ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. BOBEK

представено на 5 юли 2017 година ( 1 )

Дело C‑224/16

Асоциация на българските предприятия за международни превози и пътищата (АЕБТРИ)

срещу

Началник на Митница „Бургас“

(Преюдициално запитване, отправено от Върховен административен съд (България)

„Преюдициално запитване — Митнически съюз — Външен транзит — Конвенция ТИР — Превоз, извършен под покритието на карнет ТИР — Неприключена операция ТИР — Отговорност на гарантиращата асоциация — Солидарна отговорност — Задължение на компетентните органи, в рамките на възможното, да изискат плащане от пряко дължащото лице или лица, преди да предявят рекламация пред гарантиращата асоциация — Членове 203 и 213 от Митническия кодекс на Общността — Определяне на длъжниците по митническото задължение — Лица, придобили или задържали стоките, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че те са били отклонени от митнически надзор“

I. Въведение

1. Пред входно митническо учреждение на турско-българската граница турско дружество, превозващо стоки към Румъния, представя карнет ТИР. Въпреки че самите стоки, изглежда, са получени в Румъния, операцията ТИР не е приключена редовно в получаващото митническо учреждение в тази страна. Поради това възниква митническо задължение. За събирането на дължимите суми българските органи най-напред предприемат действия срещу титуляря на карнета ТИР. Действията им се оказват безуспешни. Понастоящем те предприемат действия против гарантиращата асоциация съгласно режима ТИР.

2. Гарантиращата асоциация обжалва постановлението за принудително събиране на публични държавни вземания, издадено от българските органи. Във връзка с това Върховният административен съд (България) иска да установи дали компетентните национални органи са изпълнили задължението съгласно Конвенцията ТИР ( 2 ) да изискат плащане на дължимите суми най-напред от лицата, които пряко дължат същите, преди да предявят иск пред гарантиращата асоциация. По-специално запитващата юрисдикция иска да уточни какви мерки е необходимо да се предприемат, за да се изиска плащане, и как могат да бъдат определени преките длъжници по митническото задължение.

3. Освен тези два конкретни въпроса настоящият случай повдига по-общи проблеми относно взаимодействието между правилата по Конвенцията ТИР и разпоредбите на Митническия кодекс на Общността (наричан по-нататък „Митническият кодекс“) ( 3 ), както и относно естеството на отговорността на гарантиращата асоциация съгласно Конвенцията ТИР.

II. Правна уредба

1. Конвенцията ТИР

4. Член 1, буква o) от Конвенцията ТИР определя понятието „титуляр“ на карнет ТИР като „лице, на чието име е издаден карнет ТИР съгласно съответните разпоредби на конвенцията и от чието име е изготвена митническа декларация под формата на карнет ТИР, удостоверяващ желанието да се поставят стоки под режима ТИР в отправното митническо учреждение. Титулярят е отговорен за представянето на пътното превозно средство, състава от пътни превозни средства или контейнера заедно със стоката и съответния карнет ТИР в отправното митническо учреждение, транзитното митническо учреждение и получаващото митническо учреждение, като надлежно спазва съответните разпоредби на конвенцията“.

5. Съгласно член 1, буква р) от Конвенцията ТИР понятието „гарантираща асоциация“„означава асоциация, одобрена от митническите власти на някоя договаряща страна като гарант за лицата, ползващи режима ТИР“.

6. Член 8 от Конвенцията ТИР гласи следното: „1. Гарантиращата асоциация се задължава да заплати дължимите вносни или износни мита и такси, увеличени с лихви за закъснение, начислени съгласно митническите законови и подзаконови актове на държавата, в която е била установена нередовност в операцията ТИР. Асоциацията отговаря съвместно и солидарно за изплащането на споменатите по-горе суми с лицата, които ги дължат. 2. Когато законовите и подзаконовите актове на някоя договаряща страна не предвиждат заплащане на вносни или износни мита и такси в случаите, посочени в ал. 1, гарантиращата асоциация се задължава да заплати при същите условия сума, равна на вносните или износни мита и такси, заедно с евентуалните лихви за закъснение. […] 7. Когато сумите, предвидени в параграфи 1 и 2, станат изискуеми, компетентните органи са длъжни, в рамките на възможното, да изискат плащането им от лицето или лицата, пряко дължащи тези суми, преди да предявят рекламация пред гарантиращата асоциация“.

7. Член 11 от Конвенцията ТИР предвижда, че: „1. Когато операцията ТИР не е била приключена, компетентните органи нямат право да изискват от гарантиращата асоциация плащането на сумите, предвидени в член 8, параграфи 1 и 2, освен ако в едногодишен срок, считан от датата на задействането на карнета ТИР, тези органи са уведомили писмено асоциацията за неприключването. Тази разпоредба се прилага и когато сертификатът за завършване на операцията ТИР е получен в резултат на злоупотреба или измама, но тогава срокът за уведомление е две години. 2. Искането за заплащане на сумите, споменати в член 8, параграфи 1 и 2, се изпраща на гарантиращата асоциация не по-рано от три месеца от датата, на която асоциацията е била уведомена, че операцията ТИР не е била приключена или че сертификатът за завършване на операцията ТИР е бил получен в резултат на злоупотреба или измама, и не по-късно от две години след тази дата. Все пак, когато случаите са представени за разглеждане по съдебен ред в посочения по-горе двугодишен срок, искането за плащане се отправя в срок до една година от датата на окончателното влизане в сила на съдебното решение. 3. За изплащане на исканата сума гарантиращата асоциация разполага с тримесечен срок, считан от датата на предявяването на искането за заплащане. Асоциацията получава обратно изплатените суми, ако в срок от две години след датата на предявяването на искането за заплащане докаже по задоволителен за митническите органи начин, че не е имало никаква нередност, свързана с операцията ТИР по спорния превоз“.

2. Митническият кодекс

8. Съгласно член 203 от Митническия кодекс: „1. Вносно митническо задължение възниква при: – отклонение от митнически надзор на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове. 2. Митническото задължение възниква в момента на отклонението на стоките от митнически надзор. 3. Длъжникът е: – лицето, отклонило стоките от митнически надзор, – лицата, участвали при отклонението на стоките, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че стоките се отклоняват от митнически надзор, – лицата, придобили или задържали стоките, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че към момента на придобиване или получаване на стоките те са били отклонени от митнически надзор, и – когато е приложимо, лицето, отговорно да изпълни задълженията, произтичащи от временното складиране на стоките или от ползването на митническия режим, под който са били поставени стоките.“

9. Член 213 от Митническия кодекс гласи, че: „[к]огато за едно митническо задължение има повече от един длъжник, те са солидарно отговорни за неговото заплащане“.

3. Регламентът за прилагане

10. Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията ( 4 ) определя разпоредби за прилагане на Митническия кодекс. В част II, дял II, глава 9, раздел 2 (членове 454—457б) ( 5 ) се съдържат специални правила относно „Процедурата ТИР“.

11. Съгласно член 455 от Регламента за прилагане: „1. Митническите служби на държавата членка на дестинация или излизане връщат съответната част от ваучер № 2 от ТИР карнета на митническите служби на държавата членка на влизане или отпътуване без забавяне и най-много до един месец от датата на приключване на операцията ТИР. 2. Ако съответната част от ваучер № 2 от ТИР карнета не бъде върната на митническите служби на държавата членка на влизане или отпътуване в рамките на два месеца от датата на приемане на ТИР карнета, тези служби информират заинтересованата гарантираща асоциация, без това да засяга уведомяването, което трябва да се извърши съгласно член 11, параграф 1 от Конвенцията ТИР. Те също така уведомяват титуляря на ТИР карнета и канят както последния, така и заинтересованата гарантираща асоциация да предоставят доказателства, че операцията по ТИР е била приключена. […]“.

12. Член 455a от Регламента за прилагане предвижда, че: „1. Ако митническите служби на държавата членка на влизане или отпътуване не получат в рамките на четири месеца след датата на приемане на ТИР карнета доказателство, че операцията ТИР е приключена, те незабавно предприемат процедура по разследване, за да получат информацията, необходима за приключване на операцията ТИР, или, когато това не е възможно, да установят дали е възникнало митническо задължение, да идентифицират длъжника и да определят митническите служби, отговорни за вписване в сметките. Ако митническите служби получат по-рано информация, че операцията ТИР не е била приключена, или подозират, че случаят е такъв, те незабавно започват процедурата по разследване. […] 5. Когато разследването установи, че операцията ТИР е приключена правилно, митническите служби на държавата членка на влизане или отпътуване незабавно информират гарантиращата асоциация и титуляря на ТИР карнета и, където е целесъобразно, евентуално митническите служби, които може да са започнали процедура по събиране в съответствие с членове от 217 до 232 от Кодекса“.

13. Член 457 от Регламента за прилагане предвижда, че: „1. За целите на член 8, параграф 4 от Конвенцията ТИР, когато се извършва операция ТИР на митническата територия на Общността, всяка гарантираща асоциация, установена в Общността, може да стане отговорна за заплащане на гарантираната [с]ума на митническото задължение, отнасящо се до въпросните стоки в операцията ТИР, до ограничение от 60000 ЕUR или неговата равностойност в национална валута за ТИР карнет. 2. Гарантиращата асоциация, установена в държавата членка, компетентна за събирането съгласно член 215 от Кодекса, е задължена да заплати гарантираната сума на митническото задължение. 3. Всяко валидно известие за неприключване на операция ТИР, направено от митническите служби на една държава членка, идентифицирана като компетентна за събирането съгласно член 215, параграф 1, трето тире от Кодекса, до гарантиращата асоциация, упълномощена от тези служби, е валидно също и когато митническите служби на друга държава членка, идентифицирани като компетентни за събирането съгласно член 215, параграф 1, първо или второ тире от Кодекса, по-късно пристъпят към събиране от гарантиращата асоциация, упълномощена от последните служби“.

III. Факти, производство и преюдициални въпроси

14. На 11 ноември 2008 г. на входно митническо учреждение митнически пункт „Капитан Андреево“ на турско-българската граница е задействан карнет ТИР. Титуляр на карнета ТИР е дружеството Саргут ООД със седалище в Република Турция. Като страна на получаване на въпросните стоки е посочена Румъния.

15. Българските органи не са получили съответната част от ваучер № 2 от карнета ТИР в установения срок. Те изпращат запитване до румънските митнически органи, за да разследват приключването на операцията ТИР. Румънските органи отговарят, че превозваните под покритието на карнет ТИР стоки не са им били представени. Ваучер № 2 от карнета ТИР, който по-късно е приведен като доказателство от гарантиращата асоциация, не е бил представен на получаващото митническо учреждение в Румъния. Според запитващата юрисдикция той изглежда неистински или фалшифициран.

16. На 10 септември 2009 г. Началникът на Митнически пункт „Капитан Андреево“ издава решение с адресат Саргут ООД, в което се определя размерът на възникналото митническо задължение за мито и данък върху добавената стойност (ДДС), ведно със законната лихва. Както Саргут ООД в качеството му на титуляр на карнет ТИР, така и Асоциацията на българските предприятия за международни превози и пътищата (АЕБТРИ) са уведомени за решението. Саргут ООД обжалва решението, но то е потвърдено с решение на Върховния административен съд от 2 ноември 2010 г.

17. На 22 ноември 2010 г. АЕБТРИ е уведомена за незавършената операция ТИР и ѝ е представено искане за плащане на задължението. АЕБТРИ не изпълнява задължението в определения в член 11, параграф 3 от Конвенцията ТИР срок.

18. На 7 юни 2011 г. Началникът на Митница „Свиленград“ изпраща искане до компетентната териториална дирекция на Националната агенция за приходите за образуване на изпълнително производство за събиране на дължимите суми от Саргут ООД съгласно решението от 10 септември 2009 г. По-късно обаче компетентните органи уведомяват Митница „Свиленград“, че не са постъпвали суми за погасяване на задълженията.

19. На 5 септември 2012 г. Началникът на Митница „Свиленград“ издава постановление за принудително събиране на неплатените митни сборове и ДДС, ведно със законната лихва (наричано по-нататък „постановлението за принудително събиране“). Постановлението за принудително събиране е адресирано до АЕБТРИ в качеството ѝ на гарантираща асоциация. В него се посочва, че е направено всичко в рамките на възможното за събирането на задължението от Саргут ООД, титуляр на карнета ТИР.

20. В хода на производството по издаване на постановлението за принудително събиране като доказателство са представени няколко документа: международна товарителница, в която се посочва, че Irem Corporation SRL Румъния е получател на превозваните стоки; документ за международна консигнация с подпис и печат на получателя; потвърждение за получаване на стоката, подписано и подпечатано от Irem Corporation SRL; и писмо от превозвача (Саргут ООД) до Митница „Свиленград“, в което се твърди, че превозът под режим ТИР е прекратен в Румъния и че „митническият отдел в Румъния е запечатал карнета, заради разтоварване на стоки“.

21. Съгласно акта за преюдициално запитване от тези документи може да се заключи, че стоката е получена от Irem Corporation SRL. Липсват обаче доказателства, че стоката е декларирана пред получаващото митническо учреждение.

22. АЕБТРИ обжалва постановлението за принудително събиране пред Административен съд — Хасково (България). Жалбата е отхвърлена. АЕБТРИ обжалва пред Върховния административен съд, запитваща юрисдикция по настоящото дело.

23. С оглед на изложеното запитващата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: 1) Компетентен ли е Съдът, с цел предотвратяване на противоречиви съдебни решения, да тълкува, по обвързващ за юрисдикциите на държавите членки начин, [Конвенция ТИР], когато се касае за областта, уредена от член 8 и член 11 от тази Конвенция, при преценка за наличие на отговорност на гарантираща асоциация, регламентирана и в член 457, параграф 2 от [Регламента за прилагане]? 2) Тълкуването на член 457, параграф 2 от [Регламента за прилагане] във връзка с член 8, параграф 7 (сега член 11, параграф 2) и обяснителните бележки към тях от [Конвенцията ТИР], позволява ли да се приеме, че в случай като настоящия, при настъпила изискуемост на вземанията по член 8, параграфи 1 и 2 от [Конвенцията ТИР], митническите органи са изискали в рамките на възможното, плащането им от титуляря на карнета ТИР, пряко дължащ тези суми, преди да предявят рекламация пред гарантиращата асоциация? 3) Получателят, който е придобил или задържал стока, за която знае, че е превозена под покритието на ТИР карнет, за която не е установено да е представена и манифестирана пред получаващото митническо учреждение (митница по направление), следва ли да се счита, само поради тези обстоятелства, че е лице, което е трябвало да знае, че стоката е била отклонена от митнически надзор и да бъде признат за солидарен съдлъжник по смисъла на член 203, параграф 3, трето тире във връзка с член 213 от Митническия кодекс на Общността? 4) Ако отговорът на третия въпрос е положителен, бездействието на митническата администрация да изиска плащане на митническото задължение от този получател, пречка ли е за реализиране на отговорността, регламентирана и в член 457, параграф 2 от [Регламента за прилагане] на гарантираща асоциация по член 1, [буква р)] [от Конвенцията ТИР]?

24. Българското правителство, Началникът на Митница „Бургас“ (като правоприемник на Митница „Свиленград“), АЕБТРИ, както и Европейската комисия представят писмени становища. Всички те, с изключение на АЕБТРИ, участват в съдебното заседание на 26 април 2017 г.

IV. Анализ

25. Настоящото заключение има следната структура. След като се спра накратко на първия въпрос относно компетентността на Съда да тълкува Конвенцията ТИР (раздел A), ще премина към втория въпрос, свързан с вида мерки, които националните органи трябва да приемат, за да изпълнят изискванията, установени в член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР (раздел Б). На следващо място ще разгледам заедно трети и четвърти въпрос относно възможността и последиците от това получателят на стоката да се счита за едно от пряко дължащите лица по смисъла на член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР (раздел В).

А. По първия въпрос: компетентността на Съда

26. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали Съдът е компетентен да тълкува Конвенцията ТИР.

27. Комисията, българското правителство и Началникът на Митница „Бургас“ посочват, че отговорът на този въпрос трябва да е утвърдителен. Съгласен съм

28. Конвенцията ТИР е одобрена от името на Европейската икономическа общност с Регламент (ЕИО) № 2112/78 на Съвета от 25 юли 1978 г. и влиза в сила на 20 юни 1983 г. ( 6 ). Така тя става неразделна част от правния ред на Съюза. Съдът е компетентен да се произнася преюдициално относно тълкуването на международна конвенция, която е част от правния ред на Съюза ( 7 ).

29. Освен това би могло да се напомни, че всъщност това не е първият случай, в който Съдът е приканен да тълкува разпоредбите на Конвенцията ТИР ( 8 ).

Б. По втория въпрос: задължението в рамките на възможното да се изиска плащане от пряко дължащото лице или лица

1. Предварителни бележки

30. Преди да пристъпя към разглеждане на въпроса по същество, на този етап следва да се изтъкнат четири предварителни съображения.

31. Първо, настоящото заключение не обяснява подробно функционирането на Конвенцията ТИР. Причина за това са не само съображения за краткост, а и фактът, че тази задача вече е изпълнена убедително от генералния адвокат Léger в заключението му по дело BGL, към което препращам за целта ( 9 ).

32. Второ, следва да се припомни, че правата и задълженията на гарантиращите асоциации се уреждат от Конвенцията ТИР, митническото законодателство на Съюза и съответните договори, сключени между тези асоциации и националните органи ( 10 ). Тези договори се уреждат от националното право ( 11 ). Настоящото заключение се отнася единствено до Конвенцията ТИР и митническото законодателство на Съюза. Поради това то по никакъв начин не изключва или засяга произтичащите от тези договори права и задължения на гарантиращите асоциации.

33. Трето, по принцип във връзка с всички отправени от националната юрисдикция въпроси следва да се припомни, че правата и задълженията, произтичащи от Конвенцията ТИР, трябва да се разграничат от тези, произтичащи от правото на Съюза. Конвенцията ТИР представлява инструмент на международното право, към който Съюзът се е присъединил. Следователно Съюзът е приел собствени правила за прилагане на Конвенцията ТИР в своя правен ред. Разбира се, впоследствие тези правила на Съюза ще бъдат релевантни за националните органи при прилагането на Конвенцията ТИР. Тези правила обаче не са определящи за тълкуването на самата Конвенция ТИР. С други думи, разпоредбите на правото на Съюза, приети с оглед на прилагането на Конвенцията ТИР, трябва да се тълкуват в светлината на тази Конвенция. Това, разбира се, не означава и не следва да означава, че Конвенцията ТИР трябва да се тълкува в светлината на вторичното законодателство на Съюза.

34. Четвърто, отправеният от националната юрисдикция втори въпрос се отнася преди всичко до вида мерки, които компетентните национални органи следва да приемат, за да изпълнят установеното с член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР задължение да изискат плащане „в рамките на възможното“ от пряко дължащото лице или лица, преди да предявят рекламация пред гарантираща асоциация. Вярно е, че в рамките на този въпрос до известна степен се крие преценка относно кръга от лица, които биха могли да се считат за „пряко дължащи“. Дали обаче получателят на стоката може да се разглежда като пряко дължащо лице по смисъла на член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР, е конкретният предмет на въпроси 3 и 4. Поради това считам, че е уместно да разгледам този проблем, т.е. определянето на „пряко дължащо лице или лица“ в общ отговор на тези въпроси.

2. Анализ на втория преюдициален въпрос

35. Поставеният от запитващата юрисдикция втори преюдициален въпрос се отнася до тълкуването на член 457, параграф 2 от Регламента за прилагане във връзка с член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. Тя иска да установи дали в случай като настоящия митническите органи са изискали „в рамките на възможното“ плащане от пряко дължащите лица. С този въпрос посочената юрисдикция по същество иска да уточни дали са изпълнени изискванията, предвидени в член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. Съгласно тази разпоредба „компетентните органи са длъжни, в рамките на възможното, да изискат плащането им от лицето или лицата, пряко дължащи тези суми, преди да предявят рекламация пред гарантиращата асоциация“ ( 12 ).

36. Нито Митническият кодекс, нито Регламентът за прилагане съдържат каквито и да е специфични правила относно прилагането на изискването по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. Не е предвидено приемането на конкретни мерки, с които да се изиска плащане от пряко дължащото лице или лица, преди да се предяви искане за плащане пред гарантиращата асоциация. Разпоредбата на правото на Съюза, която се отнася до задълженията на гарантиращите асоциации в рамките на транзитен режим ТИР, е член 457 от Регламента за прилагане. В параграф 1 от този член само се посочва, че когато се извършва операция ТИР на митническата територия на Съюза, всяка гарантираща асоциация, установена в Съюза, може да стане отговорна за заплащане на гарантираната сума на митническото задължение, отнасящо се до въпросните стоки до установеното ограничение.

37. Ето защо въпросът се свежда до това дали самият член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР изисква от компетентните органи да предявят (само) искане за плащане към пряко дължащото лице или лица, или изисква също така да предприемат (всички останали) възможни(те) мерки за принудително изпълнение срещу тези лица, преди да поискат плащане от гарантиращата асоциация.

38. Страните са на различно мнение в това отношение. АЕБТРИ твърди, че трябва да се изчерпят възможностите за изпълнение по отношение на преките длъжници, преди да се пристъпи към действия по отношение на гарантиращата асоциация. Българското правителство и Началникът на Митница „Бургас“ посочват, че в настоящия случай компетентните органи са направили всичко възможно, за да получат плащане от титуляря на карнета ТИР. Комисията потвърди в съдебното заседание, че според нея член 8, параграф 7от Конвенцията ТИР не изисква мерки за принудително изпълнение срещу пряко дължащото лице или лица.

39. Споделям становището, изразено от Комисията, българското правителство и Митница „Бургас“. Според мен буквалното, контекстуалното, както и телеологичното тълкуване на член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР води до извода, че компетентните органи просто са длъжни да поискат плащането (да уведомят и да поискат плащане). Те не са длъжни обаче и да изчерпят всички възможности за събиране на вземането посредством мерки за принудително изпълнение, за да могат да поискат плащане от гарантиращата асоциация.

40. Що се отнася до текста на тази разпоредба, член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР само установява задължението да се изисква плащане от пряко дължащите лица ( 13 ).

41. Обяснителните бележки, приети с цел тълкуване на Конвенцията ТИР, предвиждат по-конкретни насоки в това отношение ( 14 ). Обяснителната бележка към член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР се отнася именно до „[м]ерките, които компетентните органи трябва да предприемат, за да изискат плащането от пряко дължащото лице или лица, трябва да включват поне уведомление за неприключена операция ТИР и/или изпращане на искане за заплащане по карнета ТИР“ ( 15 ).

42. Следователно обяснителната бележка посочва само уведомлението за неприключената операция и искането за плащане като мерки, с които става изискването на плащане. От нея става ясно, че не е необходимо предприемане на мерки за принудително събиране, за да могат компетентните органи да предявят искане за плащане към гарантиращата асоциация по член 8, параграфи 1 и 7 от Конвенцията ТИР.

43. Следователно от текста става ясно, че от член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР не може да се изведе изискване за изчерпване на принудителното производство, което допълнително се подкрепя и от обяснителната бележка към тази разпоредба. Според мен, ако в посочения в искането за плащане краен срок не е извършено плащане, условието „да [се] изиска[…] плащане[…]“, е изпълнено.

44. Това тълкуване се подкрепя и поради систематични съображения. Първо, следва да се подчертае, че член 8, параграф 1 от Конвенцията ТИР определя отговорността на гарантиращите асоциации като съвместна и солидарна по естеството си. Този вид отговорност по принцип означава ( 16 ), че всеки длъжник отговаря за цялото задължение и че кредиторът по принцип е свободен да поиска плащане от един или от повече длъжници по свой избор ( 17 ).

45. С оглед на това установеното в член 8, параграф 7 изискване представлява задължение, което е предпоставка за ангажирането на този вид отговорност, наложена от Конвенцията ТИР. Органите трябва да положат усилия, за да изискат плащане най-напред от пряко дължащото лице или лица. След като обаче това процесуално изискване за уведомление и изискване на плащането от пряко дължащото лице или лица по член 8, параграф 7 е изпълнено, съвместната и солидарна отговорност на гарантиращата асоциация е ангажирана и националните органи могат да поискат плащане от нея.

46. Второ, предвиденото в член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР изискване също трябва да се тълкува във връзка с установените в член 11 от тази Конвенция времеви ограничения. По-специално, съгласно член 11, параграф 2 от Конвенцията ТИР искането за заплащане на сумите се изпраща на гарантиращата асоциация не по-рано от три месеца от датата, на която асоциацията е била уведомена за неприключването, но не по-късно от две години след същата дата ( 18 ). Не е ясно как компетентните органи биха могли да спазят тези срокове и все пак да приложат всички възможни мерки за принудително изпълнение срещу прекия длъжник или длъжници.

47. Накрая, следва да се има предвид, че целта на Конвенцията ТИР е да се улесни международният превоз на стоки. Тя предвижда, че за такива стоки не се заплащат или депозират вносни или износни мита и такси в транзитните митнически учреждения (член 4). Това улеснение е възможно благодарение на факта, че транзитните операции се обхващат от някоя от националните гарантиращи асоциации, които са свързани в гаранционна верига, администрирана от Международния съюз за автомобилен транспорт, подкрепян от международни застрахователни компании ( 19 ). С други думи, налице е баланс: отделнитетранзитни държави членки вече не извършват независими проверки и не налагат мита. От друга страна, гарантиращите асоциации поемат отговорността на титулярите на карнети ТИР, които не са установени в изискващата плащането държава и срещу които принудителното събиране на задължения невинаги може да бъде успешно осъществено.

48. Тази главна цел (както и споменатият баланс) съгласно Конвенцията ТИР може да бъде изложена на риск, ако изразът „да изискат плащането“ по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР се разбира като задължение за предприемане на мерки за пълно принудително изпълнение срещу всички длъжници, срещу които дадена държава членка би имала право да насочи изпълнението във всеки конкретен случай. Тогава недипломатично и директно би могъл да се зададе въпросът: ако е така, защо изобщо да има Конвенция ТИР?

49. В настоящия случай, ако националната юрисдикция потвърди това, изглежда, не се оспорва, че компетентните органи са спазили определените в член 11, параграфи 1 и 2 от Конвенцията ТИР срокове. До Саргут ООД, както и до АЕБТРИ е изпратено уведомление за неприключена операция ТИР. От Саргут ООД е поискано плащане с постановлението за принудително събиране, което след обжалване е влязло в сила. Освен всичко това е образувано и изпълнително производство срещу Саргут ООД. След неуспеха на това производство е поискано плащане от АЕБТРИ.

50. При тези обстоятелства споделям становищата на Комисията, Началника на Митница „Бургас“ и българското правителство, че в настоящия случай българските органи са изпълнили надлежно изискването по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР.

51. Според мен те дори са надхвърлили строго необходимото съгласно член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР: както е видно от доводите в настоящия раздел, Конвенцията ТИР не предвижда изискване за започване на изпълнително производство срещу титуляря на карнет ТИР, преди да се поиска плащане от гарантиращата асоциация. Това е възможност, която органите на държавата членка ползват по своя преценка с оглед на фактическата обстановка в конкретния случай. В някои случаи то може да бъде напълно обосновано; в други — съвсем излишно. Това зависи от наличието на активи, срещу които да може да бъде насочено изпълнението в рамките на евентуално изпълнително производство.

52. Поради това предлагам на втория въпрос, отправен от запитващата юрисдикция, да се отговори по следния начин: член 457, параграф 2 от Регламента за прилагане във връзка с член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР трябва да се тълкува в смисъл, че компетентните митнически органи могат да предявят искане за плащане пред гарантиращата асоциация, когато при обстоятелства като тези по настоящото дело те са изискали плащане чрез искане за плащане от титуляря на карнета ТИР като пряко дължащо лице.

В. По третия и четвъртия преюдициален въпрос: получателят като пряко дължащо лице

53. С третия въпрос запитващата юрисдикция иска да установи какво е положението на получателя на стока, в случай че е придобил или задържал стока, за която знае, че е била превозена под покритието на ТИР карнет, за която не е установено да е представена и манифестирана пред получаващото митническо учреждение. Запитващата юрисдикция иска да определи дали само поради тези обстоятелства може да се счита, че получателят е лице, което е трябвало да знае, че стоката е била отклонена от митнически надзор, и да бъде признат за солидарен съдлъжник по смисъла на член 203, параграф 3, трето тире във връзка с член 213 от Митническия кодекс.

54. С четвъртия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали бездействието на митническата администрация да изиска плащане от този получател, е пречка за реализиране на отговорността, регламентирана и в член 457, параграф 2 от Регламента за прилагане на гарантираща асоциация по член 1, буква р) от Конвенцията ТИР.

55. Според мен на тези въпроси следва да се отговори заедно. И двата се отнасят до възможността да се счита получателят на стоката за „пряко дължащо лице“ съгласно член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР.

56. В тази част от настоящото заключение ще дам общ отговор в три стъпки. Първо, ще очертая връзката между член 8, параграф 1 и член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР (1). Второ, ще анализирам въпроса дали може да се счита, че съгласно член 203 от Митническия кодекс получателят на стока може да бъде длъжник по митнически задължения в рамките на режима ТИР за целите на определянето на пряко дължащото лице или лица, за които се отнася член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР (2). Трето, ще разгледам последиците от режима на солидарност, установен с член 213 от Митническия кодекс, за условието по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР (3).

1. Член 8, параграфи 1 и 7 от Конвенцията ТИР

57. Член 8, параграф 1 от Конвенцията ТИР установява първичната референтна рамка за задълженията на гарантиращите асоциации: те отговарят солидарно с лицата, които са задължени да заплатят вносните или износни мита и такси и съответните лихви за забава.

58. Както беше посочено ( 20 ), солидарната отговорност означава, че всеки длъжник отговаря за целия размер на задължението. Кредиторът по принцип е свободен да иска плащане от всеки един длъжник по свой избор.

59. Член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР е разпоредба, която до известна степен ограничава от процесуална гледна точка този избор, но без да променя естеството на задължението. В конкретната рамка на Конвенцията ТИР тази разпоредба предвижда условие, което да даде възможност на органите на заинтересованата държава — страна по Конвенцията, да ангажира отговорността на гарантиращата асоциация: необходимо е да се изиска плащане първо от пряко дължащото лице или лица.

60. Кои са „пряко дължащото лице или лица“ по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР?

61. Според българското правителство и Началника на Митница „Бургас“ съгласно Конвенцията ТИР други лица, освен титуляря на карнет ТИР, не могат да се считат за „пряко дължащо лице или лица“. По-специално те твърдят, че Конвенцията ТИР не предвижда задължения по отношение на получателя на стоката.

62. Не споделям това становище.

63. От една страна, вярно е, че член 8, параграф 7 не предвижда нищо, що се отнася до определянето на пряко дължащото лице или лица. Тълкувателните насоки, съдържащи се в обяснителната бележка към член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР, не изясняват този въпрос. Всъщност в обяснителната бележка изрично се споменава единствено титулярят на карнета ТИР като адресат на минималните мерки, които могат да бъдат взети.

64. Според мен обаче това не може да се разбира в смисъл, че се изключват други потенциални длъжници. Изричното споменаване на титуляря на карнета ТИР би могло да се разбира и в смисъл просто на указание, че в повечето случаи prima facie основният длъжник ще бъде титулярят на карнета ТИР. Всъщност съгласно член 1, буква o) от Конвенцията ТИР титулярят на карнет ТИР се определя като „отговорен за представянето на пътното превозно средство, състава от пътни превозни средства или контейнера заедно със стоката и съответния карнет ТИР в отправното митническо учреждение, транзитното митническо учреждение и получаващото митническо учреждение, като надлежно спазва съответните разпоредби на конвенцията“. Титулярят на карнет ТИР отговаря за представяне на стоката на митницата след транзит в получаващото митническо учреждение.

65. От друга страна, това, което е може би по-важно от самото изрично споменаване на титуляря на карнет ТИР, е фактът, че в член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР ясно се посочва „пряко дължащото лице или лица“. Използването на множествено число както в текста, така и в обяснителната бележка ясно указва, че може да има повече от едно лице, което да е пряко дължащо. Следователно авторите очевидно са предвидили, че е възможно да има повече длъжници от самия титуляр на карнет ТИР.

66. Поради това може да се направи изводът, че член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР оставя открит въпроса кои са пряко дължащото лице или лица. Следователно те трябва да бъдат определени съгласно вътрешните норми на договарящите страни.

2. Определяне на длъжниците съгласно член 203 от Митническия кодекс

67. В правната рамка на Съюза определянето на длъжниците е изчерпателно уредено в Митническия кодекс ( 21 ). В член 203 от него се определят случаите на възникване на митническо задължение при отклонение от митнически надзор на стоки, подлежащи на облагане с вносни сборове ( 22 ). Член 203, параграф 3 от Митническия кодекс изброява относително широко длъжниците по вносни митнически задължения ( 23 ). Заедно с лицата, които са отклонили стоките от митнически надзор, като „длъжник“ в тази разпоредба се посочва и лицето, което е придобило въпросните стоки.

68. Що се отнася до лицата, които са придобили въпросните стоки, а именно получателите на стоките, квалифицирането на тези лица като длъжници обаче зависи от изпълнението на субективно условие: те да „са знаели или според обстоятелствата [да] е трябвало да знаят, че към момента на придобиване или получаване на стоките те са били отклонени от митнически надзор“. Поради това член 203, параграф 3 от Митническия кодекс въвежда разграничение: лицето, което е отклонило стоките от митнически надзор, безусловно е носител на задължението, докато лицето, придобило въпросните стоки, става длъжник само ако изпълнява гореспоменатото субективно условие ( 24 ).

69. В третия си преюдициален въпрос националната юрисдикция има предвид хипотезата, при която получател придобива или задържа стока, за която знае, че е била превозена под покритие на карнет ТИР, за която не е установено да е представена и манифестирана пред получаващото митническо учреждение.

70. Според мен такава хипотеза би могла да отговаря на субективното условие, определено в член 203, параграф 3, трето тире от Митническия кодекс, ако се установи, че получателят е знаел или при конкретните обстоятелства по случая е трябвало да знае, че процесните стоки са били отклонени от митнически надзор. Определянето на тези елементи е от компетентността на националната юрисдикция, тъй като се отнася до съображения от фактически характер ( 25 ).

71. В това отношение следва да се припомни, че според Съда изразът „според обстоятелствата е трябвало да зна[е]“ (в член 202, параграф 3 от Митническия кодекс) „визира поведението на съобразителен и грижлив оператор“ ( 26 ). Поради това при извършване на цялостна преценка на обстоятелствата по случая, включително на данните, с които разполага търговецът, националната юрисдикция следва да установи дали получателят е трябвало да знае за митническите задължения и дали, в този случай, е предприел всички действия, които според обстоятелствата могат да се очакват от него, за да се увери, че стоките не са били отклонени от митнически надзор ( 27 ).

72. При обстоятелствата по настоящия случай, които се отнасят до отклоняването на стоки от митнически надзор, получателят може да се счита за длъжник, ако е изпълнено гореспоменатото субективно условие. Този извод е валиден и за целите на режима ТИР. Действително общите разпоредби относно възникването на митнически задължения се прилагат за транзитните режими ( 28 ).

73. В обобщение може да се счита, че получателят на стоката, който изпълнява субективното условие по член 203, параграф 3 от Митническия кодекс, е сред длъжниците по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. Според мен обаче релевантният въпрос по настоящото дело е друг, а именно дали бездействието да се изиска плащане от получател, за когото в крайна сметка е установено, че е длъжник съгласно Митническия кодекс, може да е пречка за предявяване на искане за плащане пред гарантиращата асоциация. По-долу ще разгледам този въпрос.

3. Относно последиците от солидарното задължение (член 213 от Митническия кодекс)

74. Какви са последиците от членове 203 и 213 от Митническия кодекс, когато трябва да се установи дали е изпълнено изискването по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР?

75. Съгласно член 213 от Митническия кодекс, когато по митническо задължение има няколко съдлъжници, те са солидарно отговорни за неговото плащане.

76. Комисията твърди, че за да се ангажира отговорността на гарантиращата асоциация по член 8, параграф 1 от Конвенцията ТИР, процесуалното изискване за уведомление и изпращане на искането за плащане по член 8, параграф 7 от тази Конвенция до пряко дължащото лице или лица може да включва изпращане до дължащото лице или лица по член 203 от Митническия кодекс. Комисията заключава, че в настоящия случай българските органи не са били длъжни да искат плащане първо от получателя, тъй като нямат доказателство или потвърждение от румънските органи относно статута на получателя като длъжник по митническо задължение. Ако обаче българските митнически органи са разполагали с такъв документ, когато през 2009 г. са установили наличието на митническо задължение, това би означавало, че са били длъжни да проверят дали е било възможно да получат плащане на задължението от получателя.

77. Предложеното от Комисията тълкуване на практика би означавало, че за да се изпълни изискването по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР, националните органи трябва да предявят искане за плащане пред всеки длъжник съгласно член 203 от Митническия кодекс, преди изобщо да им се позволи да се обърнат към гарантиращата асоциация.

78. Без да оспорвам факта, че членове 203 и 213 от Митническия кодекс са приложими съгласно правото на Съюза за определяне на „пряко дължащото лице или лица“, не споделям тълкуването на Комисията на член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР.

79. Преди всичко това тълкуване представлява въвеждане на допълнителни изисквания, които не произтичат от текста на Конвенцията ТИР. То води до включване на член 203, параграф 3 от Митническия кодекс в член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. В резултат на това се създава списък с длъжници, към всеки от които компетентните органи задължително трябва да се обърнат, преди да се насочат към гарантиращата асоциация.

80. Второ, което е по-съществено, подобно тълкуване би променило изцяло естеството на отговорността на гарантиращите асоциации, определена в член 8, параграф 1 от Конвенцията ТИР. Предложеният от Комисията прочит би превърнал солидарната отговорност на гарантиращата асоциация в своеобразна условна, субсидиарна отговорност, която може единствено да бъде ангажирана тогава и само тогава, когато националните органи са изискали плащане от всички потенциални длъжници по член 203, параграф 3. При това тълкуване не би бил отчетен и фактът, че правилото за солидарната отговорност предполага, че асоциациите могат да потърсят защита по исков ред срещу останалите длъжници.

81. Трето, подобно тълкуване със сигурност би било в противоречие с целта на Конвенцията ТИР да улесни международния превоз на стоки чрез постигането на компромис: държавите — страни по Конвенцията, се съгласяват да не се заплащат или депозират вносни или износни мита и такси в транзитните митнически учреждения, тъй като е налице гаранционна система посредством гарантиращи асоциации. Предложеното от Комисията тълкуване би ограничило съществено ефективността на системата от гаранции, създадена с Конвенцията ТИР ( 29 ).

82. Накрая, що се отнася до самото право на Съюза, това тълкуване противоречи и на целите на широкото определяне на понятието „длъжник“ съгласно член 203, параграф 3 от Митническия кодекс и режима на солидарна отговорност, установен с член 213 от него. Целта на член 213 от Митническия кодекс е именно да се постигне действително събиране на митнически задължения. Той съставлява „допълнителен правен способ за националните власти, чрез който да увеличат резултатността на своите действия в областта на събирането на митническите задължения“ ( 30 ).

83. Съгласно предложеното от Комисията тълкуване обаче включването в член 203, параграф 3 от Митническия кодекс на широк кръг потенциални длъжници всъщност би действало в ущърб на възможността националните органи да ангажират отговорността на гарантиращата асоциация. Както обаче Началникът на Митница „Бургас“ правилно припомня, националните органи са длъжни да предприемат всички необходими действия в защита на ресурсите на Съюза ( 31 ).

84. Така, за да изпълнят изискването по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР като условие за ангажиране на солидарната отговорност на асоциациите по член 8, параграф 1 от тази конвенция, националните органи са длъжни да изискат плащане от пряко дължащото лице или лица. Съгласно член 8, параграф 1 от Конвенцията ТИР обаче гарантиращата асоциация остава солидарно отговорна с лицата, които дължат тези суми. По силата на член 213 от Митническия кодекс самите тези лица са солидарно отговорни помежду си.

85. Логично е в резултат на обединяването на две групи солидарно отговорни лица в крайна сметка да се получи една група солидарно отговорни лица, за която се прилагат изискванията по член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР. На практика тази операция по обединяване следователно означава, че съгласно правото на Съюза националните органи имат избор да изискат това плащане от кое да е от лицата, които могат да бъдат определени като (пряко отговорни) длъжници съгласно конкретната разпоредба на Митническия кодекс. Упражняването на този избор ще се основава на обстоятелствата по конкретния случай, естеството на страните, както и вида нарушение или нередност.

86. В настоящия случай, дори ако получателите по мястото на получаване са били известни, българските органи са изпълнили задължението по член 8, параграф 7, като са изискали плащане от Саргут ООД, титуляр на карнета ТИР. Със сигурност компетентните български органи не са били длъжни да изискват плащане от всеки възможен длъжник, който е солидарно отговорен по силата на член 213 от Митническия кодекс, преди да могат да предявят искане за плащане пред гарантиращата асоциация. От естеството на механизма на солидарната отговорност следва, че органите имат възможност, а не задължение да ангажират отговорността на различните потенциални длъжници ( 32 ).

87. Ето защо предлагам на третия и четвъртия въпрос да се отговори в смисъл, че: – Член 457, параграф 2 от Регламент № 2454/93 във връзка с член 8, параграфи 1 и 7 от Конвенцията ТИР следва да се тълкува в смисъл, че преди да предявят искане за плащане пред гарантиращата асоциация, компетентните органи не са длъжни да изискат плащане от всички солидарно отговорни лица в съответствие с член 213 от Митнически кодекс, определени съгласно неговите разпоредби. – Получател, който е придобил или задържал стока, за която се знае, че е превозена под покритието на ТИР карнет, за която не е установено да е представена и манифестирана пред получаващото митническо учреждение, може да се счита за „длъжник“ по смисъла на член 203, параграф 3 от Митническия кодекс, ако той е знаел или е трябвало да знае, че стоката е била отклонена от митнически надзор, което следва да се провери от националната юрисдикция. Бездействието да се изиска плащане от получателя на стоката, обаче не е пречка за реализиране на отговорността на гарантиращата асоциация, ако компетентните органи са избрали да изискат плащане от друго пряко дължащо лице съгласно член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР.

V. Заключение

88. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Върховния административен съд (България), по следния начин: „– Съдът е компетентен да тълкува Митническата конвенция относно международния превоз на стоки под покритието на карнети ТИР от 14 ноември 1975 г. (Конвенция ТИР). – Член 457, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността, последно изменен с Регламент (ЕО) № 1791/2006 на Съвета от 20 ноември 2006 г., във връзка с член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР, трябва да се тълкува в смисъл, че компетентните митнически органи могат да предявят искане за плащане пред гарантиращата асоциация, когато при обстоятелства като тези по настоящото дело те са изискали плащане чрез искане за плащане от титуляря на карнета ТИР като пряко дължащо лице. – Член 457, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията във връзка с член 8, параграфи 1 и 7 от Конвенцията ТИР следва да се тълкува в смисъл, че преди да предявят искане за плащане пред гарантиращата асоциация, компетентните органи не са длъжни да изискат плащане от всички солидарно отговорни лица в съответствие с член 213 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, определени съгласно неговите разпоредби. – Получател, който е придобил или задържал стока, за която се знае, че е превозена под покритието на ТИР карнет, за която не е установено да е представена и манифестирана пред получаващото митническо учреждение, може да се счита за „длъжник“ по смисъла на член 203, параграф 3 от Регламент № 2913/92, ако той е знаел или е трябвало да знае, че стоката е била отклонена от митнически надзор, което следва да се провери от националната юрисдикция. Бездействието да се изиска плащане от получателя на стоката, обаче не е пречка за реализиране на отговорността на гарантиращата асоциация, ако компетентните органи са избрали да изискат плащането от друго пряко дължащо лице съгласно член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Митническа конвенция относно международния превоз на стоки под покритието на карнети ТИР (наричана по-нататък „Конвенция ТИР“) от 14 ноември 1975 г. (UNTS, т. 1079, стр. 89, т. 1142, стр. 413), одобрена от името на Европейската икономическа общност с Регламент (ЕИО) № 2112/78 на Съвета от 25 юли 1978 г. (OВ L 252, 1978 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 1, стр. 197), в сила от 20 юни 1983 г. Публикувана отново с Решение 2009/477/EО на Съвета от 28 май 2009 г. (OВ L 165, 2009 г., стр. 1).

( 3 ) Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 302, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), последно изменен с Регламент (ЕО) № 1791/2006 на Съвета от 20 ноември 2006 г. (ОВ L 363, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 7, стр. 15).

( 4 ) Регламент от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета за създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), последно изменен с Регламент (ЕО) № 214/2007 на Комисията от 28 февруари 2007 г. (ОВ L 62, 2007 г., стр. 6) (наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“).

( 5 ) В акта за преюдициално запитване националната юрисдикция се позовава на член 455a от Регламента за прилагане съгласно измененията, внесени с Регламент (ЕО) № 1192/2008 на Комисията от 17 ноември 2008 г. (OВ L 329, 2008 г., стр. 1). Както обаче Комисията правилно отбелязва в съдебното заседание, съгласно член 3 от посочения регламент новата редакция на член 455 се прилага едва от 1 януари 2009 г., а тази на член 455a от 1 юли 2009 г. С оглед на фактите по делото и установените с посочените разпоредби срокове приложимите редакции на членове 455 и 455a съответстват на съдържащите се в Регламент № 2454/93, последно изменен с Регламент № 214/2007, цитиран в бележка под линия 4 от настоящото заключение.

( 6 ) ОВ L 252, 1978 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 1, стр. 197. Решение 2009/477 на Съвета посочва, че правното основание за присъединяването на Европейския съюз към тази международна конвенция е Договорът за създаването на Европейската общност, и по-специално член 133 във връзка с първото изречение на член 300, параграф 3 от него (понастоящем членове 207 и 218 ДФЕС).

( 7 ) Вж. например решение от 4 май 2010 г., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, т. 60 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Вж. например решения от 23 септември 2003 г., BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490), от 14 май 2009 г., Internationaal Verhuis- en Transportbedrijf Jan de Lely (C‑161/08, EU:C:2009:308) и от 22 декември 2010 г., ASTIC (C‑488/09, EU:C:2010:820).

( 9 ) Вж. заключение по дело BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490, т. 3—14).

( 10 ) В този смисъл вж. решения от 23 септември 2003 г., BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490, т. 45), от 5 октомври 2006 г., Комисия/Германия (C‑105/02, EU:C:2006:637, т. 78) и от 5 октомври 2006 г., Комисия/Белгия (C‑377/03, EU:C:2006:638, т. 84).

( 11 ) Пак там.

( 12 ) Член 8, параграф 7 от Конвенцията ТИР е отменен, считано от 13 септември 2012 г. Текстът на заменящия го нов член 11, параграф 2 обаче е почти същият: „Когато сумите, споменати в член 8, параграфи 1 и 2, станат дължими, компетентните органи изискват, доколкото това е възможно, плащането им от лицето или лицата, дължащи тези суми, преди да предявят искове към гарантиращата асоциация“. (Изменение на Митническата конвенция за международния превоз на стоки под покритието на карнети ТИР (Конвенция ТИР, 1975 г.) — В съответствие с уведомлението от страна на депозитаря ООН C.N.326.2011.TREATIES‑2 от 13 септември 2012 г. влизат в сила следните изменения на Конвенцията ТИР за всички договарящи страни, OВ L 244, 2012 г., стр. 1).

( 13 ) Редакцията на тази разпоредба на френски, друг автентичен език на Конвенцията ТИР, гласи: „les autorités compétentes doivent, dans la mesure du possible, en requérir le paiement de la (ou des) personne(s) directement redevables de ces sommes avant d’introduire une réclamation près l’association garante“.

( 14 ) Член 43 от Конвенцията ТИР посочва, че обяснителните бележки дават тълкуване на някои разпоредби на Конвенцията и засягат препоръчителни практики. По-нататък член 51 предвижда, че приложенията (включително приложение 6, в което се съдържат обяснителни бележки,) представляват неразделна част от нея.

( 15 ) Както бе споменато по-горе в бележка под линия 12, член 8, параграф 7 е заменен с новия член 11, параграф 2. Обяснителната бележка към новия член 11, параграф 2 от Конвенцията ТИР гласи следното: „Усилията, които компетентните органи са длъжни да предприемат за изискване на плащането от дължащото лице или лица, включват най-малко изпращането на искането за плащане до титуляря на карнета ТИР на посочения в карнета ТИР адрес, или до дължащото лице или лица, ако са различни от титуляря, в съответствие с националното законодателство. Искането за плащане от титуляря на карнета ТИР може да бъде съчетано заедно с уведомлението, посочено в параграф 1, буква а) от настоящия член.“

( 16 ) В някои страни това правило е известно като „солидарност“. Вж. например European Group on Tort Law, Principles of European Tort Law, където член 9:101, параграф 2 предвижда, че „когато няколко лица са солидарно отговорни, увреденият може да търси пълно обезщетение от всяко едно или от няколко от тях, при условие че увреденият може да получи най-много пълния размер на претърпените от него вреди“. Подобно определение се съдържа във Von Bar, C. et al. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR), III.–4:102: Солидарност, разделни и съвместни задължения: „1) Дадено задължение е солидарно, когато всеки длъжник е обвързан с изпълнението на цялото задължение, а кредиторът може да търси изпълнение от всеки длъжник до получаване на пълно изпълнение“.

( 17 ) В този смисъл вж. решение от 18 май 2017 г., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, т. 85).

( 18 ) Или, при спорове, отнесени за разглеждане по съдебен ред, в срок от една година от датата на влизане в сила на съдебното решение. В този смисъл вж. решение от 5 октомври 2006 г., Комисия/Нидерландия (C‑312/04, EU:C:2006:643, т. 51).

( 19 ) Вж. UNECE TIR Handbook, Tenth Revised Edition, ECE/TRANS/TIR/6/REV.10, New York and Geneva, 2013 г., стр. 9, 27 и сл.

( 20 ) Вж. точка 44 по-горе и бележки под линия 16 и 17.

( 21 ) Вж. например решение от 17 ноември 2011 г., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, т. 12 и цитираната съдебна практика).

( 22 ) Относно понятието „отклонение от митнически надзор“ вж. например решение от 12 юни 2014 г., SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, т. 28 и цитираната съдебна практика).

( 23 ) Вж. по аналогия решения от 23 септември 2004 г., Spedition Ulustrans (C‑414/02, EU:C:2004:551, т. 25 и 31) и от 25 януари 2017 г., Ultra-Brag (C‑679/15, EU:C:2017:40, т. 25).

( 24 ) В този смисъл вж. решение от 1 февруари 2001 г., D. Wandel (C‑66/99, EU:C:2001:69, т. 49), както и по аналогия решение от 23 септември 2004 г., Spedition Ulustrans (C‑414/02, EU:C:2004:551, т. 27 и сл.).

( 25 ) В този смисъл вж. решение от 17 ноември 2011 г., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, т. 21 и цитираната съдебна практика).

( 26 ) Решение от 17 ноември 2011 г., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, т. 22).

( 27 ) В този смисъл вж. решение от 17 ноември 2011 г., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, т. 23—25).

( 28 ) Вж. например във връзка с транзитния режим решение от 18 май 2017 г., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, т. 91). Във връзка с режима ТИР вж. решение от 29 април 2010 г., Dansk Transport og Logistik (C‑230/08, EU:C:2010:231, т. 103—107) или решение от 22 декември 2010 г., ASTIC (C‑488/09, EU:C:2010:820, т. 25 и 26).

( 29 ) Вж. също точки 47 и 48 по-горе от настоящото заключение.

( 30 ) Вж. решения от 17 февруари 2011 г., Berel и др. (C‑78/10, EU:C:2011:93, т. 48) и от 18 май 2017 г., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, т. 88).

( 31 ) Вж. общо във връзка със задълженията по режима ТИР решения от 5 октомври 2006 г., Комисия/Германия (C‑105/02, EU:C:2006:637), от 5 октомври 2006 г., Комисия/Белгия (C‑377/03, EU:C:2006:638) и от 19 март 2009 г., Комисия/Италия (C‑275/07, EU:C:2009:169).

( 32 ) В този смисъл вж. решение от 18 май 2017 г., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, т. 89).