иска да стигне до същината на въпроса за „изцяло вътрешните положения“ и смятам, че нейният въпрос е дали изцяло вътрешните положения следва да се схващат по-широко, отколкото досега.

39. Ето защо това е въпрос за съществото, а не за допустимостта.

40. Накрая бих искал да подчертая, че допустимостта на настоящото дело вече следва от решението на Съда по дело Trijber и Harmsen ( 31 ). В този случай г‑н Trijber е искал разрешение за предлагане на пътувания с кораб в Амстердам (Нидерландия). За Съда е било достатъчно делото да бъде допустимо, поради това че „от тази услуга могат да се ползват и граждани на други държави членки и че разглежданият режим може да възпрепятства достъпа до пазара на всички доставчици на услуги, включително на тези от други държави членки, които желаят да се установят в Нидерландия, за да предлагат такава услуга“ ( 32 ).

41. С други думи, Съдът основава допустимостта на делото по-специално на факта, че получателите на услугата са от други държави членки ( 33 ). Причината делото да е допустимо се състои във факта, че получателите на въпросните услуги не са били от държавата членка, в която те са се предлагали. Настоящият случай представлява подобно положение.

42. В обобщение по допустимостта на настоящото дело Съдът не може — и не следва — да се позовава на решение Ullens de Schooten ( 34 ), за да отговори на запитващата юрисдикция, тъй като делото е очевидно допустимо.

Б. По същество

43. Затова по-нататък ще продължа по съществото на разглежданото дело и обхвата на член 56 ДФЕС ( 35 ).

1. По обхвата на член 56 ДФЕС

44. В самото начало следва да се отбележи, че настоящото дело се отнася единствено до обхвата ratione materiae на свободното предоставяне на услуги съгласно Договора за функционирането на ЕС. То не засяга общата съвместимост на националната мярка със свободното предоставяне на услуги. С други думи, единственият въпрос, който запитващата юрисдикция иска да изясни с помощта на Съда, е дали е налице ограничение по член 56 ДФЕС (какъвто би бил случаят, ако положението попада в обхвата на тази разпоредба), а не дали, в допълнение едно ограничение би било обосновано от императивни съображения от обществен интерес.

45. Съгласно член 56 ДФЕС в разпоредбите от главата относно услугите на Договора за функционирането на ЕС се забраняват ограниченията на свободното предоставяне на услуги в рамките на Съюза по отношение на гражданите на държавите членки, които са се установили в държава членка, различна от тази, в която се намира лицето, за което са предназначени услугите.

46. Тази разпоредба, която представлява основното правило, или Grundnorm ( 36 ), на свободното предоставяне на услуги във вътрешния пазар и е допълнена от значително по обем вторично законодателство, по-специално Директивата за услугите, е претърпяла съществено развитие в практиката на Съда. Макар схващана в Договора като остатъчна основна свобода ( 37 ), Съдът на ранен етап я е формулирал като „един от основните принципи на Договора“ ( 38 ). Освен това той приема, че тази основна свобода има директен ефект ( 39 ) и че обхваща еднакво приложими мерки ( 40 ). Ето защо член 56 ДФЕС — както е и при членове 34 ДФЕС, 45 ДФЕС и 49 ДФЕС — има за цел премахването на пречките пред търговията, а не просто на дискриминацията между националните и чуждестранните пазарни оператори. Едновременно с това Съдът е допуснал държавите членки да прибягват до неписмени основания за обосноваване, ограничавайки свободното предоставяне на услуги, под формата на императивни съображения от обществен интерес. Освен това, от решаващо значение за настоящото дело е, че Съдът е приел, че свободното предоставяне на услуги е в полза както на доставчика, така и на получателя на услугите ( 41 ). Това развитие на свободното предоставяне на услуги върви ръка за ръка с прехода на икономиките и обществата на държавите членки от производство към услуги.

47. По-трудно е да се определи дали е налице трансгранично положение в случая на свободното предоставяне на услуги, отколкото в случая на свободното движение на работници или на свободното установяване ( 42 ), като е отнело известно време да се обособят четири общоприети трансгранични положения ( 43 ), в които се прилага свободното предоставяне на услуги. Първо, положението, при което доставчикът на услуги преминава границата, за да ги предлага ( 44 ). Това несъмнено е парадигмата ( 45 ) на член 56 ДФЕС, която ясно е отразена в неговия текст. Второ, положението, при което получателят на услуги преминава границата, за да ги получи ( 46 ). Трето, положението, при което доставчикът и получателят на услуги преминават граница и услугата е предоставена впоследствие ( 47 ). И четвърто, положения, при които самата услуга преминава границата ( 48 ).

48. Освен това, противно на други основни свободи, като свободното движение на работници или всъщност правилата относно гражданството на Съюза, не националността, а установяването ( 49 ) на съответните хора определя трансграничния елемент ( 50 ).

49. По отношение по-специално на второто положение, при което получателят на услуги преминава границата, за да се ползва от услугата, и двете ограничения за доставчика или получателите на услуги попадат в обхвата на член 56 ДФЕС. По отношение на ограниченията за доставчика на услуги, тъй като обосновката за тях се урежда от член 56 ДФЕС, те неизбежно включват ограничения за получателите на услуги.

50. Затова дадено ограничение може да произтича или в държавата членка на доставчика на услуги, или в тази на получателя на услугите. В Договора и двата вида ограничение се третират по един и същ начин. Това е съвсем логично. Макар например за свободното движение на стоки в Договора правилно да се прави разграничение между внос ( 51 ) и износ ( 52 ) и той да е, в практиката на Съда (съвсем правилно), по-стриктен относно вноса ( 53 ), такова разграничение не съществува за свободното предоставяне на услуги поради простата причина, че е по-трудно концептуално да се разграничат „вносът“ и „износът“. Както ще се види по-долу, настоящото позоваване е показателно в това отношение.

51. В тази връзка Съдът е приел, че „правото на свободно предлагане на транспортни услуги по море между държавите членки […] може да бъде изтъкнато от предприятие срещу държавата, в която то е установено, когато услугите се предоставят на получатели, установени в друга държава членка“ ( 54 ).

52. Освен това по отношение на т.нар. практика „нежелани търговски обаждания“, тоест свързването с лица по телефона без тяхното предварително съгласие, за да им се предлагат финансови услуги, Съдът е приел, че „предварителното съществуване на установим получател [не е] условие за прилагане на разпоредбите относно свободното предоставяне на услуги“ ( 55 ). Съдът излага и мотивите си, като приема следното: „[с]вободното предоставяне на услуги всъщност би било илюзорно, ако предлагането на услуги би могло свободно да се ограничава с национална правна уредба“ ( 56 ). По този начин вече подготовката на предоставянето на услуга попада в обхвата на член 56 ДФЕС ( 57 ).

53. Съдът е приел също, че потенциално ограничение е достатъчно въпросът да попадне в обхвата на член 56 ДФЕС.

54. В обобщение, бих искал да се позова на заключението на генералния адвокат Bobek по дело TÜV Rheinland LGA Products и Allianz IARD ( 58 ), в което уместно посочва: „[п]отенциалният трансграничен елемент остава на ниво разумно обоснована хипотеза: в този смисъл в контекста на услугите фактът, че например някои получатели на услуга вероятно ще бъдат от друга държава членка, е достатъчен да ангажира правилата от Договора относно услугите“.

2. По прилагането спрямо настоящия случай: положението на BONVER WIN

55. Така стигаме до настоящия случай и поставените от запитващата юрисдикция въпроси.

56. Въз основа на предхождащия анализ изглежда, че случаят по настоящото дело попада директно в обхвата на член 56 ДФЕС: налице е доставчик на услуги, установен в Чешката република, предоставящ ги по-специално на клиенти, обикновено установени в Германия, които преминават чешко-германската граница, за да се ползват от тях.

57. Освен това е налице ограничение за дейността на BONVER WIN: това, че то не може повече да упражнява дейностите си на същото място, несъмнено отговаря на условията на съответната практика на Съда в това отношение. Вследствие на това клиентите на BONVER WIN също са ограничени в своите възможности да се ползват от услугите. Ако на BONVER WIN се наложи да преустанови търговията в частта от града, в която е било установено, клиентите няма да могат повече да залагат своите пари в хазартни игри.

58. Фактът, че ограничението е наложено от държавата членка на произход ( 59 ) от гледна точка на доставчика на услуги — BONVER WIN, не е от значение в това отношение. В случая Съдът може да се позове на решение Alpine Investments ( 60 ), в което постановява, че свободното предоставяне на услуги съгласно Договора „принципно забранява ограниченията на свободното предоставяне на услуги в [Съюза]“ и че следователно тази свобода „обхваща не само ограниченията, установени от държавата на местоназначение, но и тези, установени от държавата на произход“.

59. Въз основа на тази констатация можеше да се приеме, че делото е приключено.

3. Налице ли е необходимост от ограничаване на обхвата на член 56 ДФЕС?

60. При все това настоящото дело се състои от два допълнителни фактора: първо, фактът, че адресатът на ограничението е не получателят на услугата, чието преминаване на границата води до приложимостта на член 56 ДФЕС, а доставчикът на услугата, и второ, загрижеността на националния съд по отношение на потенциалната възможност за германските клиенти и свързания с това въпрос за правилото „de minimis“.

а) Относно получателя на услуги, във връзка с когото се стига до прилагане член 56 ДФЕС за доставчика на услуги

61. Не виждам как фактът, че получателят на услуги преминава границата, следва да промени по някакъв начин моята констатация. Въпросът за обхвата на член 56 ДФЕС е обективен, в смисъл че или е спазен — ако са спазени някои условия — или не е.

62. Този въпрос трябва да се разграничи от въпроса дали при такова положение доставчикът на услуги може да се позове на член 56 ДФЕС срещу своята държава членка, тоест дали може да извлече право, подобно на основно икономическо право.

63. Отговорът на този въпрос е „да“.

64. Както бе установено по-горе, свободното получаване на услуги от получателите им е само другата страна на монетата, що се отнася до свободното предоставяне на услуги от доставчика им. При това положение би било странно, ако например само полските или германските клиенти на BONVER WIN можеха да се позоват на член 56 ДФЕС в производства пред чешките съдилища, без самото BONVER WIN да има такава възможност. В това отношение следва да се направи аналогия с постановеното от Съда в областта на свободното движение на работници съгласно член 45 ДФЕС по дело Clean Car Autoservice ( 61 ), където Съдът приема, че на свободното движение на работници съгласно член 45 ДФЕС може да се позове и работодател, за да назначи в държавата членка, където е установен, работници, които са граждани на друга държава членка.

б) Решение Keck по отношение на услугите?

65. Очевидно подобна констатация предполага, че съгласно действащото право обхватът ratione materiae е много широк, което поражда въпроса дали Съдът не следва да разгледа въвеждането на ограничение, както е направил в решение Keck и Mithouard ( 62 ) през 1993 г. относно свободното движение на стоки. Доводите за такова ограничение биха били следните: както и в решение Keck и Mithouard ( 63 ) в случая е налице еднакво приложима мярка, от правна и фактическа гледна точка, за свободното предоставяне на услуги и съответната свобода на получаване на такива услуги. Затова не е налице дискриминационен елемент: от гледна точка на доставчика на услуги всяко чуждестранно дружество, което иска да се установи в Дечин, за да предлага хазартни дейности, се намира в съвсем същото положение като BONVER WIN и не би могло да извършва дейността си в определената част на града. Обратно, по отношение на получателя на услуги, никой получател — бил той чешки, или чуждестранен получател — не може да получава хазартни услуги в определената част на града. При презумпцията, че понятието „определено условие за продажба“, както е развито в решение Keck и Mithouard ( 64 ), всъщност означава достъпът до пазара на дружество, което има намерение да продава стоки, или в настоящия случай, да предлага услуги, защо от обхвата на член 56 ДФЕС да не се изключат тези еднакво приложими от правна и фактическа гледна точка мерки, които не възпрепятстват достъпа до пазара за доставчиците на услуги от други държави членки?

66. Този въпрос е в сърцевината на икономическото устройство на Съюза и на понятието за това какво е и какво следва да представлява ограничение на трансграничната търговия.

67. Бих искал да отговоря на евентуалните съображения за самата идея да се въведе такова правило за свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС с отчетливо „не“.

68. Най-напред, в настоящото състояние на практиката на Съда не намирам никакви индикации за такива съображения ( 65 ).

69. Съдът последователно прилага основан на пречки (за разлика от основания на дискриминация) подход, когато се налага да определи обхвата на член 56 ДФЕС. Това изрично е посочено в дела ( 66 ) като Gebhard ( 67 ) и Alpine Investments ( 68 ) — на които вече се позовах.

70. Действително на този етап би могъл да се постави въпросът дали ограничение на член 56 ДФЕС в съответствие с решение Keck и Mithouard ( 69 )„навярно все още предстои“ ( 70 ). Бих изложил, че няма причина за такава крачка в съдебната практика поради съображенията, които ще изложа по-нататък.

71. Първо, налице е съмнение дали решение Keck и Mithouard ( 71 ) продължава да е надеждна практика, що се отнася до свободното движение на стоки. Вече не са налице случаите, при които Съдът изрично да се позовава на това дело и са редки тези, при които той прибягва до схващането, което е в основата му. Вярно е, че преди време стигнах до извода, че „решение Keck все още е актуално“ ( 72 ), но понастоящем бих си поставил въпроса дали към него не трябва да се добавят думите „на теория, в режим на готовност“. Или по-скоро, решение Keck се е превърнало от лъв в домашна котка: която вероятно е опитомена, но все още е невъзможно да бъде хваната.

72. Второ, мотивите в решение Keck и Mithouard ( 73 ) трудно са можели да бъдат схванати към онзи момент и Съдът с основание бе критикуван, че не е лесно изразът „някои условия за продажба“ да се приложи на практика, тъй като се изискват ясни критерии, по които да се оценява даден случай ( 74 ). На по-късен етап се оказа, че всъщност решение Keck и Mithouard ( 75 ) не се отнася до „някои условия за продажба“, а до въпроса дали достъпът до пазара е по-затруднен, ако не и възпрепятстван. Дори и тогава да се определи какво точно представлява достъпът до пазара, е било трудна задача и е пораждало проблеми от гледна точка на правната сигурност.

73. Трето, макар да следва да се даде предпочитание на успоредно тълкуване на основните свободи, трудно е да се направи сравнение между свободното движение на стоки и свободното предоставяне на услуги, когато става въпрос за доктрината за условията за продажба и достъпа до пазара. Такава доктрина е по-лесно да се развие в контекста (най-вече) ( 76 ) на стоките в материален вид. При услугите въпросите са различни: поради нематериалното естество на услугата е по-трудно да се определи какво представлява самата тя и какво не е пряко свързано с нея.

74. Четвърто, ако се приеме, че решение Keck и Mithouard ( 77 ) се отнася (също) до „docket-control“ при дела, които нямат нищо общо със самите стоки, а с търговските свободи на търговците — нещо, което Съдът без затруднение признава — и които може да обяснят една от големите иронии в решение Keck и Mithouard ( 78 ), а именно, че фактите се свеждат до една-единствена държава членка ( 79 ), последицата е, че свободното движение на стоки по това дело вече не се е прилагало и вследствие на това разглеждането на случая не е можело да се разглежда като допустимо — тогава според мен не е необходимо постановеното по решение Keck и Mithouard ( 80 ) да се прилага и спрямо други основни свободи. По отношение на свободното предоставяне на услуги не намирам „увеличаваща се тенденция“ ( 81 ) доставчиците на услуги да предявяват правата си по член 56 ДФЕС и не ми е известно за други, които да виждат такава тенденция. Точно обратното. Фактически, през последните две десетилетия законодателят на ЕС е насочил усилия за насърчаване на свободното предоставяне на услуги в целия Съюз, по-специално с приемането на Директивата за услугите. В случая се стига до разбирането, че свободното предоставяне на услуги следва да се направи по-достъпно за икономическите оператори. Въвеждането на ограничаващо правило в първичното право би било в пълно противоречие с това развитие, поради което би представлявало неуспешна стъпка назад в това отношение.

75. Подобно на това, пето, от съществено значение е, че Съдът (съвсем правилно) не се е позовал на решение Keck и Mithouard ( 82 ), когато е можел да направи това при тълкуването на свободното установяване на доставчик на услуги в контекста на Директивата за услугите. В решение X и Visser ( 83 ) той приема, че мярка, която несъмнено би представлявала „условие за продажба“ по смисъла на решение Keck и Mithouard ( 84 ), при все това попада в обхвата на свободното установяване съгласно Директивата за услугите, поради което „представлява отклонение от схващанията, довели до решение Keck“ ( 85 ).

76. Следователно не е налице основание за транспониране на обосновката от едно от най-спорните решения в областта на свободното движение на стоки ( 86 ) отвъд тази конкретна основна свобода.

в) Налице ли е правило „de minimis“ за член 56 ДФЕС?

77. До настоящия момент в практиката на Съда не се посочва, че член 56 ДФЕС — или някоя друга основна свобода по този въпрос — е предмет на правило „de minimis“ в смисъл, че свободното предоставяне на услуги се прилага само ако определен брой получатели на услугата се ползват от нея.

78. Макар Съдът да е установил, че свободното предоставяне на услуги не следва да е приложимо за определена съвкупност от факти, както са описани от запитващата юрисдикция, това се отнася по-скоро за положения, при които връзката между въпросната национална мярка и основната свобода е твърде слаба.

79. Налице е основателна причина за тази съдебна практика и за факта, че Съдът не се позовава на съображения „de minimis“: обхватът на свободното предоставяне на услуги трябва да се определя с качествени критерии, които лесно да могат да бъдат приложени в целия Съюз. Обратно, количествените критерии не могат и не следва да определят обхвата му. Доста встрани от това, не би било възможно да се установи или обоснове количествен праг. В случая на BONVER WIN например какъв би бил критерият за измерване? Десет клиенти? Сто? Хиляда? Определен процент от клиентите като част от „целия набор“ от клиенти? Например петнадесет процента? Или в зависимост от парите, които клиентът залага? Равни ли са клиентите, залагащи 1000 EUR, на 10 клиенти, залагащи по 100 EUR? Макар тези примери да изглеждат прости, бих отбелязал, че те отлично онагледяват това, че именно понятието „de minimis“ в контекста на основните свободи би било бъдещата причина за проблеми.

80. Фактът, че количественото понятие за „de minimis“ има повече връзка с конкретните факти по дадено дело, отколкото правните му аспекти, би довел до по-основен проблем. По никакъв начин не може да се изключи, че същата мярка би могла да се разглежда като „de minimis“ в една държава — членка на Съюза, но не и в друга. Това би застрашило условията на равнопоставеност на пазарните оператори, които разпоредбите относно вътрешния пазар целят да установят. Или следва ли „de minimis“ да се определи абстрактно? Ако да, как и от кого? Не трябва да се забравя, че в случая става въпрос за нехармонизирана област, в която мерките на държавите членки следва да се измерват спрямо свободите по Договора и че вътрешният пазар остава област на споделена компетентност на ЕС. Това положение не може да бъде сравнено с положението на правото на ЕС в областта на конкуренцията, където в самото законодателство на Съюза са зададени определени прагове.

81. В обобщение на мотивите против въвеждането на правило „de minimis“ в контекста на свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС, или всъщност по която и да е друга свобода, следва да се подчертае, че това е фактически, а не правен въпрос. В контекста на производството по преюдициално запитване националният съд е този, който следва да се произнесе по фактите. Да се позволи на националните съдилища да въвеждат такова правило би довело до разпокъсване на вътрешния пазар и би застрашило целта на условията на равнопоставеност на пазарните оператори.

82. От това следва, че правило „de minimis“ в контекста на член 56 ДФЕС следва да бъде принципно отхвърлено.

V. Заключение

83. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на отправените от Nejvyšší správní soud (Върховен административен съд, Чешка република) въпроси по следния начин: „Свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС — което не съдържа правило „de minimis“ — се прилага за положение, при което установено в държава членка дружество губи, съгласно публична мярка, определяща условията и реда за предоставяне на услуги, като например конкретно местоположение, разрешението да организира дейността си, когато някои от клиентите му са от държава членка, различна от тази, в която дружеството е установено, без оглед на това дали въпросната национална мярка е еднакво приложима (от правна и фактическа гледна точка)“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Например: дискриминация или пречка, условие за продажба и/или достъп до пазара, изцяло вътрешни положения.

( 3 ) Решение от 24 ноември 1993 г., Keck and Mithouard (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 4 ) Без, както е видно, да отнесе въпроса до Съда.

( 5 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 47).

( 6 ) Извеждам този термин от Arena, A. The Wall Around EU Fundamental Freedoms: the Purely Internal Rule at the Forty-Year Mark — Yearbook of European Law, 2019, Vol. 38, 153—219, р. 163.

( 7 ) Решение от 20 февруари 1979 г. (120/78, EU:C:1979:42).

( 8 ) Решение от 24 октомври 1978 г. (15/78, EU:C:1978:184).

( 9 ) Решение от 7 февруари 1979 г. (115/78, EU:C:1979:31).

( 10 ) Решение от 7 февруари 1979 г. (136/78, EU:C:1979:34).

( 11 ) Решение от 18 март 1980 г. (52/79, EU:C:1980:83).

( 12 ) Решение от 28 март 1979 г. (175/78, EU:C:1979:88).

( 13 ) Решение от 7 февруари 1979 г. (115/78, EU:C:1979:31, т. 24): „разпоредбите на Договора относно установяването и тези относно услугите не могат да се прилагат за положения, които са изцяло вътрешни за държавата членка“.

( 14 ) Съгласно заключението на генералния адвокат Warner по дело Saunders (175/78, непубликувано, EU:C:1979:63, стр. 1141).

( 15 ) Вж. решение от 24 октомври 1978 г. (15/78, EU:C:1978:184, т. 3).

( 16 ) Вж. решение от 7 февруари 1979 г. (136/78, EU:C:1979:34)

( 17 ) Вж. решение от 28 март 1979 г. (175/78, EU:C:1979:88, т. 10).

( 18 ) Предишен член 48 от Договора за ЕИО.

( 19 ) Вж. решение от 28 март 1979 г., Saunders (175/78, EU:C:1979:88, т. 10).

( 20 ) Вж. решение от 28 март 1979 г., Saunders (175/78, EU:C:1979:88, т. 11). При все това е интересно да се отбележи, че генералният адвокат по това дело разглежда въпроса за изцяло вътрешните положения в своето заключение, но прави извод, различен от този на Съда, при което анализира въпросните национални актове от гледна точка на свободното движение на работници; вж. заключението на генералния адвокат Warner по дело Saunders (175/78, непубликувано, EU:C:1979:63).

( 21 ) В предишни дела, като например знаковото решение от 15 юли 1964 г., Costa (6/64, EU:C:1964:66), Съдът, изглежда, не намира за необходимо да анализира въпроса за изцяло вътрешното положение.

( 22 ) Решение от 28 март 1979 г. (175/78, EU:C:1979:88).

( 23 ) Решение от 18 март 1980 г. (52/79, EU:C:1980:83, т. 9).

( 24 ) Дори с риск да бъда обвинен в ерес, за лесно позоваване ще използвам термините „компетентност“ и „допустимост“ като взаимнозаменяеми. Това не означава, че не съм запознат с правната разлика между тях: компетентността е обективна и се отнася до правната способност на Съда да постанови решение, докато допустимостта съдържа субективен елемент, тъй като отчасти може да се определи от запитващата юрисдикция. Фактически, разглеждането е допустимо само ако националният съд е спазил релевантните процесуални норми, като е отправил преюдициално запитване по съответното дело до Съда и надлежно е изложил мотиви за необходимостта от запитването. В това отношение напълно съм съгласен със заключението на генералния адвокат Wahl по дело Gullotta и Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168, т. 21 и 25), в което се изразява подобна позиция, като се подчертава, че разликата между двата термина не следва да се надценява.

( 25 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г. (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 50—53). За цялостно резюме на практиката на Съда по въпроса преди това решение вж. заключението на генералния адвокат Wahl по съединени дела Venturini и др. (C‑159/12—C‑161/12, EU:C:2013:529).

( 26 ) В този смисъл вж. също моето заключение по съединени дела X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2017:397, т. 115).

( 27 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 50).

( 28 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 51).

( 29 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 52).

( 30 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 53).

( 31 ) Решение от 1 октомври 2015 г. (C‑340/14 и C‑341/14, EU:C:2015:641).

( 32 ) Вж. решение от 1 октомври 2015 г., Trijber и Harmsen (C‑340/14 и C‑341/14, EU:C:2015:641, т. 41). Курсивът е мой.

( 33 ) Затова решение Trijber и Harmsen (C‑340/14 и C‑341/14, EU:C:2015:641) е дело с интересен развой: след като установява, че някои положения не са изцяло вътрешни по своето естество, Съдът не дава отговор на материалноправните въпроси на запитващата юрисдикция, която именно иска да се установи дали разпоредбите на Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50) (наричана по-нататък „Директивата за услугите“), отнасящи се до свободата на установяване на доставчиците на услуги, се прилагат за изцяло вътрешни положения. Едва на по-късен етап в решение от 30 януари 2018 г., X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2018:44), Съдът дава отговор на този въпрос, който е утвърдителен.

( 34 ) Вж. решение от 15 ноември 2016 г. (C‑268/15, EU:C:2016:874).

( 35 ) Настоящият случай следва да се разгледа с оглед на разпоредбите на Договора. Директивата за услугите не се прилага спрямо хазартните дейности; вж. член 2, параграф 2, буква з) от нея. Ако хазартните дейности бяха обхванати от тази директива, въпросът на запитващата юрисдикция нямаше да възникне, тъй като главата относно установяването на доставчиците на услуги се прилага ratione materiae за изцяло вътрешни положения; вж. решение от 30 януари 2018 г., X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2018:44).

( 36 ) В терминологията на Müller-Graff, P.-Chr. In — Streinz, R. (ed.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, Munich, трето издание, 2018 г., член 56 ДФЕС, т. 1.

( 37 ) Вж. член 57 ДФЕС, съгласно който услугите се считат за „услуги“ по смисъла на Договорите, ако те обикновено се предоставят срещу възнаграждение, доколкото не са регулирани от разпоредбите, отнасящи се до свободата на движение на стоки, капитали и хора. В това отношение Съдът е постановил, че понятието „услуги“ обхваща услуги, които не са регулирани от други свободи, за да се гарантира, че всички стопански дейности попадат в обхвата на основните свободи, от което заключавам, че това не е субсидиарна, а остатъчна основна свобода. Вж. моето заключение по съединени дела X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2017:397, т. 88).

( 38 ) Вж. решение от 17 декември 1981 г., Webb (279/80, EU:C:1981:314, т. 17).

( 39 ) Вж. решение от 3 декември 1974 г., van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, т. 27).

( 40 ) Така свободното предоставяне на услуги по член 56 ДФЕС изисква не само премахването на всяка основана на гражданството дискриминация по отношение на установените в друга държава членка доставчици на услуги, но и на всяко ограничение, дори то да се прилага, без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави членки. Това е постоянна съдебна практика след решение от 25 юли 1991 г., Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, т. 12). Вж. освен това решения от 18 юли 2013 г., Citroën Belux (C‑265/12, EU:C:2013:498, т. 35), и от 8 септември 2009 г., Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, т. 51). В решение от 30 ноември 1995 г., Gebhard (C‑55/94, EU:C:1995:411, т. 37), макар това дело да се отнася до свободата на установяване, Съдът се позовава не само на тази конкретна свобода: „националните мерки, които биха могли да затруднят или да направят по-малко привлекателно упражняването на гарантираните с Договора основни свободи“. Курсивът е мой.

( 41 ) Вж. решения от 31 януари 1984 г., Luisi и Carbone (286/82 и 26/83, EU:C:1984:35, т. 16), и от 8 септември 2009 г., Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, т. 51).

( 42 ) Това становище се споделя и от Randelzhofer, A. и Forsthoff, U. In — E. Grabitz, E. Hilf, M. и Nettesheim, M., Das Recht der Europäischen Union, 57., актуализирано през февруари 2020 г., C. H. Beck, Munich, членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС, т. 3.

( 43 ) Те принципно са аналогични на определението „търговия с услуги“ съгласно Общото споразумение за митата и търговията, приложено към Споразумението за създаване на СТО (наричано по-нататък „ГАТС“). Съгласно член 1, параграф 2 от ГАТС търговията с услуги се определя като включваща четири начина на предоставяне на услуги: 1) трансгранични доставки, които не включват никакво движение на хора; 2) потребление в чужбина, включващо движението на потребител на територията на страната — членка на СТО, в която е установен доставчикът; 3) търговско присъствие, тоест присъствието на дъщерно дружество или клон на територията на страната — членка на СТО, в която следва да се предостави услугата; 4) присъствието на физически лица от страна — членка на СТО, с което се дава възможност на доставчик от една страна членка да предоставя услуги на територията на която и да е друга страна членка.

( 44 ) Често за това се използва терминът „активно“ свободно движение на услуги.

( 45 ) Вж. заключението на генералния адвокат Lenz по дело Cowan (186/87, непубликувано, EU:C:1988:526, т. 14).

( 46 ) Често за това се използва терминът „пасивно“ свободно движение на услуги. По отношение на това понятие вж. Völker, St. Passive Dienstleistungsfreiheit im Europäischen Gemeinschaftsrecht. Duncker & Humblot, Berlin, 1990,р. 61 et sq.

( 47 ) Сред типичните примери са туристическите групи, преминаващи граница с екскурзовод.

( 48 ) По-специално посредством телекомуникация или интернет.

( 49 ) Вж. също текста на член 56 ДФЕС.

( 50 ) За разлика от свободното движение на работници и свободата на установяване, свободното предоставяне на услуги определя необходимия трансграничен елемент не чрез позоваване на притежателя на свободата, а на връзката с услугата. Свободното предоставяне на услуги не се изключва по-специално, тъй като получателите или доставчиците на услуги са с една и съща националност. Вж. по-подробно Randelzhofer, A. и Forsthoff, U., op. cit.

( 51 ) Вж. член 34 ДФЕС.

( 52 ) Вж. член 35 ДФЕС.

( 53 ) Между другото, съдебната практика по дело Keck, на което ще се спра подробно по-долу, се прилага само по отношение на вноса. Постановена е въз основа на настоящия член 34 ДФЕС и се прилага единствено в контекста на еднакво приложимите мерки от правна и фактическа гледна точка. За разлика от това, член 35 ДФЕС се прилага само по отношение на дискриминационните мерки.

( 54 ) Вж. решение от 17 май 1994 г., Corsica Ferries (C‑18/93, EU:C:1994:195, т. 30).

( 55 ) Вж. решение от 10 май 1995 г., Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, т. 19).

( 56 ) Пак там.

( 57 ) В този смисъл вж. също Müller-Graff, P.-Chr., op. cit., и Holoubek, M. in —Schwarze, J., Becker, U., Hatje, A. и Schoo J. (eds), EU-Kommentar, четвърто издание., Nomos, Baden-Baden, 2019 г., член 57 ДФЕС, т. 42.

( 58 ) C‑581/18, EU:C:2020:77, т. 30.

( 59 ) За разлика от държавата на местоназначение.

( 60 ) Вж. решение от 10 май 1995 г. (C‑384/93, EU:C:1995:126, т. 30).

( 61 ) Решение от 7 май 1998 г. (C‑350/96, EU:C:1998:205, т. 25).

( 62 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 63 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 64 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 65 ) Умишлено изключвам в анализа си съдебната практика относно специфичния въпрос за данъците. В случая е добре известно, че Съдът съвсем правилно следва подход, който е по-близък до ограниченията, основани на дискриминацията. Дори и случаите да са сложни. Причината е проста: данъците по своето естество обикновено са еднакво приложими от правна и фактическа гледна точка. Би било трудно да се обоснове, че те автоматично попадат в обхвата на основните свободи и че, като позиция по подразбиране, държавите членки трябва да ги обосновават. Именно поради тази причина съм напълно съгласен със Съда, ако в тази специфична област приема, че ако единственият ефект от данъците е да пораждат допълнителни разходи по отношение на въпросната услуга и ако те засягат по същия начин предоставянето на услуги между държавите членки и тази в една държава членка, тогава те не попадат в обхвата на член 56 ДФЕС. Вж. например решения от 8 септември 2005 г., Mobistar и Belgacom Mobile (C‑544/03 и C‑545/03, EU:C:2005:518, т. 31), и от 17 февруари 2005 г., Viacom Outdoor (C‑134/03, EU:C:2005:94, т. 38).

( 66 ) Между другото, не много дълго след решение от 24 ноември 1993 г., Keck и Mithouard (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905). Това е индикация, че поне към момента Съдът не е съзрял нужда да въведе ограничение на обхвата на свободното предоставяне на услуги.

( 67 ) Решение от 30 ноември 1995 г. (C‑55/94, EU:C:1995:411).

( 68 ) Решение от 10 май 1995 г. (C‑384/93, EU:C:1995:126).

( 69 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 70 ) Вж. заключението на генералния адвокат Bobek по дело TÜV Rheinland LGA Products и Allianz IARD (C‑581/18, EU:C:2020:77, т. 31).

( 71 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 72 ) Вж. моето заключение по дело Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, т. 23).

( 73 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 74 ) В този смисъл вж. например Müller-Graff, P.-Chr., in von der Groeben, H., Schwarze, J. и Hatje, A. (eds), Europäisches Unionsrecht (Kommentar), седмо издание, Nomos, Baden-Baden, член 34 ДФЕС, т. 247.

( 75 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 76 ) Електроенергията например е забележително изключение по отношение на изискването за материално естество.

( 77 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905, т. 14).

( 78 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 79 ) Френските икономически оператори са искали да продават на загуба във Франция picon bière, продукт с произход от Франция, и са били възпрепятствани да направят това на основание на френски закон.

( 80 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 81 ) Пак там, точка 14.

( 82 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 83 ) Вж. решение от 30 януари 2018 г. (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2018:44, т. 97). Вж. също моето заключение по съединени дела X и Visser (C‑360/15 и C‑31/16, EU:C:2017:397, т. 87—104).

( 84 ) Решение от 24 ноември 1993 г. (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905).

( 85 ) Вж. Snell, J. Independence day for the Services Directive: Visser — Common Market Law Review. 2019, Vol. 56, 1119—1136, р. 1129.

( 86 ) Вж., наред с други, Mattera, A. De l’arrêt “Dassonville” à l’arrêt “Keck”: l’obscure clarté d’une jurisprudence riche en principes novateurs et en contradictions — Revue du marché unique européen. 1994, No 1, 117—160; Gormley, L. Reasoning Renounced? The Remarkable Judgment in Keck & Mithouard — European Business Law Review. 1994, 63—67; Steindorff, E. Unvollkommener Binnenmarkt — Zeitschrift für das gesamte Handelsrecht und Wirtschaftsrecht. 1994, 149—169; Lenz, C. O. Ein undeutlicher Ton — Neue juristische Wochenschrift. 1994, р. 1633, 1634. В защита на решение от 24 ноември 1993 г., Keck и Mithouard, (C‑267/91 и C‑268/91, EU:C:1993:905), вж. Joliet, R. (един от съдиите по това решение), Der freie Warenverkehr: Das Urteil Keck und Mithouard und die Neuorientierung der Rechtsprechung — Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht, internationaler Teil. 1994, 979—987. Вж. също моето заключение по дело Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, т. 21 и сл.).