ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 24 ноември 2016 година ( 1 )

Дело C‑541/15

Mircea Florian Freitag

(Преюдициално запитване, отправено от Amtsgericht Wuppertal (Районен съд Вупертал, Германия)

„Преюдициално запитване — Гражданство на Европейския съюз — Права на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС — Лице, което е гражданин на две държави членки (Румъния и Федерална република Германия) и има обичайно пребиваване в Германия — Промяна на името, получено в Румъния, по искане на засегнатото лице и при липса на промяна в семейното положение — Отказ да се признае промяната на името от германската служба по гражданско състояние — Съответствие с правото на Съюза“

Въведение

1. Пред съда отново е поставен въпрос за гражданството на Европейския съюз във връзка с фамилните имена. Правна рамка на настоящото преюдициално запитване са членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС. По-конкретно, поставеният от Amtsgericht Wuppertal (Районен съд Вупертал, Германия) въпрос предоставя на Съда възможност да установи дали на германски гражданин, който е и гражданин на Румъния, може да бъде отказано признаване на законно направена от компетентните румънски органи промяна на името.

2. Разглежданата в главното производство правна уредба, а именно член 48 от Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Въвеждащ закон към Гражданския кодекс) от 21 септември 1994 г. ( 2 ) в редакцията му, приложима към фактите в спора по главното производство (наричан по-нататък „EGBGB“), относно избора на име, придобито в друга държава членка, е приета наскоро от германския законодател. Този член е въведен вследствие на постановяването на решение Grunkin и Paul ( 3 ). В това решение Съдът приема, че член 21 ДФЕС „[…] не допуска възможността въз основа на националното право компетентните органи на държава членка да откажат да признаят фамилното име на дете, както е определено и регистрирано в друга държава членка, в която детето е родено и пребивава оттогава, при положение че подобно на родителите си детето е гражданин само на първата държава членка“ ( 4 ).

3. Явно член 48 от EGBGB обаче не отговаря напълно на изискванията, поставени от Съда. Всъщност неговото приложно поле е ограничено, от една страна, от факта, че възможността за избор и регистриране на фамилно име в Германия съществува само когато името е определено съгласно германското право, и от друга страна, от това, че името трябва да бъде придобито по време на обичайно пребиваване в друга държава членка. Вследствие на това в рамките на тази нова разпоредба множество положения остават без отговор.

4. При все това германското правителство изтъква наличието в публичното право на разпоредби, които дават възможност на жалбоподателя в главното производство да подаде искане за промяна на име до друг орган. При това положение въпросът, повдигнат с настоящото преюдициално запитване, се отнася до това дали германската правна уредба в нейната цялост, т.е. като се имат предвид двете производства по германското право, целящи да позволят на германски гражданин да промени името си в полза на законно придобито в друга държава членка име, е съобразена с членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС.

Правна уредба

5. В Германия член 5 от EGBGB, озаглавен „Личен статут“, гласи в параграф 1, първо и второ изречение: „Когато има препращане към закона на държава, чийто гражданин е лицето, а то е гражданин на повече от една държава, се прилага законът на държавата, с която лицето е свързано най-тясно, по-специално чрез обичайното си пребиваване или през целия си живот. Когато лицето има и германско гражданство, този правен статут има предимство“.

6. Член 10 от EGBGB, озаглавен „Име“, предвижда в параграф 1: „Името на лицето се определя съгласно закона на държавата, на която то е гражданин“.

7. Член 48 от EGBGB, озаглавен „Избор на име, придобито в друга държава — членка на Съюза“, гласи: „Когато името на лице се определя съгласно германския закон, то може със заявление до службата по гражданско състояние да заяви избор на име, което е придобило по време на свое обичайно пребиваване в друга държава — членка на Съюза, и което е вписано в регистъра за гражданско състояние в тази държава, ако това не е очевидно несъвместимо с основни принципи на германското право. Изборът на име има обратно действие, считано от деня на вписването в регистъра за гражданско състояние на другата държава членка, освен ако лицето не заяви изрично, че желае изборът на името да има само действие за в бъдеще. Заявлението трябва да бъде официално заверено или официално удостоверено. […]“ ( 5 ).

8. Както отбелязва германското правителство в писменото си становище, в Германия, доколкото правото на избор на име не е предмет на гражданското право, промяната на името е уредена в публичното право и по-конкретно с извънредното производство за промяна на фамилното име по Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndG) (Закон за промяна на имената и фамилните имена) от 5 януари 1938 г. (RGBl. 1938 I, стр. 9), изменен последно с член 54 от Закон от 17 декември 2008 г. (BGBl. 2008 I, стр. 2586) (наричан по-нататък „Закон за промяна на имената“).

9. Съгласно член 1 от Закона за промяна на имената фамилното име на германски гражданин, който има местоживеене или обичайно пребиваване в Германия, може да бъде променено по негово искане. Искането за промяна на фамилното име трябва да се подаде съгласно член 5, параграф 1 от този закон пред по-нисшия административен орган, в района на който се намира постоянното местопребиваване или престоя на лицето, подало искането (наричан по-нататък „компетентният административен орган“).

10. Съгласно член 3, параграф 1 от Закона за промяна на имената фамилното името може да бъде променено само ако важна причина („ein wichtiger Grund“) обосновава промяната. Обстоятелствата по делото, които са относими за целите на решението, трябва да бъдат служебно преценени съгласно член 3, параграф 2 от този закон. В това отношение следва да се изслушат, освен пряко засегнатите лица, компетентните местни полицейски органи, както и лицата, чиито права са засегнати от исканата промяна на името.

11. По принцип причина, която може да обоснове промяна на името, може да бъде квалифицирана като важна, когато личният интерес на лицето, подало искането, има превес над принципите, уреждащи носенето на име, към които спада общественият интерес от запазване на настоящото име, но и над интересите на трети лица, които заслужават да бъдат защитени.

12. Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndVw) (Общ административен правилник за Закона за промяна на имената) от 11 август 1980 г., изменен последно с административен правилник от 11 февруари 2014 г. (BAnz. AT, от 18 февруари 2014 г., B2) (наричан по-нататък „Правилник за Закона за промяна на имената), е приет с цел прилагането на Закона за промяна на имената.

13. Съгласно точка 27, параграф 1 от този правилник „[и]мената на лицата се определят подробно и — по принцип — изчерпателно от релевантните разпоредби на гражданското право. Промяната на името, която спада към публичното административно право, има за цел да премахне вредоносните последици в конкретен случай. Тя има извънреден характер. […]“.

14. В точка 33 и сл. от същия правилник са изброени като критерии за преценка на наличието на важна причина за промяна на фамилното име най-често срещаните в практиката случаи.

15. Точка 49 от посочения правилник предвижда относно случая на „премахване на двусмисленост при носенето на име“: „Когато германски гражданин, който е гражданин и на друга държава, носи съгласно правото на другата държава фамилно име, различно от това, което е длъжен да носи съгласно правото на територията, на която се прилага законът, тази двусмисленост при носенето на име може да бъде премахната, като се промени фамилното име, което трябва да се носи на територията, на която се прилага законът, с фамилното име, което трябва да се носи съгласно правото на другата държава. За разлика от това, ако се изостави другото фамилно име, следва заинтересованото лице да се препрати пред органите на другата държава, на която то също е гражданин“.

16. Ако компетентният съгласно правото на провинцията административен орган приеме, че искането е неоснователно, той отказва да промени името. Средствата за защита по административен ред предоставят възможност за обжалване на такова решение за отказ.

17. Ако компетентният съгласно правото на провинцията административен орган уважи искането за промяна на фамилното име, той следи по-специално за актуализирането или вписването в регистъра на актовете за раждане вследствие на промяната.

Фактите по спора в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда

18. Г‑н Mircea Florian Freitag е роден на 25 април 1986 г. в Румъния с фамилно име Pavel. Той е син на г‑жа Angela Freitag и г‑н Vica Pavel, румънски граждани.

19. След развода на родителите на жалбоподателя в главното производство, майка му, г‑жа Angela Freitag, сключва брак с германски гражданин, г‑н Freitag. На 21 май 1997 г. той осиновява жалбоподателя в главното производство, който по този начин получава германско гражданство и започва да носи фамилното име Freitag.

20. С решение на областния съвет на Брашов (Румъния) от 9 юли 2013 г. по искане на жалбоподателя в главното производство фамилното му име е променено отново на Pavel. По време на проведеното в Румъния производството за промяна на името жалбоподателят е пребивавал обичайно в Германия.

21. След това жалбоподателят в главното производство се обръща към службата по гражданско състояние във Вупертал, представяйки новия си румънски паспорт, издаден с фамилното име Pavel, с искането промяната в името да бъде призната и от германското право, като бъде вписана в регистъра на актовете за раждане.

22. Службата по гражданско състояние във Вупертал и по-нисшестоящият орган за контрол на гражданското състояние имат съмнения относно възможността за последващо вписване в регистъра на актовете за раждане, поради което те поставят въпроса на Amtsgericht Wuppertal (Районен съд Вупертал).

23. Според запитващата юрисдикция за решаването на спора не може да се приложи релевантната разпоредба на германското право, а именно член 48 от EGBGB, тъй като тази разпоредба поставя правото на избор на име, придобито в друга държава членка на Съюза, в зависимост от условието въпросното име да е било придобито по време на обичайно пребиваване в тази друга държава членка, което не е изпълнено в случая. Всъщност г‑н Freitag е пребивавал обичайно в Германия по време на проведеното в Румъния производство за промяна на името.

24. Запитващата юрисдикция уточнява, че член 48 от EGBGB не може да се приложи по аналогия. От подготвителните материали става ясно, че законодателят е искал по-специално да въведе изискванията, които произтичат от решение Grunkin и Paul ( 6 ), и че е бил наясно, че разпоредбата не обхваща всички мислими хипотези с т.нар. „куци имена“.

25. Вследствие на това запитващата юрисдикция иска да се установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС съдържат задължение за признаване на промяната на име, направена в друга държава членка, когато заинтересованото лице не е пребивавало обичайно в тази държава членка, но има друга връзка с последната поради двойното си гражданство.

26. При тези обстоятелства с решение от 24 септември 2015 г., постъпило в секретариата на Съда на 16 октомври 2015 г., Amtsgericht Wuppertal (Районен съд Вупертал) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос: „Трябва ли членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС да се тълкуват в смисъл, че органите на държава членка са длъжни да признаят промяна в името на гражданин на тази държава, когато той същевременно е гражданин и на друга държава членка и в тази друга държава членка придобие (възстанови) първоначалното си фамилно име, получено при раждането му, без промяната в името да е обусловена от промяна в семейно-правния му статут, при положение че името не е придобито по време на обичайното пребиваване на гражданина в другата държава членка и че е променено по негово искане?“.

27. Писмени становища представят Федерална република Германия и Португалската република, както и Европейската комисия.

28. Федерална република Германия и Румъния, както и Комисията представят устни становища в съдебното заседание от 15 септември 2016 г.

Анализ

29. С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС допускат компетентните органи на държава членка да откажат да признаят промяна на име, направена в друга държава членка, когато съответното лице, макар да не е пребивавало обичайно в тази друга държава членка в хода на производството за промяна на името, все пак е свързано с нея поради двойното си гражданство.

30. В началото е уместно да се припомни, че в рамките на производството за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени ( 7 ).

31. В случая, ако Съдът се съгласи с моя извод, че положението на г‑н Freitag попада в обхвата на разпоредбите на правото на Съюза, би следвало, доколкото германското право предвижда две различни производства за промяна на имената в зависимост от положението на съответното лице, поставеният от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос да се преформулира.

32. При тези условия считам, че този преюдициален въпрос следва да се разбира като отнасящ се по същество до това дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС допускат органите на държава членка да откажат да признаят промяна на име, като се позоват на разпоредба от националното право, която предвижда правото да се избере име, получено в друга държава членка, при условие че то е било придобито по време на обичайно пребиваване в тази друга държава членка и при положение че други разпоредби от националното право дават възможност на това лице да подаде искане за промяна на името до друг орган.

33. В отговор на този въпрос, най-напред, ще представя контекста, в който се вписва делото по главното производство, като изложа някои съображения относно двете производства по германското право, имащи за цел германски гражданин да може да промени името си в полза на име, законно придобито в друга държава членка. По-нататък, ще разгледам въпроса дали положението на г‑н Freitag попада в материалното приложно поле на правото на Съюза. Накрая, след като припомня относимата съдебна практика, ще предложа на Съда полезни насоки, които да даде на запитващата юрисдикция, за да може тя да определи дали правото на Съюза допуска разглежданата в главното производство германска правна уредба — преценка, която запитващата юрисдикция следва да извърши.

По производствата по германското право, целящи германски гражданин да може да промени името си в полза на законно придобито име в друга държава членка

34. Най-напред следва да се отбележи, че според запитващата юрисдикция решаваща за делото в главното производство разпоредба от германското право е член 48 от EGBGB.

35. В това отношение, макар германското правителство да приема, че в спора по главното производство заявлението на г‑н Freitag до службата по гражданско състояние съгласно член 48 от EGBGB не му позволява да получи желаната промяна на името, то твърди, че при все това в германското право са предвидени две отделни производства за промяна на името, а именно производството по разглежданото в главното производство частно право относно избора на име, придобито в друга държава членка съгласно член 48 от EGBGB, и производството по публичното право, предвидено в Закона за промяна на имената.

Производството по избор на име, придобито в друга държава членка, съгласно член 48 от EGBGB

36. От мотивите към проекта на Закона на федералното правителство за адаптиране на някои разпоредби на международното частно право към Регламент (ЕС) № 1259/2010 и за изменение на други разпоредби на международното частно право (наричани по-нататък „мотивите на член 48 от EGBGB“) следва, че приемането на тази разпоредба е резултат от желанието на германското правителство да се съобрази с решение Grunkin и Paul ( 8 ), като същевременно се набляга на загрижеността да се запази съгласуваността на германската система, основана на обвързаността на името с гражданството на неговия притежател ( 9 ).

37. Всъщност съгласно германската доктрина за прилагане на задължението, произтичащо от решение Grunkin и Paul ( 10 ), „дискусията в Германия се е отнасяла главно до три възможности, които съответно се извеждали от административното право и практика, от материалното гражданско право ( 11 ) и от стълкновителните норми“ ( 12 ). В крайна сметка германският законодател приема член 48 от EGBGB, който е гражданскоправна материална норма, включваща международен елемент, а именно обичайно пребиваване в друга държава членка от Съюза ( 13 ).

38. От писменото становище на германското правителство става ясно, че съгласно изложението на мотивите на член 48 от EGBGB желанието на германския законодател е било да предложи в германското право, уреждащо имената на лицата, правна основа, позволяваща да се регистрира име, придобито в друга държава членка на Съюза и вписано от службата по гражданско състояние в тази държава. Следователно този член позволява на съответното лице да реши със заявление пред длъжностното лице по гражданско състояние да носи името, придобито в друга държава членка, вместо името, определено съгласно германското право, уреждащо имената на лицата. Този член обаче би следвало да се прилага единствено когато промяната на името е била получена по време на обичайно пребиваване в друга държава членка.

39. Следователно той няма за цел да реши по изчерпателен начин проблема с промените на имената ( 14 ). Освен конкретния случай, т.е. случая на германски гражданин, който е гражданин и на друга държава членка, но който никога не е пребивавал в тази държава, положенията, за които не се прилага германското право, а правото на друга държава членка, не попадат в приложното поле на посочената разпоредба ( 15 ). Такъв е например случаят с френски гражданин, установен в Германия, който е променил името си по време на обичайно пребиваване в Испания и който се опитва да признае тази промяна на името в Германия.

Производството по искане за промяна на името по публичното право

40. В становището си германското правителство пояснява, че като правна уредба по публичното право Законът за промяна на имената се прилага към германските граждани, доколкото правото на името не е уредено от гражданското право, какъвто е случаят с г‑н Freitag, предвид факта, че макар член 48 от EGBGB да е приложим спрямо него, той не отговаря на изискваното в тази разпоредба условие за обичайно пребиваване в друга държава членка. Вследствие на това германското правителство твърди, че производството за промяна на името, искането за което следва да се подаде пред компетентния административен орган съгласно правото на провинцията, евентуално би могло да позволи на г‑н Freitag да получи правото да носи името, получено съгласно румънското право.

41. Според германското правителство поради това не е необходимо с оглед на това производство за промяна на името да се въвеждат допълнителни разпоредби към член 48 от EGBGB, целящи разрешаване на конфликта при носенето на име за лицата, които са както германски граждани, така и граждани на друга държава членка. Всъщност съгласно член 3, параграф 1 от Закона за промяна на имената фамилното име може да се промени само ако важна причина обосновава това. Премахването на двусмисленост при носенето на име представлява според това правителство „важна причина“ по смисъла на член 3 от Закона за промяна на имената във връзка с точка 49 от правилника за този закон.

42. Струва ми се обаче важно да се подчертае, че от текста на приложимите разпоредби по силата на Закона за промяна на имената, по-специално от точка 27, параграф 1 от Правилника за Закона за промяна на имената, следва, че това производство по публичното право има строго изключителен характер. Тази разпоредба предвижда по същество, че германското право относно фамилното и собственото име по принцип изцяло се урежда от релевантните разпоредби на германското частно право и че административното производство за промяна на името представлява „изключение“ ( 16 ). Към този въпрос ще се върна по-нататък ( 17 ).

43. Нека разгледаме положението на г‑н Freitag с оглед на правото на Съюза.

По приложното поле на правото на Съюза

44. В самото начало следва да се провери дали положението на г‑н Freitag попада в материалното приложно поле на правото на Съюза и по-специално на нормите, уреждащи упражняването от гражданин на Съюза на неговото право на свободно движение и на правото му да не бъде подложен на дискриминация.

45. В това отношение за всички участници в производството, представили писмени и устни становища, е безспорно, че положението на жалбоподателя в главното производство попада в приложното поле на правото на Съюза.

46. Веднага отбелязвам, че член 20 ДФЕС предоставя на всяко лице с гражданство на някоя държава членка статут на гражданин на Съюза ( 18 ). В случая г‑н Freitag е гражданин на две държави членки и следователно има статут на гражданин на Съюза.

47. Както Съдът е постановявал многократно, статутът на гражданин на Съюза е създаден, за да бъде основен статут за гражданите на държавите членки, позволяващ на тези от тях, които са в еднакво положение, да получават в приложното поле ratione materiae на Договора за функционирането на ЕС еднакво правно третиране, независимо от тяхното гражданство и без да се засягат изрично предвидените в това отношение изключения ( 19 ).

48. Съдът е припомнил още, че сред положенията, попадащи в приложното поле ratione materiæ на правото на Съюза, се числят тези, свързани с упражняването на основните свободи, гарантирани от Договора, и по-специално свързаните със свободата на движение и на пребиваване на територията на държавите членки, предвидена в член 21 ДФЕС ( 20 ).

49. В това отношение от трайната съдебна практика следва, че макар съгласно действащото право на Съюза правилата, уреждащи вписването в актовете за гражданско състояние на фамилното и собственото име на лицата, да са от компетентността на държавите членки, при упражняване на тази компетентност последните все пак трябва да спазват правото на Съюза и особено разпоредбите на Договора относно свободата, призната на всеки гражданин на Съюза, да се движи и да пребивава на територията на държавите членки ( 21 ).

50. По делото в главното производство констатирам, че г‑н Freitag е румънски гражданин и пребивава на територията на Федерална република Германия. Поради това считам, че няма никакво съмнение, че положението на г‑н Freitag е свързано с правото на Съюза. Такава привръзка е налице съгласно постоянната съдебна практика „по отношение на лица […], които са граждани на една държава членка и законно пребивават на територията на друга държава членка“ ( 22 ).

51. Освен това, както е постановил Съдът в практиката си, обстоятелството, че г‑н Freitag е и германски гражданин не e пречка за тази привръзка с правото на Съюза. Всъщност Съдът е приел, че „държава членка не следва да ограничава последиците от предоставянето на гражданство от друга държава членка, като поставя допълнително условие за признаването на това гражданство с оглед на упражняването на основните свободи, предвидени в Договора“ ( 23 ).

52. Според мен от това следва, че положението на г‑н Freitag попада в приложното поле на правото на Съюза.

53. Все пак следва да се установи дали отказът на германските органи да уважат искането на г‑н Freitag промяната на името му да бъде призната от германското право и вписана в регистъра на актовете на раждане ограничава правото му на свободно движение, прогласено в член 21 ДФЕС.

54. Ще се спра на този въпрос по-долу, като преди това ще разгледам релевантната практика на Съда в този смисъл.

По задължението за признаване в държава членка на фамилното име, получено в друга държава членка

Досегашната практика на Съда

55. Няколко дела относно европейското гражданство във връзка с фамилното име заслужават внимание.

56. Що се отнася до делото, по което е постановено решение Garcia Avello ( 24 ), припомням, че от Съда е било поискано да се произнесе по отказа на белгийските административни органи по искане за промяна на името, подадено от името на деца, които пребивават в Белгия и имат двойно гражданство (белгийско и испанско) и желаят да заменят фамилното си име с друго „съгласно установената традиция в испанското право“ ( 25 ). Според Съда, подобно на генералния адвокат Jacobs ( 26 ), „е безспорно, че такава разлика във фамилните имена е от естество да породи за заинтересованите лица сериозни неудобства както от професионален, така и от частен характер, по-специално произтичащи от затруднения при ползването в държава членка, на която те са граждани, от правното действие на актове или документи, издадени на името, признато в друга държава членка, на която те също са граждани“ ( 27 ).

57. По-нататък, като разглежда изтъкнатите от белгийското, както и от датското и нидерландското правителство, мотиви за обосноваване на практиката на белгийските административни органи, Съдът приема, че отказът на тези белгийски органи е непропорционален и постановява, че „[ч]ленове [18 ДФЕС и 21 ДФЕС] следва да се тълкуват в смисъл, че не допускат […] административният орган на държава членка да откаже да уважи искане за промяна на името на малолетни деца, които пребивават в тази държава и имат двойно гражданство, на тази и на друга държава членка, след като целта на това искане е децата да могат да носят името, което притежават съгласно правото и традицията на втората държава членка“ ( 28 ).

58. Впоследствие този подход е потвърден с решение Grunkin и Paul ( 29 ), в което Съдът е трябвало да се произнесе по отказа на германските органи да признаят фамилното име на дете, както е определено и регистрирано в Дания ( 30 ), където детето, германски гражданин, е родено и пребивава от раждането си. Мотивът за този отказ е основан на обстоятелството, че съгласно член 10 от EGBGB фамилното име на лице се определя от закона на държавата, на която то е гражданин, и че германското право не позволява детето да носи двойно фамилно име, съставено от фамилните имена на бащата и майката ( 31 ).

59. И в този случай Съдът е приел, че наличието на „сериозни неудобства“ е свързано с разликата във фамилните имена на заинтересованите лица и че член 21 ДФЕС „не допуска възможността въз основа на националното право компетентните органи на държава членка да откажат да признаят фамилното име на дете, както е определено и регистрирано в друга държава членка, в която детето е родено и пребивава оттогава, при положение че подобно на родителите си детето е гражданин само на първата държава членка“ ( 32 ).

60. Интересно е да се отбележи, че по-нататък Съдът прилага същите мотиви във връзка с наличието на ограничение на свободата на движение и свободата на пребиваване на гражданите на Съюза по делата, по които са постановени съответно решения Sayn-Wittgenstein ( 33 ) и Bogendorff von Wolffersdorff ( 34 ), като приема все пак, че такова ограничение може да се обоснове със съображения от обществен характер на държавите членки ( 35 ).

61. В контекста на тази съдебна практика ще разгледам въпроса за наличието на ограничение на свободата на движение съгласно член 21 ДФЕС ( 36 ).

По наличието на ограничение на свободата на движение: член 21 ДФЕС

62. В самото начало отбелязвам, че името на едно лице е конститутивен елемент на неговата самоличност и личен живот, чиято защита е предвидена в член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и в член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. ( 37 ).

63. Съгласно постоянната съдебна практика национална правна уредба, с която някои граждани на съответната държава членка се поставят в по-неблагоприятно положение единствено поради обстоятелството, че са упражнили правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, представлява ограничение на свободите, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС ( 38 ). Съдът е постановил също, че фактът, че лице, което е упражнило правото си на свободно движение и пребиваване на територията на друга държава членка, е принудено в държавата членка, на която е гражданин, да носи различно име от определеното и регистрираното в държавата членка по месторождение и местопребиваване, може да ограничи упражняването на това право ( 39 ).

64. Всъщност съгласно цитираната в точка 56 от настоящото заключение съдебна практика „разликата във фамилните имена може да породи сериозни неудобства за заинтересованите лица“. В случая носенето на две различни имена, а именно имената Pavel и Freitag, е от естество да породи затруднения за жалбоподателя в главното производство, по-специално „от административен, професионален и частен характер“ ( 40 ). Несъмнено е налице конкретен риск за гражданин на две държави членки, както е случаят с г‑н Freitag, да се наложи да разсейва съмнения относно самоличността си, както и относно автентичността на документите, които представя, или истинността на съдържащите се в тях сведения, което, както Съдът е постановил, „може да възпрепятства упражняването на произтичащото от член 21 ДФЕС право“ ( 41 ).

65. Следователно отказът на компетентните германски органи по искането на г‑н Freitag за промяна на името, целящо да се признае името Pavel, както то е определено и регистрирано в Румъния, държава членка, на която той също е гражданин, единствено въз основа на член 48 от EGBGB, който предвижда правото да се избере придобито в друга държава членка име, при условие че то е било придобито по време на обичайно пребиваване в тази друга държава членка, би могъл да представлява ограничение на свободите, признати с член 21 ДФЕС.

66. В това отношение германското правителство се съгласява, че тази разпоредба на германското право няма за цел да реши изчерпателно проблема с промяната на имената ( 42 ). То подчертава обаче, че след като германското право съдържа други правни основания за промяна на имена по искане на заинтересованото лице, а именно релевантните разпоредби на Закона за промяна на имената ( 43 ), тази правна уредба не поставя пречки за свободното движение на лицата, които биха могли да възникнат от двусмисленост при носенето на името.

67. По-долу ще разгледам въпроса за релевантността на тази възможност.

По релевантността на възможността за промяна на името по силата на Закона за промяна на имената

68. Според германското правителство решаващият елемент за целите на задължението за „признаване“ по смисъла на практиката на Съда ( 44 ) е съответствието на решението в съответните национални производства с правото на Съюза. Следователно в положение като това по главното производство от член 21 ДФЕС не произтича никакво задължение за официално и автоматично признаване в германското право на фамилното име, носено от г‑н Freitag съгласно румънското право, без да се провежда предвиденото в германското право производство, а именно производството по Закона за промяна на имената ( 45 ). Това правителство отбелязва освен това, че националното право следва да предвиди производството, съгласно което могат да се променят имена, и да определи компетентния за тази цел орган ( 46 ).

69. Споделям становището на германското правителство, че двете производства по германското право следва да се разгледат с оглед на член 21 ДФЕС. Всъщност главното производство се характеризира с обстоятелството, че от една страна, член 48 EGBGB има ограничено приложно поле, а от друга страна, че в германската правна уредба са налице други разпоредби, които дават възможност на лице като жалбоподателя в главното производство да подаде искане за промяна на името до друг национален орган.

70. При тези условия, както правилно отбелязва Комисията, от гледна точка на правото на Съюза по принцип няма значение каква е разпоредбата или вътрешното административно производство, по силата на което жалбоподателят може да предяви правата си, отнасящи се до името му. При все това считам, подобно на Комисията, че за да бъде германската правна уредба, разглеждана в нейната цялост, съобразена с правото на Съюза, производството за промяна на името по Закона за промяна на имената не трябва да прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с член 21 ДФЕС.

71. В този смисъл при липса на правна уредба на Съюза по въпроса за промяната на фамилните имена следва вътрешният правен ред на всяка държава членка да уреди правилата, предвидени в националното право и предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, стига, от една страна, тези правила да не са по-неблагоприятни от тези, които уреждат права с произход от вътрешния правен ред (принцип на равностойност), и от друга страна, да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) ( 47 ).

72. Следователно въпросът, който възниква, е следният: трябва ли да се приеме, че възможността за подаване на искане за промяна на името по член 1 от Закона за промяна на имената е съвместима с принципа на ефективност?

73. Съмнявам се в това.

74. Както посочих в точка 42 от настоящото заключение, от текста на точка 27, параграф 1 от Правилника за Закона за промяна на имената следва, че производството за промяна на името, което спада към административното публично право, представлява изключение. Член 3, параграф 1 от Закона за промяна на имената предвижда, че промяната е възможна само ако е обоснована с важна причина. Така, макар германското правителство да подчертава, че премахването на двусмисленост при носенето на име представлява важна причина по смисъла на тази разпоредба, от точка 31 от Правилника за Закона за промяна на имената следва, че тази важна причина, ако бъде призната, не дава право на промяна на името, тъй като при всички случаи компетентният орган разполага с оперативна самостоятелност да я отхвърли.

75. В съдебното заседание обаче германското правителство твърди, че обстоятелството, че съгласно тези разпоредби компетентните германски органи разполагат с оперативна самостоятелност, за да отхвърлят исканата промяна на името, не може да постави под въпрос упражняването на правата по членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС от лицето, подало искането. Всъщност съгласно германското административно право при упражняването на своето право на преценка публичните органи винаги са длъжни да положат дължимата грижа и не трябва да излизат извън законовите предели, наложени им по-специално с правото на Съюза. При надлежното упражняване на своето право на преценка националните органи трябва винаги да вземат предвид правото на Съюза. Вследствие на това, ако даден орган откаже промяната на име в разрез с изискванията на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС, той може да бъде предмет на пълен съдебен контрол в Германия. В този смисъл според това правителство тълкуването на понятието „важна причина“ в контекста на Закона за промяна на имената трябва да се направи при спазване на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС.

76. В този контекст, ако, както твърди германското правителство, оперативната самостоятелност на компетентните германски органи е сведена до нула поради прилагането на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС и вследствие на това административното производство, предвидено в Закона за промяна на имената, не прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с тези членове, следва, че принципът на ефективност в този случай би бил спазен, което запитващата юрисдикция има задачата да провери.

77. Следователно предлагам на запитващата юрисдикция да се отговори, че член 21 ДФЕС допуска органите на държава членка да откажат да признаят промяна на име, позовавайки се на разпоредба на националното право, предвиждаща правото да се избере получено в друга държава членка име, при условие че то е било придобито по време на обичайно пребиваване в тази друга държава членка, стига, от една страна, други разпоредби на националното право да дават възможност лицето, подало искането, да поиска промяна на името от друг орган, и от друга страна, тези разпоредби да не правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с член 21 ДФЕС.

Заключение

78. С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос на Amtsgericht Wuppertal (Районен съд Вупертал, Германия) по следния начин: „Член 21 ДФЕС допуска органите на държава членка да откажат да признаят промяна на име, позовавайки се на разпоредба на националното право, предвиждаща правото да се избере получено в друга държава членка име, при условие че то е било придобито по време на обичайно пребиваване в тази друга държава членка, стига, от една страна, други разпоредби на националното право да дават възможност лицето, подало искането, да поиска промяна на името от друг орган, и от друга страна, тези разпоредби да не правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с член 21 ДФЕС“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) BGBl. 1994 I, стр. 2494 и поправка в BGBl. 1997 I, стр. 1061.

( 3 ) Решение от 14 октомври 2008 г. (C‑353/06, EU:C:2008:559).

( 4 ) Решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 39).

( 5 ) Член 48 от EGBGB е резултат от приемането на Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) № 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (Закон за адаптиране на някои разпоредби на международното частно право към Регламент (ЕС) № 1259/2010 и за изменение на други разпоредби на международното частно право) от 23 януари 2013 г. (BGBl. 2013 I, стр. 101), влязъл в сила на 29 януари 2013 г.

( 6 ) Решение от 14 октомври 2008 г. (C‑353/06, EU:C:2008:559).

( 7 ) Вж. по-специално решение от 19 септември 2013 г., Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, т. 40).

( 8 ) Решение от 14 октомври 2008 г. (C‑353/06, EU:C:2008:559).

( 9 ) В писменото си становище германското правителство подчертава, че член 48 от EGBGB е приложим съгласно член 10, параграф 1 от EGBGB във връзка с член 5, параграф 1 от EGBGB, тъй като, от една страна, съответното лице е и германски гражданин, и от друга страна, същото има най-тясна връзка с Федерална република Германия поради обичайното си пребиваване в тази държава членка. Вж. точка 5 от настоящото заключение. Освен това от материалите, с които разполага Съдът, става ясно, че член 10, параграфи 2 и 3 EGBGB позволява да се избере германското право за определянето на името по-специално когато заинтересованото лице обичайно пребивава на територията на Федерална република Германия.

( 10 ) Решение от 14 октомври 2008 г. (C‑353/06, EU:C:2008:559).

( 11 ) Всъщност първата възможност, „най-малко инвазивна спрямо вътрешното право, била да се позволи промяна на името в рамките на административното производство, предвидено в [Закона за промяна на имената]“, докато втората възможност „се отнасяла до въвеждане на материалноправна разпоредба, която позволява да се постигне наложения резултат“. Вж. Kohler, C. Towards the Recognition of Civil Status in the European Union. Yearbook of Private International Law, vol. 15, 2013/2014, Sellier European Law Publishers, р. 13—30, р. 21.

( 12 ) Третата възможност „се състояла в изменение на стълкновителната норма относно името, а именно член 10 от EGBGB, в смисъл да се позволи на родителя на съответното дете да посочи като приложим закон за определяне на името на детето закона на държавата по обичайно пребиваване на единия от родителите. За тази цел било достатъчно да се „придаде двустранен характер“ на разпоредбата на параграф 3, изречение 2 от тази разпоредба, която в актуалната си редакция позволява да се посочи германското право, ако единият от родителите обичайно пребивава в Германия“ (вж. Kohler, C., op.cit., р. 22). Както обаче става ясно от мотивите на член 48 от EGBGB, германският законодател не е предвидил да разшири вече предвидените възможности за избор на правото, което урежда името, тъй като възможността за „придаване на двустранен характер“ на избора на германското право, когато притежателят на името има обичайно пребиваване в Германия, е била официално отхвърлена.

( 13 ) Тази разпоредба „не е въведена в глава „Частно международно право“ [на EGBGB], а в следващата глава, озаглавена „Адаптиране“, където се добавя към член 47 от EGBGB, отнасящ се до промяната на име на лице, което е било придобито по силата на чуждестранен закон, но което вече се определя от германското право“. Целта на член 47 от EGBGB е „да позволи адаптиране към германския език или традиции, ако заинтересованото лице поиска това, съдържанието или граматическата форма на име, съставено на чужд език или съгласно чуждестранно право или традиции“. Вж. Kohler, C., op.cit., р. 22.

( 14 ) Вж. точка 66 от настоящото заключение.

( 15 ) В доктрината се подчертава: „вярно е, че наистина възможностите, предоставени в член 10, параграф 3 от EGBGB да се избере приложимият закон за името на детето, позволяват в много случаи да се предотвратят такива положения. Въпреки това няма никакво разрешение в случая, когато детето не е германски гражданин, а името, придобито в държавата членка по обичайно пребиваване, е различно от определеното с националния закон. Вследствие на това, спирайки се по средата между двете положения, отговорът на германския законодател в значителен брой случаи […] не успява да се съобрази с практиката на Съда“. Вж. Kohler, C., op.cit., р. 22.

( 16 ) Вж. също в тази връзка информационната бележка на германските дипломатически мисии и консулски служби във Франция относно административното производство за промяна на имена.

( 17 ) Вж. в тази връзка точки 8 и 13 от настоящото заключение.

( 18 ) Решения от 11 юли 2002 г., D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, т. 27), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 59), както и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 28).

( 19 ) Решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 31), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 60 и 61) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 29 и 30).

( 20 ) Решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 33), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 62), както и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 31).

( 21 ) Решения от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 25), от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 16), от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, т. 38 и 39), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 63) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 32).

( 22 ) Решение от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 27).

( 23 ) Решения от 7 юли 1992 г., Micheletti и др. (C‑369/90, EU:C:1992:295, т. 10) и от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 28).

( 24 ) Решение от 2 октомври 2003 г. (C‑148/02, EU:C:2003:539).

( 25 ) Решение от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 15). По време на разглежданите събития „фамилното име на децата на семейна двойка [е било] съставено от първото име на баща им, следвано от името на майка им“.

( 26 ) Вж. точка 56 от заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:311).

( 27 ) Решение от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 36).

( 28 ) Решение от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, т. 45).

( 29 ) Решение от 14 октомври 2008 г. (C‑353/06, EU:C:2008:559).

( 30 ) Съгласно датското право детето е получило двойното име „Grunkin-Paul“, съставено от фамилните имена на бащата и майката, което е било вписано и в датския акт за раждане.

( 31 ) Решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 7).

( 32 ) Решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 39). Обратно, по делото, по което е постановено решение от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291), Съдът определя граници на понятието „сериозни неудобства“ и приема, че „отказът на компетентните органи на държава членка, в изпълнение на приложимата национална правна уредба, да изменят удостоверението за брак на гражданин на Съюза, гражданин на друга държава членка, с цел личните имена на посочения гражданин да бъдат изписани в това удостоверение с диакритични знаци, както са били изписани в актовете за гражданско състояние, издадени от неговата държава членка по произход, и във вид, който спазва правилата за писане на официалния национален език на последната държава, не съставлява, в положение като разглежданото по главното производство, ограничение на свободите, признати в член 21 ДФЕС на всеки гражданин на Съюза“ (т. 82).

( 33 ) Решение от 22 декември 2010 г. (C‑208/09, EU:C:2010:806). Това дело се отнася до отказа да се признае фамилното име на австрийска гражданка, така както е било определено в Германия, държавата членка по нейното пребиваване, при осиновяването ѝ от германски гражданин, което име включва благородническа титла, недопустима в Австрия съгласно конституционното ѝ право.

( 34 ) Решение от 2 юни 2016 г. (C‑438/14, EU:C:2016:401). Това дело се отнася до отказа на германските органи да признаят името на гражданин с двойно гражданство — германско и британско — който е придобил в Обединеното кралство име, което свободно е избрал и което съдържа редица благороднически елементи, недопустими по германското право.

( 35 ) Следва да се отбележи, че германската правна уредба, разгледана по делото, по което е постановено решение от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401), се отличава от разпоредбите на австрийското право, разгледани в делото, по което е постановено решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806), в смисъл, че тя не предвижда стриктна забрана да се използват и да се прехвърлят благороднически титли, тъй като те могат да бъдат носени като част от името. Съдът обаче приема, че по първото дело следва също да се признае, че разгледана в контекста на германския конституционен избор, германската правна уредба, като израз на посочената в член 4, параграф 2 ДЕС национална идентичност на държава членка, може да послужи за обосновка на ограничение на признато от правото на Съюза право на свободно движение на лицата (решение от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 64).

( 36 ) Припомням, че съгласно постоянната практика на Съда член 21 ДФЕС включва не само правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, но и забрана на всяка форма на дискриминация, упражнявана на основание гражданството, поради което положението на жалбоподателя в главното производство трябва да се разгледа единствено с оглед на тази разпоредба. Вж. по аналогия решения от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 65) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 34).

( 37 ) Вж. решения от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, т. 52 и цитираната съдебна практика), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 66) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 35).

( 38 ) Решения от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 21), от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, т. 53), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 68) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 36).

( 39 ) Решения от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (C‑353/06, EU:C:2008:559, т. 22) и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, т. 54).

( 40 ) Вж. в този смисъл решения от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 76) и от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 38).

( 41 ) Вж. решения от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, т. 70). Вж. също решение от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, т. 40).

( 42 ) Вж. също точка 39 от настоящото заключение. В това отношение следва да се отбележи, че съгласно германската доктрина член 48 от EGBGB представлява „минималистичен отговор“ на германския законодател на произтичащите от практиката на Съда изисквания. От подготвителните работи по тази разпоредба става ясно, че при вземането на становище Bundesrat (Федерален съвет, Германия) е изразил несъгласието си с предложението на федералното правителство, подчертавайки, че практиката на Съда изисква отговор не на равнище материално право, а на равнище международно частно право. Всъщност интересът от избягване на „куци“ положения и за приемане на правна уредба, която може да се прилага правилно от органите по гражданско състояние, би следвало да доведе до търсене на разрешение в контекста на член 10 от EGBGB. Освен това Федералният съвет изготвя списък с въпроси, които остават без отговор с предложеното от федералното правителство решение. Вж. в тази връзка Kohler, C. La reconnaissance de situations juridiques dans l’Union européenne: le cas du nom patronymique. La reconnaissance des situations en droit international privé, sous la direction de Paul Lagarde, Actes du colloque international de la Haye du 18 janvier 2013, Éditions Pedone, 2013, р. 75.

( 43 ) В това отношение г‑н Freitag е поканен да посочи на Съда дали е подал искане за промяна на името съгласно Закона за промяна на имената и евентуално какви действия са били предприети във връзка с това искане. Г‑н Freitag отговаря на този въпрос отрицателно и обяснява, че по време на разговор в службата по гражданско състояние на Вупертал му е посочено, че производството за промяна на име не е възможно в неговия случай, поради това, че е получил името Freitag въз основа на решение на румънски съд [вж. гражданско решение № 458/s на Районен съд Брашов от 21 май 1997 г.]. Така с административно решение не може да се отмени съдебно решение. В съдебното заседание германското правителство изразява съмнения относно релевантността на сведенията, получени от г‑н Freitag. Според това правителство фактът, че носеното име в друга държава членка води началото си от заявление по семейното право, административно производство, съдебно решение или акт на държавата, не е релевантен, за да се уважи искане за промяна на име въз основа на Закона за промяна на имената.

( 44 ) В доктрината се припомня, че понятието „признаване“, както то произтича от практиката на Съда, не следва да се схваща като означаващо например признаване на съдебни решения. Обратно, посоченото понятие се отнася до „начина, по който приемащата държава членка приема фамилното име, така както то съществува в друга държава членка [по произход], и отказва самата тя да вземе становище по неговата редовност. Следователно предметът на признаването е правното положение, което в друга държава членка се отнася до името на дадено лице“. Вж. Kohler, C., op.cit., р. 71. Вж. също по този въпрос Mayer, Р. La reconnaissance: notions et méthodes. La reconnaissance des situations en droit international privé, op.cit., p. 27—33.

( 45 ) Вж. в това отношение точка 41 от настоящото заключение.

( 46 ) Тук припомням, че член 48 от EGBGB предвижда, че „[…] [и]зборът на име има обратно действие, считано от деня на вписването в регистъра за гражданско състояние на другата държава членка, освен ако лицето не заяви изрично, че желае изборът на името да има само действие за в бъдеще. Заявлението трябва да бъде официално заверено или официално удостоверено […]“. Обратно, както германското правителство потвърждава в съдебното заседание, производството за промяна на името по Закона за промяна на имената няма ретроактивен характер, което, както Комисията припомня също в съдебното заседание, не е в разрез с правото на Съюза, тъй като от това не произтича задължение за обратно действие.

( 47 ) Вж. по-специално по аналогия решение от 12 септември 2006 г., Eman и Sevinger (C‑300/04, EU:C:2006:545, т. 67).