Дело T‑38/05

Agroexpansión, SA

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Картели — Испански пазар за изкупуване и първична преработка на суров тютюн — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Определяне на цените и разпределяне на пазара — Глоби — Отговорност за неправомерното поведение — Максимален размер от 10 % от оборота — Възпиращ ефект — Равно третиране — Смекчаващи обстоятелства — Сътрудничество“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка — Презумпция за решаващо влияние на дружеството майка върху изцяло притежаваните от него дъщерни дружества

(член 81 ЕО)

2. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Максимален размер — Изчисляване — Оборот, който следва да бъде взет предвид

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

3. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка — Спазване на принципа на равно третиране от Комисията

(член 81 ЕО)

4. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка — Самостоятелност на дъщерното дружество

(член 81 ЕО)

5. Жалба за отмяна — Правни основания — Липса или непълнота на мотивите

(членове 230 ЕО и 253 ЕО)

6. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Възпиращ характер на глобата

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

7. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Смекчаващи обстоятелства — Преустановяване на нарушението след намеса от страна на Комисията

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 3, трето тире от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

8. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Намаляване на размера на глобата поради съдействие на обвиненото предприятие

(Регламенти № 17 и № 1/2003 на Съвета; Известие 96/C 207/04 на Комисията)

1. В областта на конкуренцията дружеството майка може да носи отговорност за поведението на дъщерното дружество по-конкретно когато това дъщерно дружество, макар и да има отделна правосубектност, не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а изпълнява главно указанията, които са му дадени от дружеството майка, в частност поради икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта.

Всъщност в подобна ситуация дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно са едно-единствено предприятие. Следователно не свързаното с нарушението отношение на подбудителство между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, нито — на по-силно основание — участието на първото в споменатото нарушение, а фактът, че те представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби.

Комисията не може просто да установи, че дружеството майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество, а трябва и да провери дали действително е упражнено такова влияние.

В особения случай, когато дружество майка притежава изцяло капитала на свое дъщерно дружество, което е нарушило правилата на конкуренция, от една страна, това дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество и от друга страна, съществува оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество.

При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното упражнява решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Поради това Комисията ще може да приеме, че дружеството майка трябва да носи солидарна отговорност за заплащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружество майка, в чиято тежест е да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, въз основа на които да се установи, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара.

Презумпцията, изведена от притежаването на целия капитал, може да се приложи не само в случаи, когато е налице пряка връзка между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, но и в случаи, когато тази връзка е непряка, опосредена от междинно дъщерно дружество.

(вж. точки 102—106 и 108)

2. Съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 Комисията може с решение да наложи глоби на предприятията, нарушили член 81, параграф 1 ЕО, като глобите не могат да надвишават 10 % от оборота от предходната стопанска година на всяко от предприятията, участвали в нарушенията. Същата е и разпоредбата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17.

Посоченият в тези разпоредби оборот е целият оборот на съответното предприятие, тоест на предприятието, което отговаря за нарушението и съответно е било подведено под отговорност.

Използваното в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 понятие „предходна стопанска година“ пък трябва да се разбира като обозначаващо стопанската година, която предхожда приемането на решението на Комисията, освен в особените случаи, в които оборотът за тази стопанска година не е полезен показател за действителното икономическо положение на съответното предприятие и за подходящия размер на глобата, която следва да му се наложи.

В този смисъл, когато установи наличието на обща стопанска единица между дружество майка и неговото дъщерно дружество и затова привлече дружеството майка като солидарно отговорно за нарушението и съответно за заплащането на глобата и го включи сред адресатите на решението си, Комисията може да вземе предвид консолидирания оборот на дружеството майка за стопанската година, която предхожда приемането на решението ѝ, за да изчисли тавана от 10 %, предвиден в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003. В това отношение е напълно ирелевантно обстоятелството, че дружеството майка не носи солидарна отговорност за нарушението за периода преди да придобие дъщерното си дружество.

(вж. точки 109—111, 174, 175 и 195)

3. Когато по дело, което се отнася до нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, в което участват няколко различни предприятия, Комисията възприема, в установените от съдебната практика рамки, определен метод, за да прецени дали следва да търси отговорност както от фактически извършилите нарушението дъщерни дружества, така и от техните дружества майки, тя трябва, освен ако не са налице особени обстоятелства, да приложи за тази цел едни и същи критерии по отношение на всички тези предприятия. Всъщност Комисията е длъжна да спазва принципа на равно третиране, който изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано.

(вж. точка 133)

4. В областта на конкуренцията самостоятелността на дъщерното дружество спрямо дружеството майка не трябва да се преценява само за дейността му във връзка със стоките, до които се отнася нарушението. За да се установи дали дъщерното дружество самостоятелно определя поведението си на пазара, следва да се вземат предвид всички релевантни обстоятелства относно икономическите, организационните и юридическите връзки между дъщерното дружество и дружеството майка, които обстоятелства могат да са различни в отделните случаи и следователно не подлежат на изчерпателно изброяване.

В този смисъл обстоятелството, че нито едно дружество от групата не упражнява контрол върху дейността на дъщерното дружество, в рамките на която е извършено нарушението, не е достатъчно, за да се докаже, че това дъщерно дружество действа самостоятелно на пазара. Същото се отнася и за обстоятелството, че то не се е консултирало нито с дружеството майка, нито с друго дружество от групата във връзка с политиката си по изкупуване на стоките, до които се отнася нарушението.

(вж. точки 164 и 168)

5. В производствата по жалби за отмяна правното основание, изведено от липса или непълнота на мотивите на съответния акт, е абсолютно основание за отмяна, което може и дори трябва да бъде разгледано служебно от съда на Съюза, и следователно страните могат да го посочват на всеки етап от производството.

(вж. точка 182)

6. Когато е налице нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, големината и икономическата мощ на съответното предприятие са фактори, които могат да бъдат взети предвид при изчисляването на глобата и съответно при определянето на коефициент за постигане на възпиращ ефект. Отчитането на големината и цялостните ресурси на съответното предприятие, за да се гарантира възпиращ ефект на глобата, се обяснява с търсеното въздействие върху посоченото предприятие, тъй като санкцията не трябва да бъде пренебрежимо малка по отношение на финансовите възможности на същото.

В това отношение, когато при преценката дали да приложи коефициент за постигането на възпиращ ефект Комисията използва като критерий големината и цялостните ресурси на съответното предприятие, това предприятие може да се разглежда като включващо и дружеството майка на нарушилото правилата на конкуренцията дружество само ако дружеството майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на това дружество.

Предприятието, чиято големина и цялостни ресурси се вземат предвид за тази цел, задължително съвпада с предприятието по смисъла на член 81 ЕО съгласно дефиницията в съдебната практика. Отчитането на тези фактори с цел постигане на достатъчен възпиращ ефект се обяснява с търсеното въздействие върху предприятието, на което се налага глобата. Целта е да се осигури ефикасност на глобата, като размерът ѝ се съобрази спрямо цялостните ресурси на съответното предприятие и възможностите му да събере необходимите средства за заплащането ѝ. Когато обаче извършилото нарушението дружество действа самостоятелно на пазара и съответно само по себе си представлява предприятие, самостоятелността му предполага посочената цел да се осъществи само спрямо него, а не и спрямо други дружества от групата, към която евентуално принадлежи. Ако в тази хипотеза Комисията вземе предвид големината и икономическата мощ на групата, за да прецени дали да приложи коефициент за постигането на възпиращ ефект, не само че търсеният възпиращ ефект фактически ще се прояви спрямо различен субект от отговорното за нарушението предприятие, но и глобата може да се окаже прекомерна с оглед на финансовите възможности на това предприятие, което би било нарушение на принципа на пропорционалност.

(вж. точки 207, 208, 214 и 215)

7. Когато е налице нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, преустановяването на нарушението веднага след първата намеса на Комисията може логично да се приеме за смекчаващо обстоятелство само ако съществуват причини да се предположи, че разглежданите предприятия са подтикнати от въпросната намеса да прекратят антиконкурентното си поведение, а случаят, при който преди датата на първата намеса на Комисията нарушението вече е приключило, не попада в приложното поле на точка 3, трето тире от Насоките за определяне размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС.

Дори ако приеме, че нарушението е преустановено в същия ден, в който е извършила първите си проверки, Комисията пак може да не вземе предвид подобно преустановяване на нарушението като смекчаващо обстоятелство. Всъщност намаляването на глобата поради преустановяване на нарушението веднага след първата намеса на Комисията не може да бъде автоматично, а зависи от преценката на Комисията за обстоятелствата в конкретния случай в пределите на дискреционните ѝ правомощия. В това отношение прилагането на точка 3, трето тире от Насоките в полза на дадено предприятие ще бъде особено подходящо в ситуация, при която антиконкурентният характер на разглежданото поведение не е очевиден. Обратно, неговото прилагане по принцип ще бъде по-неподходящо в ситуация, при която поведението е ясно антиконкурентно, ако се приеме, че това е установено.

(вж. точки 229 и 231)

8. Когато е налице нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, Комисията разполага с широко право на преценка по отношение на методиката за изчисляване на глобите и в това отношение може да вземе предвид много фактори, сред които е и оказаното от съответните предприятия сътрудничество по време на осъществяването на разследването от службите на тази институция. В това отношение Комисията има широки правомощия за преценка на качеството и полезността на сътрудничеството на дадено предприятие, и по-конкретно в сравнение с приноса на други предприятия.

За да има основание за намаляване на размера на глобата поради сътрудничество, действията на предприятието трябва да улесняват задачата на Комисията, състояща се в установяването и в санкционирането на нарушения на правилата на конкуренцията, и да свидетелстват за действителен дух на сътрудничество.

В това отношение предоставените на Комисията документи в отговор на искане за предоставяне на информация на основание член 11 от Регламент № 17 всъщност са ѝ предадени въз основа на законово задължение и не биха могли да се вземат предвид за целите на Известието относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по дела във връзка с картели, макар и да могат да послужат за установяване на антиконкурентното поведение на предприятието, което ги е предоставило, или на друго предприятие.

(вж. точки 252, 253 и 268)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (четвърти състав)

12 октомври 2011 година( )

„Конкуренция — Картели — Испански пазар за изкупуване и първична преработка на суров тютюн — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО — Определяне на цените и разпределяне на пазара — Глоби — Отговорност за неправомерното поведение — Максимален размер от 10 % от оборота — Възпиращ ефект — Равно третиране — Смекчаващи обстоятелства — Сътрудничество“

По дело T‑38/05

Agroexpansión, SA, установено в Мадрид (Испания), за което се явяват адв. J. Folguera Crespo и адв. P. Vidal Martínez, avocats,

жалбоподател,

срещу

Европейска комисия, за която се явяват г‑н F. Castillo de la Torre, г‑н É. Gippini Fournier и г‑н J. Bourke, в качеството на представители,

ответник,

с предмет искане за частична отмяна на Решение C (2004) 4030 окончателен на Комисията от 20 октомври 2004 година относно производство по прилагане на член 81, параграф 1 [ЕО] (дело COMP/C.38.238/B.2 — Суров тютюн — Испания), както и искане за намаляване на размера на глобата, наложена на жалбоподателя с това решение,

ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),

състоящ се от: г‑н O. Czúcz, председател, г‑жа I. Labucka и г‑н K. O’Higgins (докладчик), съдии,

секретар: г‑н J. Palacio González, главен администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 септември 2009 г.,

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

А – Жалбоподателят и административното производство

1 Жалбоподателят Agroexpansión, SA, е едно от четирите предприятия за първична преработка на суров тютюн в Испания (наричани по-нататък „преработвателите“).

2 Останалите трима испански преработватели са Compañia española de tabaco en rama, SA (наричано по-нататък „Cetarsa“), Tabacos Españoles, SL (наричано по-нататък „Taes“) и World Wide Tobacco España, SA (наричано по-нататък „WWTE“).

3 В началото предприятието на жалбоподателя е било семейно. То е създадено през 1988 г. от г‑н B., който е негов генерален директор до края на 2004 г. От 1994 г. до 1997 г. капиталът му е собственост на съпругата на г‑н B. и на испанското дружество WW Marpetrol, SA, които имат равни дялове.

4 На 18 ноември 1997 г. Intabex Netherlands BV (наричано по-нататък „Intabex“) придобива всички акции в дружеството на жалбоподателя. Към онзи момент Intabex е част от групата Intabex, която през април 1997 г. е придобита от Dimon Inc.

5 Dimon е американско дружество, установено във Вирджиния (САЩ). То е дружеството майка на група, която включва стотина дружества с дейност в тютюневия сектор (наричана по-нататък „групата Dimon“). Основната дейност на групата е доставка на преработен тютюн за производителите на цигари. За тази цел групата изкупува преработен тютюн, включително от жалбоподателя.

6 Тъй като разполага със сведения, че испанските преработватели и производители на суров тютюн са нарушили член 81 ЕО, на 3 и 4 октомври 2001 г. Комисията на Европейските общности извършва на основание член 14 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 EО] и [82 EО] (OВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3) проверки в помещенията на трима от тези преработватели, а именно жалбоподателя, Cetarsa и WWTE, както и на Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (наричано по-нататък „Anetab“).

7 На 3 октомври 2001 г. Комисията извършва проверки и в помещенията на Maison des métiers du tabac et de la Fédération européenne des transformateurs de tabac, а на 5 октомври 2001 г. — в помещенията на Federación nacional de cultivadores de tabaco (наричано по-нататък „FNCT“).

8 С писмо от 16 януари 2002 г., позовавайки се на Известието на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по дела във връзка с картели (ОВ C 207, 1996 г., стр. 4, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“), преработвателите и Anetab уведомяват Комисията за желанието си да сътрудничат.

9 С писмо от 21 януари 2002 г. те предоставят определена информация на Комисията.

10 С писма от 15 февруари 2002 г. жалбоподателят, Cetarsa и WWTE предоставят на Комисията допълнителна информация; същото прави и Taes с писмо от 18 февруари 2002 г.

11 Впоследствие Комисията отправя до преработвателите, до Anetab и до FNCT няколко искания за предоставяне на информация на основание член 11 от Регламент № 17. Тя моли и испанското министерство на земеделието, риболова и храните да ѝ предостави информация във връзка с испанската правна уредба в областта на селскостопанските продукти.

12 На 11 декември 2003 г. Комисията започва производството, което е в основата на настоящото дело, и изготвя изложение на възраженията, което изпраща на 20 предприятия или сдружения, сред които са преработвателите, Dimon, Intabex, Anetab, FNCT и Deltafina SpA. Deltafina е италианско дружество, което се занимава основно с първична преработка на суров тютюн в Италия и с продажба на преработения тютюн. То принадлежи към същата група дружества като Taes, а именно към групата, оглавявана от американското дружество Universal Corp.

13 Разглежданите предприятия и сдружения получават достъп до преписката на Комисията по разследването под формата на изпратено до тях копие върху CD‑ROM и представят писмени становища в отговор на твърденията на Комисията за нарушения.

14 На 29 март 2004 г. се провежда изслушване.

15 След като се допитва до консултативния комитет по ограничителни споразумения и господстващо положение и взема предвид окончателния доклад на служителя по изслушването, на 20 октомври 2004 г. Комисията приема Решение C (2004) 4030 окончателен относно производство по прилагане на член 81, параграф 1 [ЕО] (дело COMP/C.38.238/B.2 — Суров тютюн — Испания) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), чието резюме е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз от 19 април 2007 г. (ОВ L 102, стр. 14).

Б – Обжалваното решение

16 Обжалваното решение се отнася до два хоризонтални картела, уговорени и приложени на испанския пазар на суров тютюн.

17 Първият картел, който включва преработвателите и Deltafina, е имал за цел всяка година през периода 1996—2001 г. да определя средната (максимална) доставна цена за всеки сорт суров тютюн общо за всички качества тютюн, както и да разпределя количествата за всеки сорт суров тютюн, които всеки от преработвателите може да закупи от производителите (вж. по-специално съображения 74—76 и 276 от обжалваното решение). В периода 1999—2001 г. преработвателите и Deltafina са уговорили и ценови диапазони в зависимост от качеството на всеки сорт суров тютюн, включен в таблиците, приложени към „договорите за отглеждане“, както и „допълнителни условия“, а именно средната минимална цена за производител и средната минимална цена за обединение на производители (вж. по-специално съображения 77—83 и 276 от обжалваното решение).

18 Описаният в точка 17 по-горе картел ще бъде наричан по-нататък „картелът на преработвателите“.

19 Вторият картел, който е установен в обжалваното решение, включва трите испански земеделски профсъюза, а именно Asociación agraria de jóvenes agricultores (наричано по-нататък „ASAJA“), Unión de pequeños agricultores (наричан по-нататък „UPA“) и Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (наричан по-нататък „COAG“), а също и Confederación de cooperativas agrarias de España (наричана по-нататък „CCAE“). Този картел е имал за цел да определя всяка година през периода 1996—2001 г. ценовите диапазони в зависимост от качеството на всеки сорт суров тютюн, включен в таблиците, приложени към „договорите за отглеждане“, както и „допълнителните условия“ (вж. по-специално съображения 77—83 и 277 от обжалваното решение).

20 Описаният в точка 19 по-горе картел ще бъде наричан по-нататък „картелът на представителите на производителите“.

21 В обжалваното решение Комисията приема, че всеки един от тези картели представлява едно-единствено продължено нарушение на член 81, параграф 1 ЕО (вж. по-специално съображения 275—277 от обжалваното решение).

22 В член 1 от обжалваното решение Комисията приема, че отговорност за картела на преработвателите носят въпросните преработватели, Deltafina, Dimon и дружествата майки на WWTE, а именно Standard Commercial Corр. (наричано по-нататък „SCC“), Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (наричано по-нататък „SCTC“) и Trans-Continental Leaf Tobacco Corр. Ltd (наричано по-нататък „TCLT“), а за картела на представителите на производителите — ASAJA, UPA, COAG и CCAE (наричани по-нататък общо „представителите на производителите“).

23 В член 2 от обжалваното решение Комисията разпорежда на тези предприятия и на представителите на производителите незабавно да преустановят посочените в член 1 нарушения, ако все още не са направили това, и да се въздържат занапред от ограничителни практики със същите или равностойни цел или последици.

24 В член 3 от обжалваното решение Комисията налага глоби на посочените предприятия и на представителите на производителите, като Dimon отговаря солидарно за заплащането на наложената на жалбоподателя глоба, а SCC, SCTC и TCLT отговарят солидарно за заплащането на наложената на WWTE глоба (вж. точки 67 и 68 по-нататък).

В – Адресати на обжалваното решение

25 В точка 2.4 от обжалваното решение се разглежда въпросът за адресатите (съображения 357—400 от обжалваното решение).

26 В тази точка Комисията посочва най-напред, че преработвателите и Deltafina са участвали пряко в картела на преработвателите, а ASAJA, UPA, COAG и CCAE — в картела на представителите на производителите, така че всяко едно от тези предприятия и сдружения „следва да поеме отговорността за нарушението и следователно е адресат на [обжалваното решение]“ (съображения 357 и 358 от обжалваното решение). В съображения 359—369 от това решение тя уточнява по-специално ролята на Deltafina в картела на преработвателите.

27 По-нататък Комисията разглежда въпроса дали дружеството майка може да носи отговорност за неправомерното поведение на своето дъщерно дружество, като посочва, че в настоящия случай този въпрос се поставя по отношение на три субекта, а именно жалбоподателя, WWTE и Taes (съображения 370—400 от обжалваното решение).

28 В това отношение Комисията припомня, на първо място, принципите, които според нея се прилагат в тази област (съображения 371—374 от обжалваното решение).

29 По-специално тя посочва следното:

– за да се определи дали дружеството майка трябва да носи отговорност за неправомерното поведение на своето дъщерно дружество, е необходимо да се установи, че последното „не определя самостоятелно поведението си на пазара, а главно изпълнява дадените му от дружеството майка указания“ (Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, 48/69, Recueil, стр. 619, точки 132 и 133),

– според постоянната практика, когато дружеството майка притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество, с основание може да се предположи, че то действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (Решение на Съда от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия, 107/82, Recueil, стр. 3151, точка 50, Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, C‑286/98 P, Recueil, стр. I‑9925, точка 29 и Решение на Общия съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, наречено „PVC II“, T‑305/94—T‑307/94, T‑313/94—T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точки 961 и 984),

– това предположение може да бъде потвърдено от „особените обстоятелства на конкретния случай“,

– според Съда в случаите, в които дъщерното дружество не е контролирано изцяло, дружеството майка може да оказва влияние върху политиката на това дъщерно дружество, когато към момента на извършване на нарушението притежава мажоритарен дял от неговия капитал (Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, посочено по-горе, точка 136) или когато „постоянно“ получава информация за практиките на това дъщерно дружество и определя пряко неговото поведение (Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, посочено по-горе, точка 52),

– според постоянната съдебна практика понятието за предприятие в контекста на конкуренцията трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица (Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стр. II‑1487, точка 66, което препраща към Решение на Съда от 12 юли 1984 г. по дело Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, стр. 2999, точка 11).

30 На второ място, преди да разгледа по-подробно случая на жалбоподателя, както и този на WWTE, в съображение 375 от обжалваното решение Комисията посочва следното:

„В настоящия случай трима от четиримата испански преработватели на суров тютюн се контролират (на 100 % или на 90 %) от американски многонационални дружества. Освен това съществуват и други фактически данни, които потвърждават презумпцията, че отговорност за поведението на [жалбоподателя] и на WWTE носят съответните им дружества майки. В този случай двете дружества — дружеството майка и дъщерното дружество — трябва да се считат за солидарно отговорни за установените с [обжалваното] решение нарушения.“

31 В съображение 376 от обжалваното решение Комисията добавя, че:

„[За сметка на това] след изпращането на изложението на възраженията и изслушването на страните става ясно, че доказателствата по преписката не могат да обосноват такъв извод относно дяловото участие на Universal […] и на Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.] в Taes и в Deltafina. Всъщност [освен] структурната връзка между дружествата майки и техните дъщерни дружества нищо в преписката не указва, че Universal […] и Universal Leaf действително са участвали в деянията, предмет на [обжалваното решение]. Затова не би следвало те да бъдат адресати на решение по това дело. Същият извод се налага a fortiori по отношение на Intabex, тъй като неговото 100-процентно участие в [дружеството на жалбоподателя] е чисто финансово.“

32 В съображения 377—386 от обжалваното решение Комисията разглежда случая на жалбоподателя.

33 Комисията посочва по-специално, че от втората половина на 1997 г. Dimon контролира напълно дружеството на жалбоподателя посредством изцяло притежаваното си дъщерно дружество Intabex (съображение 377 от обжалваното решение). От това тя стига до извода, че с основание може да се презумира, че поне от този момент Dimon упражнява решаващо влияние върху поведението на жалбоподателя (съображение 378, първо изречение от обжалваното решение). Комисията добавя, че и други обстоятелства по преписката, описани в съображение 379 от обжалваното решение, потвърждават „презумпцията, че Dimon е можело да упражнява решаващо влияние“ (съображение 378, второ изречение от обжалваното решение). В съображение 380 от обжалваното решение тя посочва, че видно от изложеното по-горе, „Dimon е знаело за разглежданите в това решение действия на дъщерното му дружество и е познавало контекста, в който са извършени, а доколкото от 1997 г. нататък притежава изцяло капитала на дъщерното дружество, Dimon е било в състояние да упражнява действително влияние върху поведението на това дъщерно дружество“. В съображение 382 от обжалваното решение Комисията пояснява, че „[о]бстоятелствата, които [жалбоподателят] съобщава на Dimon в кореспонденцията им, е трябвало да предизвикат незабавна реакция от страна на Dimon — или да се разграничи изрично от всички действия, които биха могли да съставляват нарушение на правилата на конкуренцията, или да изиска от ръководството на [жалбоподателя] да преустанови всички потенциално антиконкурентни действия“. След това Комисията констатира, че „в крайна сметка Dimon не е направило нищо подобно“.

34 Освен това в съображение 381 от обжалваното решение Комисията приема за неоснователни доводите, които Dimon изтъква в отговора си на изложението на възраженията, за да докаже самостоятелното поведение на жалбоподателя на пазара.

35 Накрая, Комисията отхвърля твърдението на Dimon, че е нарушила принципа на недопускане на дискриминация, като го е подвела под отговорност за неправомерното поведение на дъщерното му дружество, а същевременно не е постъпила така спрямо дружеството майка на Cetarsa, а именно Sociedad estatal de participaciones industriales (наричано по-нататък „Sepi“). Комисията обосновава тази разлика в третирането с обстоятелството, че противно на твърденията на Dimon, „в нейната преписка не се съдържат данни за пряка комуникация между Cetarsa и Sepi относно предмета на настоящото дело“, че „участието на Sepi в Cetarsa изглежда главно финансово, подобно на връзката между Intabex и [жалбоподателя]“, че „(за разлика от [жалбоподателя]) Cetarsa обединява цялата дейност по преработка на тютюн на групата Sepi и по тази причина явно се ръководи отделно“, и накрая, че „Cetarsa не е изцяло притежавано дъщерно дружество на Sepi“ (съображение 384 от обжалваното решение).

36 Въз основа на тези обстоятелства Комисията стига до извода, че Dimon „трябва да носи солидарна отговорност с [жалбоподателя] за установеното с [обжалваното решение] поведение на последното в периода от втората половина на 1997 г. до 10 август 2001 г.“ (съображение 386 от обжалваното решение).

37 В съображения 387—400 от обжалваното решение Комисията разглежда случая на WWTE. Тя констатира, че през периода от 1995 г. до май 1998 г. WWTE се контролира съвместно от SCC (посредством SCTC и TCLT) и от председателя на управителния съвет на WWTE и неговото семейство, и посочва редица съдържащи се в преписката данни за това, че през същия период SCC „и/или неговите дъщерни дружества“ действително са упражнявали влияние върху поведението на WWTE в Испания (съображение 391 от обжалваното решение). Що се отнася до периода от май 1998 г. до датата на обжалваното решение, Комисията посочва редица обстоятелства, от които е видно, че SCC, пряко или чрез SCTC и TCLT, е осъществявало изключителен контрол върху WWTE и е упражнявало решаващо влияние върху неговата търговска политика. Тя добавя, че „доводите на SCC в отговора му на изложението на възраженията не обосновават различен извод в това отношение“ (съображение 399 от обжалваното решение). Предвид тези обстоятелства Комисията заключава, че най-късно от 1996 г. „SCC и/или дъщерните му дружества SCTC и TCLT“ са упражнявали решаващо влияние върху търговската политика на WWTE и че поради това носят солидарна отговорност за укоримите практики на последното и обжалваното решение следва да се адресира и до тях (съображение 400 от обжалваното решение).

Г – Определяне на размера на глобите

38 В съображения 404—458 от обжалваното решение Комисията разглежда въпроса относно глобите, които следва да се наложат на адресатите на това решение.

39 Комисията определя размера на глобите в зависимост от тежестта и продължителността на съответните нарушения, тоест в зависимост от двата критерия, изрично посочени в член 23, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 8, стр. 167), и в член 15, параграф 2 от Регламент № 17, който съгласно посоченото в обжалваното решение се е прилагал към момента на нарушенията (съображения 404 и 405 от обжалваното решение).

40 За да определи размера на глобата на всеки от адресатите, Комисията прилага метода, посочен в Насоките относно метода за определяне размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (OВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), въпреки че не се позовава изрично на тях. В обжалваното решение Комисията също така преценява дали и в каква степен адресатите отговарят на изискванията, определени в Известието относно сътрудничеството.

1. Начален размер на глобите

41 Първо, в съображение 414 от обжалваното решение Комисията квалифицира нарушенията като „много сериозни“, след като в съображения 408—413 от това решение разглежда характера им, конкретното им въздействие върху пазара, обхвата на съответния географски пазар и обема на съответния продуктов пазар.

42 По-нататък, в съображение 415 от обжалваното решение Комисията приема, че следва да „се вземе предвид специфичното значение на всяко предприятие и поради това — действителното влияние на неговите незаконосъобразни действия върху конкуренцията, за да може възпиращият ефект на наложената на всяко предприятие глоба да бъде пропорционален на неговия принос за незаконосъобразните действия, които следва да бъдат санкционирани“.

43 Комисията прави разграничение между картела на преработвателите (съображения 416—424 от обжалваното решение) и този на представителите на производителите (съображения 425—431 от обжалваното решение).

44 Що се отнася до картела на преработвателите, на първо място Комисията приема, че „глобите трябва да бъдат степенувани с оглед на приноса към незаконосъобразните действия и положението на пазара, което има всяка разглеждана страна“ (съображение 416 от обжалваното решение).

45 В това отношение Комисията обявява, че „на Deltafina трябва да бъде определен най-висок начален размер на глобата поради неговото водещо положение на пазара в качеството му на основен изкупвач на испанския обработен тютюн“ (съображение 417 от обжалваното решение).

46 Що се отнася до преработвателите, Комисията счита, че техният „принос“ към незаконните практики „може в общи линии да бъде приет за сходен“ (съображение 418 от обжалваното решение). Тя счита обаче, че следва да се отчетат разликите в размера и пазарния дял на преработвателите и съответно те да бъдат разпределени в три категории.

47 В първата категория, наречена „особена“, Комисията поставя Cetarsa, понеже това дружество е категорично най-големият испански преработвател и поради това на него следва да бъде определен най-висок начален размер (съображение 419 от обжалваното решение). Във втората категория поставя жалбоподателя и WWTE, посочвайки, че всяко от тях има пазарен дял от около 15 % и трябва да им бъде определен един и същ начален размер (съображение 420 от обжалваното решение). Накрая, в третата категория Комисията поставя Taes, тъй като това дружество има пазарен дял от само 1,6 % и поради това трябва да му бъде определен най-ниският начален размер (съображение 421 от обжалваното решение).

48 На второ място, за да осигури достатъчно възпиращ ефект на глобата, Комисията приема, че следва да приложи коефициент 1,5 към началния размер за WWTE, тоест да го увеличи с 50 %, а към определения начален размер за жалбоподателя да приложи коефициент 2, тоест да го увеличи със 100 % (съображение 423 от обжалваното решение). Всъщност тя посочва, че тези двама преработватели, макар да притежават относително малки дялове от испанския пазар на изкупуването на суров тютюн, принадлежат към многонационални дружества, които имат значителна икономическа и финансова мощ и „освен това“ са действали „под решаващото въздействие на съответните им дружества майки“ (съображение 422 от обжалваното решение).

49 Предвид тези различни обстоятелства в съображение 424 от обжалваното решение Комисията определя началния размер на глобите за преработвателите и Deltafina по следния начин:

– Deltafina: 8 000 000 EUR,

– Cetarsa: 8 000 000 EUR,

– жалбоподателят: 1 800 000 EUR x 2 = 3 600 000 EUR,

– WWTE: 1 800 000 EUR x 1,5 = 2 700 000 EUR,

– Taes: 200 000 EUR.

50 Що се отнася до представителите на производителите, Комисията приема, че на всеки от тях следва да бъде наложена само символична глоба в размер на 1 000 EUR (съображения 425 и 430 от обжалваното решение). Тя обосновава становището си с обстоятелството, че „нормативната уредба, която урежда колективните преговори относно типовите договори, е можела да доведе до значителна степен на несигурност, що се отнася до законосъобразността на действията на представителите на производителите и на преработвателите в точно установения контекст на колективните преговори относно типовите договори“ (съображение 428 от обжалваното решение), като освен това се основава и на някои обстоятелства, посочени в съображение 427 от обжалваното решение. Тя също така отбелязва, че „наличието на преговори относно типовите договори и резултатите от тях по принцип спадат към публичната сфера и […] преди започване на настоящото производство никой орган не е поставял под въпрос съвместимостта им с общностното или с испанското право“ (съображение 429 от обжалваното решение).

2. Основен размер на глобите

51 В съображения 432 и 433 от обжалваното решение Комисията разглежда въпроса за продължителността на нарушението, извършено от преработвателите и Deltafina. Тя определя продължителността на нарушението на пет години и четири месеца, което е дългосрочно нарушение. Поради това тя увеличава с 50 % началния размер на глобата, наложена на всеки от преработвателите и на Deltafina.

52 Така основните размери на глобите, наложени на адресатите на обжалваното решение, са установени, както следва:

– Deltafina: 12 000 000 EUR,

– Cetarsa: 12 000 000 EUR,

– жалбоподателя: 5 400 000 EUR,

– WWTE: 4 050 000 EUR,

– Taes: 300 000 EUR,

– ASAJA: 1 000 EUR,

– UPA: 1 000 EUR,

– COAG: 1 000 EUR,

– CCAE: 1 000 EUR (съображение 434 от обжалваното решение).

3. Отегчаващи и смекчаващи обстоятелства

53 Основният размер на наложената на Deltafina глоба е увеличен с 50 % поради наличието на отегчаващи обстоятелства, доколкото това предприятие е имало водеща роля в рамките на картела на преработвателите (съображения 435 и 436 от обжалваното решение).

54 В съображение 437 от обжалваното решение Комисията посочва като смекчаващи следните обстоятелства — че „[с]ъщите фактори, които са изложени в съображения 427—429 [от обжалваното решение], могат да се приложат за поведението на преработвателите, що се отнася само до публичните им преговори и сключването на типови договори (в частност преговорите за ценовите диапазони и допълнителните условия) с представителите на производителите“.

55 Що се отнася до „тайната“ част на сключените от преработвателите споразумения за средната (максимална) доставна цена и за разпределянето на количествата за всеки сорт суров тютюн, в съображение 438 от обжалваното решение Комисията посочва, че практиките на преработвателите „определено са надхвърлили предвиденото в приложимата правна уредба, в публичните преговори и в споразуменията с представителите на производителите“. Тя обаче признава, че „публичните преговори между представителите на производителите и преработвателите са определили, поне донякъде, фактическата обстановка (по-специално що се отнася до възможностите за постигане на споразумение и приемане на общо становище), в която преработвателите са можели да развият освен общото становище — което биха приели в контекста на публичните преговори, и своята тайна стратегия относно средните (максимални) доставни цени и относно количествата“.

56 Предвид посочените в точки 54 и 55 по-горе обстоятелства Комисията взема решение да намали с 40 % основния размер на глобите, които са били определени за преработвателите и Deltafina (съображение 438 от обжалваното решение). Така основният размер на глобата на жалбоподателя е изменен на 3 240 000 EUR (съображение 439 от обжалваното решение).

4. Максимален размер на глобата съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003

57 В съображения 440—447 от обжалваното решение Комисията проверява дали има основание да измени така изчислените основни размери за отделните адресати, за да не превишават максимално допустимите 10 % от оборота съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.

58 В съображение 441 от обжалваното решение Комисията посочва, че когато съответните дружества принадлежат към една група и когато е установено, че дружествата майки на тези дружества са упражнявали решаващо влияние върху тях и че поради това дружествата майки носят солидарна отговорност за заплащането на наложените на дъщерното им дружество глоби, упоменатият максимален размер на глобата следва да се определи в зависимост от световния оборот на групата.

59 След като в съображение 442 от обжалваното решение напомня, че Dimon носи солидарна отговорност за заплащането на наложената на жалбоподателя глоба, в съображение 446 от това решение Комисията приема, че размерът на глобата не трябва да се променя, доколкото консолидираният оборот на Dimon за 2003 г. възлиза на 1 271 700 000 щатски долара (USD). Поради това размерът на глобата на жалбоподателя, определен преди прилагането на Известието относно сътрудничеството, остава 3 240 000 EUR (съображение 447 от обжалваното решение).

5. Прилагане на Известието относно сътрудничеството

60 В съображения 448—456 от обжалваното решение Комисията разглежда въпроса за прилагането на Известието относно сътрудничеството спрямо преработвателите и Deltafina.

61 На първо място, тя посочва по-специално, че още преди да им бъде връчено изложението на възраженията, преработвателите и Deltafina са поискали спрямо тях да се приложи това известие (съображение 449 от обжалваното решение).

62 На второ място, Комисията установява, че точка Г от Известието относно сътрудничеството е приложима към преработвателите. Тя посочва, че макар вече да е разполагала с по-голямата част от съществените доказателства, сочещи наличието на нарушението, сведенията, които са ѝ предоставили преработвателите, са ѝ помогнали да установи и изясни това нарушение (съображения 450 и 451 от обжалваното решение).

63 На трето място, Комисията счита, че с оглед на „особено полезното“ сътрудничество на Taes в производството, по-специално що се отнася до участието на Deltafina в нарушението, и с оглед на обстоятелството, че Taes изобщо не е оспорвало установените в изложението на възраженията обстоятелства, последното посочено дружество трябва да се ползва от намаляване на глобата с 40 % съгласно точка Г, параграф 2, първо и второ тире от Известието относно сътрудничеството (съображение 452 от обжалваното решение).

64 На четвърто място, Комисията посочва, че предоставените от Cetarsa и WWTE сведения, макар да са били от значение, не са се оказали толкова полезни за нейните разследвания, както предоставените от Taes (съображение 453 от обжалваното решение). Тя добавя, че в своя отговор на изложението на възраженията Cetarsa и WWTE твърдят, че „картелът на преработвателите относно средните (максимални) доставни цени, от една страна, и различните споразумения на производителите и преработвателите относно средната цена за обединенията на производители, от друга, са еднакви и че поради това потенциалните антиконкурентни последици от поведението на преработвателите и производителите се неутрализират“, а след това посочва, че това твърдение не отговаря на реалните факти. Поради тези обстоятелства Комисията решава глобата на тези двама преработватели да бъде намалена с 25 % в съответствие с точка Г, параграф 2, първо тире от Известието относно сътрудничеството.

65 На пето място, що се отнася до жалбоподателя, Комисията констатира, че това дружество също е предоставило полезни сведения, но че в отговора на изложението на възраженията е оспорило обстоятелствата „по същия начин, както Cetarsa и WWTE“ (съображение 454 от обжалваното решение). Тя добавя, че жалбоподателят отрича, че споразуменията на преработвателите относно средните (максимални) доставни цени са били тайни. Предвид тези обстоятелства Комисията намалява глобата на това дружество с 20 %.

66 На шесто място, Комисията намалява с 10 % глобата на Deltafina (съображение 456 от обжалваното решение).

6. Окончателен размер на глобите

67 Съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 Комисията определя глобите на предприятията и сдруженията — адресати на обжалваното решение, както следва:

– Deltafina: 11 880 000 EUR,

– Cetarsa: 3 631 500 EUR,

– жалбоподателя: 2 592 000 EUR,

– WWTE: 1 822 500 EUR,

– Taes: 108 000 EUR,

– ASAJA: 1 000 EUR,

– UPA: 1 000 EUR,

– COAG: 1 000 EUR,

– CCAE: 1 000 EUR (съображение 458 от обжалваното решение).

68 Dimon отговаря солидарно за заплащането на глобата, наложена на жалбоподателя, а SCC, SCTC и TCLT — за заплащането на глобата, наложена на WWTE (съображение 458 и член 3 от обжалваното решение).

Производство и искания на страните

69 На 22 януари 2005 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.

70 Предишния ден подават жалби SCC, SCTC, TCLT и WWTE, като SCC, SCTC и TCLT искат отмяна на обжалваното решение (дело T‑24/05), а WWTE иска да се намали наложената му глоба (дело T‑37/05).

71 На 28 януари 2005 г. Dimon подава жалба, с която иска частична отмяна на обжалваното решение, а при условията на евентуалност — намаляване на размера на наложената му с това решение глоба (дело T‑41/05).

72 С писмо, постъпило в секретариата на Общия съд на 17 август 2005 г., жалбоподателят иска настоящото дело да бъде съединено с дела T‑24/05, T‑37/05 и T‑41/05.

73 В писмо, постъпило в секретариата на Общия съд на 7 септември 2005 г., Комисията посочва, че според нея съединяването на четирите дела не би могло да повиши чувствително ефективността на производството и че оставя на Общия съд да реши дали искането за съединяване следва да се уважи, или не.

74 Общият съд оставя без уважение искането за съединяване.

75 По доклад на съдията докладчик Общият съд (четвърти състав) решава да започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от неговия процедурен правилник, поставя на страните някои въпроси. Страните отговарят в определения срок.

76 Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 9 септември 2009 г.

77 Жалбоподателят моли Общия съд:

– да отмени частично член 3 от обжалваното решение,

– да намали размера на наложената му от Комисията глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

78 Комисията моли Общия съд:

– да отхвърли жалбата,

– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

От правна страна

79 В подкрепа на исканията си жалбоподателят посочва четири правни основания:

– първото е изведено от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и на принципите на пропорционалност и равно третиране, както и от непълнота на мотивите,

– второто е изведено от нарушение на принципа на равно третиране,

– третото е изведено от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания,

– четвъртото е изведено от нарушение на Известието относно сътрудничеството, както и на принципите на пропорционалност, защита на оправданите правни очаквания и равно третиране.

80 Първото правно основание по същество е изтъкнато в подкрепа на исканията за частична отмяна на обжалваното решение. Останалите три правни основания са изложени в подкрепа на исканията за изменение на решението.

А – По първото правно основание, изведено от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и на принципите на пропорционалност и равно третиране, както и от непълнота на мотивите

81 Първото правно основание включва три части. И първата, и втората са изведени от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и на принципа на пропорционалност, но във втората си част правното основание е посочено при условията на евентуалност — ако бъде отхвърлено в първата си част. Третата част от правното основание е посочена в репликата и е изведена от нарушение на принципа на равно третиране и от непълнота на мотивите. Третата част ще бъде разгледана преди втората.

1. По първата част, изведена от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и на принципа на пропорционалност, що се отнася до солидарната отговорност за заплащането на глобата

а) Доводи на страните

82 Според твърденията на жалбоподателя Комисията неправилно приема, че Dimon носи солидарна отговорност за нарушението, и поради това без основание взема предвид консолидирания оборот на това дружество за целите на прилагането на предвидения в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 таван от 10 % от оборота. Жалбоподателят отбелязва, че реализираният от него оборот през данъчната година преди датата на приемане на обжалваното решение възлиза на 8 163 815 EUR и че съответно наложената му глоба много надвишава посочения таван.

83 В подкрепа на твърденията си жалбоподателят поддържа, на първо място, че фактите, които Комисията посочва, за да установи отговорността на Dimon, са ирелевантни и не е доказано в достатъчна степен, че то е упражнявало решаващо влияние върху жалбоподателя, що се отнася до участието му в разглежданите ограничителни практики.

84 В това отношение, първо, жалбоподателят напомня, че разполага с „местно управление“, и изтъква следните обстоятелства, които сочели пълната му самостоятелност в областта на дейностите по изкупуване на суров тютюн:

– нито едно дружество от групата Dimon не упражнява нито пряк, нито косвен контрол върху тези дейности,

– когато Intabex придобива дружеството на жалбоподателя, сключва с генералния му директор г‑н B. „договор за управление“ (наричан по-нататък „договорът за управление“), с който на това лице са възложени „изцяло и изключително“ правомощията за управление на дружеството, и в частност правомощията във връзка с планирането и администрирането на изкупната дейност (в това число изготвянето на годишния бюджет и сключването на споразумения с обединенията на производителите),

– управителният съвет на дружеството на жалбоподателя никога не е въвеждал вътрешни процедури или механизми, които г‑н B. да е бил длъжен да спазва, и разпоредбите на договора за управление изобщо не позволяват да се твърди, че г‑н B. е действал само с предварително разрешение или с последващо одобрение от управителния съвет,

– нито един от членовете на управителния съвет или на персонала освен г‑н B. не е имал право да участва в управлението, преговорите или сключването на договори за изкупуване на суров тютюн, нито да предприема действия в рамките на договорните отношения с производителите,

– когато придобива дружеството на жалбоподателя, Intabex оставя г‑н B. на длъжността председател на управителния съвет на това дружество и назначава трима други членове на този съвет, двама от които са били служители на групата от дружества Intabex (а именно г‑н T. и г‑н G.), а третият — „независим експерт“,

– старият екип на г‑н B. по въпросите на управлението и администрирането на изкупната дейност продължава работата си и след придобиването на дружеството от Intabex,

– нито един от членовете на управителния съвет не е бил едновременно и член на управителния съвет или на други ръководни органи на Intabex или Dimon, нито е бил служител на някое от тези дружества,

– жалбоподателят не се е консултирал нито с Dimon, нито с друго дружество от групата Dimon във връзка с изкупната си политика или разглежданите ограничителни практики,

– жалбоподателят не е получавал указания нито от Dimon, нито от друго дружество от групата Dimon, що се отнася до участието в посочените практики,

– преписката на Комисията не съдържа доказателства за пряко участие на Dimon или на което и да е друго дружество от групата Dimon в нарушението.

85 Второ, жалбоподателят оспорва твърдението, че е предоставял на Dimon „отчети за дейността“ и „полеви отчети“, както се споменава в съображение 379 от обжалваното решение. Той поддържа, че Комисията няма доказателства, че тези отчети са били предоставяни на лица извън управителния съвет и другите ръководни органи. Жалбоподателят пояснява, че макар наистина посочените отчети редовно да са били превеждани на английски език, това е правено, за да се улесни работата на г‑н T., който не говорел испански и който през 1998 г. работел в Dimon International Services Ltd., установено в Обединеното кралство дружество от групата Dimon с дейност в областта на административното обслужване. Той добавя, че въпросните отчети наистина се изпращали на г‑н T. в седалището на това дружество, но не защото г‑н T. е бил член на управителния съвет, а само защото работел там и получавал цялата кореспонденция с жалбоподателя.

86 Трето, жалбоподателят поддържа, че нито едно от писмата, посочени в съображение 379 от обжалваното решение, не е адресирано до Dimon. Ставало дума за кореспонденция между него, г‑н T. като член на управителния му съвет и г‑н S., който от 2000 г. нататък заемал длъжността координатор за Европа в Dimon International Services. Жалбоподателят добавя, че по-голямата част от тези писма нямат никаква връзка с политиката му по изкупуването на суров тютюн, нито с укоримите практики. Той уточнява, че в електронните съобщения, изпратени на г‑н S. на 30 октомври 2000 г. и 9 май 2001 г., г‑н B. само го осведомил в най-общи линии за някои публично известни факти, а именно за воденето на колективни преговори относно цените между преработвателите, от една страна, и обединенията на производители и земеделските профсъюзи, от друга. Факсът на г‑н B. от 14 декември 1998 г. пък бил изпратен на Dimon International Inc., а не на Dimon и се отнасял само до договора за продажба на преработен тютюн, който жалбоподателят сключил с Deltafina, преди да се присъедини към групата Dimon.

87 В репликата си жалбоподателят възразява срещу изводите на Комисията за ролята и функциите на г‑н T. и г‑н S., като посочва следните обстоятелства:

– нито едно от обстоятелствата по преписката не сочи, че г‑н T. е предавал на Dimon информацията, която е получавал като член на управителния съвет на жалбоподателя, нито че е упражнявал надзор върху изкупната политика на жалбоподателя, за да информира Dimon за нея,

– г‑н T. не е изпълнявал съществени функции в групата Dimon и не е бил натоварен с работата по интегрирането на дейностите на жалбоподателя в тази група,

– през август 1998 г. след съдебен спор между Dimon и семейството на г‑н T. последният се оттегля от управителния съвет на Dimon International Services,

– г‑н T. е бил само временно член на управителния съвет на други — „съвсем маловажни“ — дружества от групата,

– към момента, в който получава двете единствени писма във връзка със спорните ограничителни практики, г‑н S. е бил служител на Dimon International Services и не е участвал в управителния съвет на нито едно от дружествата от групата Dimon,

– г‑н S. никога не е извършвал дейност във връзка с политиката на жалбоподателя по изкупуване на суров тютюн и не е бил служител на Dimon, нито член на управителния му съвет.

88 На второ място, жалбоподателят поддържа, че видно от съдебната практика, която Комисията посочва в съображения 371—374 от обжалваното решение, и най-вече от точки 28 и 29 от Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, точка 29 по-горе, сам по себе си фактът, че дружеството майка притежава целия капитал на дъщерното дружество, не е достатъчен, за да се презумира, че то упражнява решаващо влияние върху дъщерното дружество. За да може дружеството майка да носи отговорност за неправомерното поведение на дъщерното си дружество, трябвало да има и допълнителни доказателства за степента на участие, особено когато — както в случая — в хода на административното производство съответните дружества са възразили срещу прилагането на тази презумпция.

89 Жалбоподателят твърди, че в случая такива доказателства не са налице. По-конкретно той подчертава, че Dimon не е упражнявало контрол върху политиката му по изкупуване на суров тютюн и че не е доказано, че последното е участвало пряко в нарушението или е давало указания за извършването му. Според твърденията на жалбоподателя фактът, че дружеството майка е получавало редки и неточни сведения за някои от ограничителните практики на дъщерното му дружество, никога не се е приемал — „отделно и сам по себе си“ — за достатъчен, така че дружеството майка да може да бъде подведено под отговорност за неправомерното поведение на дъщерното дружество. Съгласно съдебната практика било абсолютно необходимо дружеството майка да е било постоянно информирано за действията на картела и съответно да е имало възможност подробно да се осведомява за ограничителните практики на дъщерното дружество. Жалбоподателят обаче изобщо не информирал Dimon за изкупната си политика и още по-малко за укоримите практики.

90 Комисията смята, че първото правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно в първата си част.

91 На първо място, Комисията изтъква редица съображения във връзка с понятието за предприятие в конкурентното право и с условията, при които дружеството майка може да носи отговорност за неправомерното поведение на дъщерното му дружество. По втория въпрос тя се позовава на Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, точка 29 по-горе, и посочва, че е необходимо не само дружеството майка да може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, но и действително да е упражнило такова влияние.

92 Що се отнася по-конкретно до второто от условията, посочени в точка 91 по-горе, Комисията оспорва твърдението, че това условие предполага дружеството майка да е давало указания на дъщерното си дружество да наруши член 81 ЕО. Тя твърди, че съгласно постоянната съдебна практика това условие е изпълнено в случаите, в които дъщерното дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара, като не е необходимо да се установява конкретна връзка със съответното нарушение.

93 Според Комисията белег за наличието на действителен контрол върху политиката на дъщерното дружество е обстоятелството, че дружеството майка има представител в управителния съвет на това дъщерно дружество. Тя добавя, че дадено дъщерно дружество по-трудно може да бъде самостоятелно, когато осъществява дейност на същия или тясно свързан с него пазар като своето дружество майка. Освен по тези общи белези, от някои конкретни обстоятелства също можело да се установи, че дружеството майка участва в търговската политика на своето дъщерно дружество или че използва механизми, които му дават възможност да надзирава дейността му.

94 Комисията добавя, че когато дъщерното дружество се притежава изцяло от дружеството майка, съгласно съдебната практика се презумира, че последното е използвало възможността си да упражнява влияние върху поведението на това дъщерно дружество. Дружеството майка може да обори тази презумпция, като представи доказателства, от които да е видно, че в действителност въпросното дъщерно дружество действа самостоятелно на пазара.

95 На второ място, Комисията напомня съображенията, поради които в обжалваното решение приема, че Dimon носи отговорност за извършеното от жалбоподателя нарушение.

96 Първо, Комисията посочва, че след втората половина на 1997 г. посредством участието си в Intabex Dimon притежава целия капитал на дружеството на жалбоподателя, поради което може да се презумира, че действително упражнява решаващо влияние върху поведението му.

97 Второ, Комисията твърди, че тази презумпция се потвърждава и от други обстоятелства по преписката. В това отношение Комисията най-напред отбелязва, че изкупуването и продажбата на тютюн формират основната част от дейностите на групата Dimon, че от 1999 г. нататък Dimon изкупува голяма част от преработения от жалбоподателя тютюн и че Dimon е сключило със Cetarsa и Deltafina редица договори съответно за изпълнение на някои преработвателни дейности и за продажба на тютюна на жалбоподателя. По-нататък Комисията посочва, че жалбоподателят е изготвял „отчети за дейността“ и „полеви отчети“, които описват подробно дейностите му, и по-специално сключените между преработвателите споразумения и колективните преговори с производителите. Тя подчертава, че г‑н T. е получавал копия от тези отчети като член на управителния съвет на дружеството на жалбоподателя и на други дружества от групата Dimon, тоест като посредник, действащ от името на Dimon. Накрая, Комисията посочва споменатите в съображение 379 от обжалваното решение писма, като в частност отбелязва, че някои от тях се отнасят до разглежданите ограничителни практики и са адресирани до г‑н T. или до г‑н S., които са действали от името на Dimon, а други се отнасят до договорите за преработка, съответно за продажба на тютюн, които Dimon е сключило със Cetarsa и Deltafina.

98 Трето, Комисията изтъква, че в отговора си на изложението на възраженията нито жалбоподателят, нито Dimon оборват презумпцията, посочена в точка 94 по-горе. Според нея, въпреки че жалбоподателят има собствено местно управление, това обстоятелство само по себе си не е достатъчно, за да се установи, че той е действал самостоятелно, а и договорът за управление предвижда, че г‑н B. е длъжен да следва „механизмите“ и „процедурите“, определени от управителния съвет на дружеството на жалбоподателя.

б) Съображения на Общия съд

99 Следва да се припомни, че правото на конкуренцията се отнася до дейността на предприятията (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 59) и че понятието за предприятие обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от неговия правен статут и начин на финансиране (Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точка 112).

100 В съдебната практика се уточнява също, че в този контекст понятието за предприятие трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица (Решение на Съда от 14 декември 2006 г. по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Recueil, стр. I‑11987, точка 40 и Решение на Общия съд от 15 септември 2005 г. по дело DaimlerChrysler/Комисия, T‑325/01, Recueil, стр. II‑3319, точка 85).

101 Когато подобен стопански субект нарушава правилата на конкуренция, съгласно принципа на личната отговорност същият следва да отговаря за това нарушение (вж. в този смисъл Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, стр. I‑4125, точка 145, Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Cascades/Комисия, C‑279/98 P, Recueil, стр. I‑9693, точка 78 и Решение на Съда от 11 декември 2007 г. по дело ETI и др., C‑280/06, Сборник, стр. I‑10893, точка 39).

102 Що се отнася до въпроса при какви обстоятелства определено юридическо лице, което не е извършител на нарушението, все пак подлежи на санкциониране, от постоянната съдебна практика произтича, че дружеството майка може да носи отговорност за поведението на дъщерното дружество по-конкретно когато това дъщерно дружество, макар и да има отделна правосубектност, не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а изпълнява главно указанията, които са му дадени от дружеството майка (Решение на Съда по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 29 по-горе, точки 132 и 133, Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Geigy/Комисия, 52/69, Recueil, стр. 787, точка 44 и Решение на Съда от 21 февруари 1973 г. по дело Europemballage и Continental Can/Комисия, 6/72, Recueil, стр. 215, точка 15), в частност поради икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта (вж. по аналогия Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 99 по-горе, точка 117 и Решение по дело ETI и др., точка 101 по-горе, точка 49).

103 Всъщност в подобна ситуация дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно са едно-единствено предприятие по смисъла на съдебната практика, спомената в точки 99 и 100 по-горе. Следователно не свързаното с нарушението отношение на подбудителство между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, нито — на по-силно основание — участието на първото в споменатото нарушение, а фактът, че те представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби (Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, T‑112/05, Сборник, стр. II‑5049, точка 58).

104 От съдебната практика следва също, че Комисията не може просто да установи, че дружеството майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество, а трябва и да провери дали действително е упражнено такова влияние (вж. в този смисъл Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 29 по-горе, точка 137 и Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, точка 29 по-горе, точка 50).

105 В особения случай, когато дружество майка притежава изцяло капитала на свое дъщерно дружество, което е нарушило правилата на конкуренция, от една страна, това дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество (вж. в този смисъл Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 27 по-горе, точки 136 и 137) и от друга страна, съществува оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (вж. в този смисъл Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, точка 29 по-горе, точка 50 и Решение по дело PVC II, точка 29 по-горе, точки 961 и 984).

106 При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното упражнява решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Поради това Комисията ще може да приеме, че дружеството майка трябва да носи солидарна отговорност за заплащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружество майка, в чиято тежест е да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, въз основа на които да се установи, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара (вж. в този смисъл Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, точка 29 по-горе, точка 29).

107 Макар наистина в точки 28 и 29 от Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, точка 29 по-горе, Съдът да посочва не само притежаването на 100 % от капитала на дъщерното дружество, но и други обстоятелства като неоспорването на факта на упражняването на влияние от страна на дружеството майка върху търговската политика на дъщерното му дружество и общото представителство на двете дружества в хода на административното производство, все пак Съдът посочва тези обстоятелства с единствената цел да изложи всички факти, на които Общият съд основава съображенията си, а не с цел да въведе условие за прилагане на споменатата в точка 105 по-горе презумпция, а именно условие за представянето на допълнителни доказателства за действителното упражняване на влияние от страна на дружеството майка (Решение на Общия съд от 8 октомври 2008 г. по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия, T‑69/04, Сборник, стр. II‑2567, точка 57).

108 Накрая, следва да се уточни, че презумпцията, изведена от притежаването на целия капитал, може да се приложи не само в случаи, когато е налице пряка връзка между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, но и в случаи като настоящия, когато тази връзка е непряка, опосредена от междинно дъщерно дружество.

109 Освен това следва да се напомни, че съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 Комисията може с решение да наложи глоби на предприятията, нарушили член 81, параграф 1 ЕО, като глобите не могат да надвишават 10 % от оборота от предходната стопанска година на всяко от предприятията, участвали в нарушенията. Същата е и разпоредбата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17.

110 Съгласно постоянната съдебна практика относно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 посоченият в тези разпоредби оборот е целият оборот на съответното предприятие (Решение на Съда от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия, 100/80—103/80, Recueil, стр. 1825, точка 119, Решение на Общия съд от 29 април 2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01—T‑246/01, T‑251/01 и T‑252/01, Recueil, стр. II‑1181, точка 367 и Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 и T‑78/00, Recueil, стр. II‑2501, точка 533), тоест на предприятието, което отговаря за нарушението и съответно е било подведено под отговорност (Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело ABB Asea Brown Boveri/Комисия, T‑31/99, Recueil, стр. II‑1881, точка 181 и Решение на Общия съд от 4 юли 2006 г. по дело Hoek Loos/Комисия, T‑304/02, Recueil, стр. II‑1887, точка 116).

111 Използваното в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 понятие „предходна стопанска година“ пък трябва да се разбира като обозначаващо стопанската година, която предхожда приемането на решението на Комисията, освен в особените случаи, в които оборотът за тази стопанска година не е полезен показател за действителното икономическо положение на съответното предприятие и за подходящия размер на глобата, която следва да му се наложи (вж. в този смисъл Решение на Съда от 7 юни 2007 г. по дело Britannia Alloys & Chemicals/Комисия, C‑76/06 P, Сборник, стр. I‑4405, точки 25, 29 и 30), което обаче в случая не е така.

112 Оттук следва, че във връзка с тази част от първото правно основание трябва да се прецени дали Комисията основателно е приела, че в случая съответното предприятие се състои от жалбоподателя и от дружеството, което оглавява групата, към която принадлежи жалбоподателят, а именно Dimon. Ако отговорът е утвърдителен, предвид напомнените в точки 109—111 по-горе принципи ще трябва да се приеме, че в съображения 442 и 446 от обжалваното решение Комисията правилно е изчислила гореспоменатия таван от 10 % от оборота спрямо консолидирания оборот на Dimon за 2003 г.

113 За да се отговори на този въпрос, следва най-напред да се определи какви критерии е използвала Комисията в обжалваното решение, за да приеме, че дружеството майка носи отговорност за извършеното от дъщерното му дружество нарушение, както и дали тези критерии са съобразени с установените в съдебната практика принципи в тази област, а след това следва да се провери дали Комисията правилно е приложила тези критерии, за да заключи, че жалбоподателят и Dimon съставляват един стопански субект.

По критериите, които е използвала Комисията в обжалваното решение, за да подведе дружеството майка под отговорност за извършеното от дъщерното дружество нарушение

114 От обжалваното решение е видно, че за да подведе дружеството майка под отговорност за извършеното от негово дъщерно дружество нарушение и следователно да го посочи заедно с въпросното дъщерно дружество сред адресатите на това решение и да приеме, че то носи солидарна отговорност за заплащането на наложената на посоченото дъщерно дружество глоба, Комисията е възприела следния подход.

115 Комисията изхожда от схващането, че такова подвеждане под отговорност е възможно, когато дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно са едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО (вж. съображение 374 от обжалваното решение).

116 Основното обстоятелство, на което се позовава Комисията, за да докаже, че дружеството майка и неговото дъщерно дружество се намират в такова положение, е, че последното няма самостоятелно поведение на пазара (вж. съображение 371 от обжалваното решение), като липсата на самостоятелност се дължи на упражняваното от дружеството майка „решаващо влияние“ върху поведението на дъщерното дружество (вж. съображения 18, 372, 373, 378, 380, 381, 383, 391, 392, 397, 399, 400, 422 и 441 от обжалваното решение).

117 В това отношение Комисията счита, че не може просто да констатира, че дружеството майка е имало възможност да упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество, а трябва да докаже, че действително е упражнено такова влияние (вж. по-специално съображения 18, 376, 384, 391, 392, 397, 399 и 400 от обжалваното решение).

118 Така от съображение 384 от обжалваното решение следва, че ако Комисията е преценила, че Sepi не може да носи отговорност за нарушението, извършено от Cetarsa, в което то все пак притежава почти 80 % от капитала, то това се дължи на факта, че преписката не съдържа никакви данни, въз основа на които да се приеме, че последното не е определяло самостоятелно поведението си на пазара.

119 Също така от съображение 18 от обжалваното решение следва, че причината, поради която Комисията е счела, че нито Universal, нито изцяло притежаваното от него дъщерно дружество Universal Leaf са отговорни за неправомерното поведение на Taes — дъщерно дружество на Universal Leaf, в което същото притежава 90 % от капитала, е, че тя не е разполагала с достатъчно доказателства за това, че тези дружества действително са упражнявали решаващо влияние върху Taes.

120 Целта на Комисията е била да приложи същите тези принципи към случая на дружествата майки на WWTE, що се отнася до периода преди май 1998 г. Поради това най-напред тя се опитва да докаже, че тези дружества майки са упражнявали съвместен контрол върху WWTE заедно с председателя на управителния съвет на това дружество и двама членове на неговото семейство, като по този начин показва, че те били в състояние да упражняват решаващо влияние върху поведението на това дружество (вж. съображения 388—391 от обжалваното решение). След това въз основа на редица обстоятелства, посочени в съображение 391 от обжалваното решение, Комисията се стреми да докаже, че посочените дружества майки действително са упражнявали такова влияние върху поведението на WWTE (вж. съображения 391, 392 и 400 от обжалваното решение).

121 Освен това Комисията отбелязва, че според съдебната практика в особения случай, когато дружеството майка притежава целия капитал на своето дъщерно дружество, може да се презумира, че първото действително упражнява решаващо влияние върху поведението на второто (вж. съображение 372 от обжалваното решение).

122 В настоящия случай обаче, за да подведе дружества майки, които се намират в такова положение, под отговорност за извършеното от тяхното дъщерно дружество нарушение, Комисията решава не просто да приложи тази презумпция, но и да посочи фактически обстоятелства, въз основа на които да докаже, че тези дружества майки действително са упражнявали решаващо влияние върху своето дъщерно дружество, и така да потвърди посочената презумпция (вж. по-специално съображения 372, 375, 376 и 378 от обжалваното решение).

123 Така от съображение 18 от обжалваното решение ясно личи, че ако Комисията не е счела, че крайното и междинното дружество майка на Deltafina, а именно Universal и Universal Leaf, са отговорни за неправомерното поведение на своето дъщерно дружество, макар те изцяло да го контролират, то това се дължи на обстоятелството, че тя не е разполагала с достатъчно доказателства за това, че тези дружества действително са упражнявали решаващо влияние върху въпросното дъщерно дружество. Именно в този смисъл следва да се разбира съображение 376 от обжалваното решение, въпреки че текстът му е донякъде двусмислен. По-конкретно, макар наистина в това съображение Комисията да заявява, че в преписката „няма данни Universal […] и Universal Leaf действително да са участвали в разглежданите в [обжалваното решение] деяния“, все пак, тълкувано във връзка със съображение 18 от това решение и поставено в контекста на същото, изявлението ѝ не може да се разбира в смисъл, че причината, поради която Комисията не е подвела под отговорност тези две дружества майки (или което и да било друго дружество майка), е, че те не са участвали в нарушението.

124 Освен това от съображение 18 от обжалваното решение също толкова ясно личи, че причината, поради която Комисията не е подвела Intabex под отговорност за неправомерното поведение на жалбоподателя, макар Intabex да го контролира изцяло, е липсата на достатъчно доказателства за това, че първото дружество действително е упражнявало решаващо влияние върху второто, тъй като участието му в него е било чисто финансово (вж. също съображение 376 от обжалваното решение).

125 За сметка на това именно поради наличието на такива доказателства за периода след май 1998 г. по отношение на дружествата майки на WWTE и поради обстоятелството, че първите притежават изцяло капитала на второто (освен в продължение на не повече от няколко месеца, когато притежават почти целия капитал), Комисията подвежда тези дружества майки под отговорност за нарушението (вж. по-специално съображения 375, 393, 396 и 398 от обжалваното решение).

126 Намерението на Комисията е било да следва същия подход в случая на Dimon. Така, за да приеме, че то трябва да носи отговорност за неправомерното поведение на жалбоподателя след втората половина на 1997 г., тя не просто прилага презумпцията, произтичаща от факта, че от този момент то притежава изцяло капитала на дружеството на жалбоподателя (вж. съображения 375, 377 и 378 от обжалваното решение), но също така взема предвид и някои допълнителни обстоятелства, от които било видно, че то действително е упражнявало решаващо влияние върху поведението на същото това дружество (вж. съображения 375 и 378—380 от обжалваното решение).

127 Този извод следва по-специално от второто изречение в съображение 378 от обжалваното решение, въпреки че в него се посочва, че тези допълнителни обстоятелства сочат, че Dimon „е можело“ да упражнява подобно влияние (вж. точка 33 по-горе). Вярно е, както и Комисията признава в отговора си на един от писмените въпроси на Общия съд, че това изречение е можело да бъде „формулирано по-ясно“. Все пак, тълкувано във връзка със съображения 372 и 377 от обжалваното решение и с първото изречение в съображение 378 от това решение, то може да се разбира само в смисъла, посочен в точка 126 по-горе.

128 Накрая, Комисията проверява основателността на доводите, които съответните дъщерни дружества (и/или техните дружества майки) изтъкват в отговора си на изложението на възраженията с цел да докажат самостоятелното си поведение на пазара (вж. по-специално съображения 381 и 399 от обжалваното решение). Тя отхвърля доводите на Dimon като неубедителни, в частност защото „фактът на местното управление на испанското му дъщерно дружество не изключва възможността Dimon да е упражнявало решаващо влияние върху това дъщерно дружество“ (съображение 381 от обжалваното решение).

129 Трябва да се уточни, че Комисията е възприела метода, изложен в точки 115—117, 121 и 122 по-горе, не само по отношение на крайните дружества майки, но и по отношение на междинните дружества майки, както личи — що се отнася до последните — от случаите на Universal Leaf, Intabex, SCTC и TCLT.

130 Следва да се добави, че този метод — без да се засяга въпросът дали е приложен правилно в случая на жалбоподателя (въпрос, който ще бъде разгледан по-долу) — напълно съответства на установените от съдебната практика в тази област принципи, така както са припомнени в точки 99—108 по-горе.

131 Разбира се, що се отнася до особения случай, когато дружеството майка притежава изцяло капитала на свое дъщерно дружество, което е нарушило правилата на конкуренцията, Комисията не само е приложила установената от съдебната практика презумпция (вж. точки 105 и 106 по-горе), за да докаже, че първото дружество действително е упражнявало решаващо влияние върху търговската политика на второто, но освен това е взела предвид други фактически обстоятелства, които да потвърдят упражняването на такова влияние. В съдебното заседание Комисията отбеляза по този въпрос, че предвид приложимата съдебна практика към момента на приемането на обжалваното решение е предпочела да подходи предпазливо.

132 Действайки по този начин обаче, Комисията само увеличава необходимата степен на доказване, за да приеме за установено, че е изпълнено условието за действително упражняване на решаващо влияние, като същевременно напълно зачита основното понятие за стопанска единица, което стои в основата на цялата съдебна практика относно отговорността на юридическите лица, които съставляват едно и също предприятие, за извършените нарушения.

133 Следва да се посочи, че когато по дело, което се отнася до нарушение, в което участват няколко различни предприятия, Комисията възприема, в установените от съдебната практика рамки, определен метод, за да прецени дали следва да търси отговорност както от фактически извършилите нарушението дъщерни дружества, така и от техните дружества майки, тя трябва, освен ако не са налице особени обстоятелства, да приложи за тази цел едни и същи критерии по отношение на всички тези предприятия. Всъщност Комисията е длъжна да спазва принципа на равно третиране, който според постоянната съдебна практика изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано (вж. по-специално Решение на Съда от 13 декември 1984 г. по дело Sermide, 106/83, Recueil, стр. 4209, точка 28 и Решение на Общия съд от 14 май 1998 г. по дело BPB de Eendracht/Комисия, T‑311/94, Recueil, стр. II‑1129, точка 309). Впрочем следва да се отбележи, че Комисията споделя тази гледна точка, когато в съображение 384 от обжалваното решение посочва, че „макар да е възможно конкретните обстоятелства, които могат да [я] накарат […] да подведе дадено дружество майка под отговорност за поведението на дъщерното му дружество, да са различни във всеки отделен случай, принципът за недопускане на дискриминация не е нарушен, щом като принципите относно отговорността са последователно приложени“.

По въпроса дали жалбоподателят и Dimon представляват един-единствен стопански субект

134 Следва да се провери дали Комисията правилно е приложила посочените в точки 115—117, 121 и 122 по-горе критерии, за да стигне до извода, че след втората половина на 1997 г. жалбоподателят и Dimon представляват един-единствен стопански субект и че следователно трябва да носят солидарна отговорност за нарушението и за заплащането на глобата и да бъдат сред адресатите на обжалваното решение.

135 Безспорно е, че в периода от 18 ноември 1997 г. до датата на приемането на обжалваното решение Dimon притежава посредством участието си в Intabex целия капитал на дружеството на жалбоподателя. Ето защо е неоспоримо, че през целия този период Dimon е можело да упражнява решаващо влияние върху поведението на жалбоподателя (вж. точка 105 по-горе).

136 Затова следва да се провери дали за същия период е изпълнено и условието Dimon действително да е упражнявало такова решаващо влияние, както твърди Комисията.

137 В това отношение следва да се припомни, че що се отнася до дъщерните дружества, които се контролират изцяло от техните дружества майки, в обжалваното решение Комисията не просто е приложила посочената в точки 105, 106 и 121 по-горе презумпция, за да подведе въпросните дружества под отговорност за извършеното от техните дъщерни дружества нарушение, а е взела предвид и допълнителни обстоятелства, които сочат, че действително е упражнено решаващо влияние (вж. точки 122—127 по-горе).

138 Следователно трябва да се провери дали въз основа на изложените в обжалваното решение обстоятелства извън това, че Dimon притежава целия капитал на дружеството на жалбоподателя, Комисията надлежно е установила, че през разглеждания период Dimon действително е упражнявало решаващо влияние върху поведението на жалбоподателя. Тези обстоятелства са посочени в съображение 379 от обжалваното решение, както и в бележки под линия 303—305 от това решение. По същество това са различните отчети и писма на жалбоподателя, които според Комисията са били предназначени за Dimon.

139 Ако това е така, следва да се провери дали твърденията на жалбоподателя, изложени в точка 84 по-горе, оборват този извод.

– Относно „отчетите за дейността“ и „полевите отчети“

140 Комисията посочва редица съставени от жалбоподателя „отчети за дейността“ и „полеви отчети“, като в частност отбелязва, че в тях често се споменават разглежданите незаконни практики. Тези отчети, общо 14 на брой и обхващащи периода от декември 1998 г. до май 2001 г., са изброени в бележка под линия 303 от обжалваното решение.

141 Най-напред следва да се отбележи, че посочените отчети съдържат подробна информация не само за различни аспекти от търговската дейност на жалбоподателя, например за хода на кампаниите за изкупуване на суров тютюн (закупени количества, изкупна цена и т.н.), за преработените количества суров тютюн и за сключените със Cetarsa договори за първична манипулация на част от тютюна, за промените в нормативната уредба в тютюневия сектор и за срещите в рамките на Anetab и със земеделските профсъюзи и обединенията на производители, но и — както се подчертава в съображение 379 от обжалваното решение — за разглежданите незаконни практики.

142 По-нататък, следва да се констатира, че видно от преписката, отчетите са били изготвяни от г‑н B. и според данните на самия жалбоподател са били адресирани до членовете на управителния му съвет.

143 По този въпрос трябва да се отбележи, че в същия ден, в който придобива всички акции в дружеството на жалбоподателя, Dimon — действайки посредством изцяло притежаваното си дъщерно дружество Intabex, което има чисто финансово участие в дружеството на жалбоподателя — заменя трима от четиримата членове на управителния съвет и назначава в него две лица (г‑н G. и г‑н T.), които вече са заемали длъжности в други дружества от групата Dimon. Така, към онзи момент г‑н G. е бил и изпълнителен директор на Compañia de Filipinas, SA, дъщерно дружество на Intabex със седалище в Испания и дейност в областта на производството на черен тютюн, а г‑н T. е бил освен това служител на Dimon International Services и член на управителния съвет на това дружество (до август 1998 г.).

144 При това положение следва особено да се подчертае значението на функциите, изпълнявани от г‑н T. в групата Dimon. Всъщност освен че е бил член на управителния съвет на дружеството на жалбоподателя през целия период на нарушението и член на управителния съвет на Dimon International Services до август 1998 г., г‑н T. е бил и в управителния съвет на две други дружества от групата Dimon, а именно Intabex Holding Worldwide, SA (от 1998 г. до 1999 г.) и LRH Travel Ltd (до ноември 2000 г.). Освен това, както посочва жалбоподателят в отговора си на изложението на възраженията, на това лице е била възложена задачата „да гарантира ефикасното интегриране на групата Intabex в групата Dimon“. Към това се добавя фактът, че както ще бъде обяснено по-подробно в точка 160 по-нататък, множество приложени към преписката писма сочат, че жалбоподателят се е консултирал с г‑н T. във връзка с търговската си дейност или е искал от него предварително разрешение за вземането на някои важни решения. Предвид тези обстоятелства Комисията основателно приема, че г‑н T. е действал от името на дружеството, което оглавява групата Dimon, а именно Dimon, и е играел ролята на посредник между последното и жалбоподателя. Този извод не може да бъде опроверган с обстоятелството, че между г‑н T. и Dimon възниква спор, поради което през август 1998 г. Dimon го освобождава от длъжността член на управителния съвет на Dimon International Services. Всъщност след тази дата г‑н T. не само остава служител на това дружество, но и запазва длъжността си в управителния съвет на дружеството на жалбоподателя, на Intabex Holding Worldwide и на LRH Travel.

145 Изложените в точки 142—144 по-горе обстоятелства сочат, че чрез назначените от него членове на управителния съвет на дружеството на жалбоподателя, и в частност чрез г‑н T., Dimon е упражнявало надзор върху дейността на това дружество и е следяло тази дейност да се развива съобразно търговската политика на групата Dimon. Следователно, въпреки че формално „отчетите за дейността“ и „полевите отчети“ са били изпращани на посочените членове, а не пряко на самото Dimon, Комисията основателно приема в съображение 380 от обжалваното решение, че това дружество е било информирано за съдържанието на отчетите, и в частност за разглежданите незаконни практики. Тази констатация намира подкрепа и в обстоятелството, посочено в съображение 379 от обжалваното решение, че въпросните отчети редовно са били превеждани от испански на английски език, който е работният език за Dimon.

146 Накрая, трябва да се отбележи установеният факт, че Dimon, което несъмнено е можело да упражнява решаващо влияние върху поведението на жалбоподателя (вж. точки 105 и 135 по-горе), изобщо не се е противопоставило на незаконните практики, за които е знаело, нито е взело мерки по отношение на дъщерното си дружество, за да го накара да прекрати участието си в нарушението, и то въпреки риска от налагането на санкции или от предявяването на искове за обезщетение от страна на трети лица, на който е изложено поради това си поведение (вж. също съображение 382 от обжалваното решение). Поради това Комисията е имала основание да заключи, че Dimon мълчаливо е одобрило участието в нарушението, и да приеме, че този подход е допълнителен признак за упражняването на решаващо влияние върху поведението на дъщерното му дружество.

– Относно писмата между жалбоподателя и Dimon

147 Комисията се основава и на известен брой писма, обменени според нея между жалбоподателя и Dimon, като посочва, че в някои от тях се споменават разглежданите незаконни практики, други се отнасят до договорите за преработка, съответно за продажба на преработения тютюн, които Dimon е сключило със Cetarsa и Deltafina, а трети са свързани по-общо с условията за изкупуване на суров тютюн и приложимата в Испания нормативна уредба.

148 Що се отнася до писмата от първата от споменатите в точка 147 по-горе категории, в съображение 379 от обжалваното решение Комисията дава примери, като отпраща към съображения 168 и 179 и към бележки под линия 217 и 229 от това решение.

149 В това отношение трябва най-напред да се констатира, че в тези писма наистина се споменават разглежданите незаконни практики.

150 Всъщност, противно на твърденията на жалбоподателя, посоченият в съображение 168 от обжалваното решение факс от 14 декември 1998 г. от г‑н B. до г‑н D. (в Dimon International, дъщерно дружество на групата Dimon, установено в Съединените щати) не се е отнасял единствено до сключения с Deltafina договор за продажба на преработен тютюн, но и до въпросните практики. Това ясно личи от третия абзац от факса, в който г‑н B. посочва следното:

„Ще Ви информирам веднага щом получа цените на четирите дружества. Мога обаче още отсега да Ви кажа, че проблемите, които по време на посещението ни в Испания изглеждаха така сериозни, всъщност отпаднаха, защото всички дружества се спряха на уговорената цена от 87 [испански песети (ESP)] (с точност до 2 или 3 ESP) [за килограм], и това са официалните цени, въпреки че предполагаме, че и Cetarsa като нас е превеждало други суми на производителите.“

151 В съображение 179 от обжалваното решение се посочва един доклад на г‑н B. с дата 5 май 1998 г., който е предназначен за г‑н T. и копие от който г‑н B. изпраща предишния ден по факса до останалите двама членове на управителния съвет на дружеството на жалбоподателя. Следва да се констатира, че в този доклад, в който се описва ходът на кампанията по изкупуване на тютюн през 1998 г., се посочва и че „[жалбоподателят] съществено допринася за постигането на споразумение между предприятията с цел избягването на ценовата война от [предходната] година“, че „цените са договорени с профсъюзите и с [обединенията на тютюнопроизводителите]“, че „за първи път […] бе избегната войната между предприятията и всяко получи възможност да закупи количествата, които търсеше“, и че „преговорите с [тези обединения] бяха трудни, но всички предприятия поддържаха позициите си открито и в дух на сътрудничество“. В същия доклад се посочва, че жалбоподателят и WWTE се ангажират да закупят същите количества тютюн като предходната година и че преработвателите са се споразумели да платят авансово на обединенията на производителите по 35 ESP/kg за сорт „Вирджиния“ и по 45 ESP/kg за сортовете „Бърлей“. Накрая, в доклада се отбелязва „нуждата в бъдеще от други споразумения между преработвателите“. Предвид тези обстоятелства е неоспоримо, че разглежданите незаконни практики са споменати в доклада от 5 май 1998 г.

152 Същото се отнася и за електронното съобщение от г‑н B. до г‑н S. от 30 октомври 2000 г., посочено в бележка под линия 217 от обжалваното решение. Всъщност в това съобщение г‑н B. първо напомня, че на срещата в рамките на Anetab преработвателите са обсъждали исканията на обединенията и профсъюзите на производителите за увеличаване на цените и единодушно са решили да не се съгласяват. По-нататък той посочва, че на една от срещите с тези обединения и профсъюзи преработвателите са изложили позицията си и ясно са заявили, че отхвърлят направените искания за 20 % увеличение.

153 Що се отнася до електронното съобщение от г‑н B. до г‑н S. от 9 май 2001 г., посочено в бележка под линия 229 от обжалваното решение, в него се отбелязва, че преработвателите са провели среща в централата на Anetab, „за да се подготвят за обсъжданията с производителите относно цените“, и в този смисъл ясно е упоменат фактът, че преработвателите са се договаряли относно изкупните цени за суровия тютюн.

154 По-нататък, както за посочените по-горе „отчети за дейността“ и „полеви отчети“, така и тук трябва да се приеме, че Комисията основателно приема в съображение 380 от обжалваното решение, че Dimon е било информирано за съдържанието на документите, посочени в точки 150—153 по-горе, и съответно за разглежданите незаконни практики, въпреки че формално тези документи не са му били изпращани.

155 Така, що се отнася до доклада от 5 май 1998 г., който г‑н B. изпраща на г‑н T. (вж. точка 151 по-горе), в точка 144 по-горе вече беше пояснено, че г‑н T. е действал от името на Dimon и е играел роля на посредник между това дружество и жалбоподателя. Що се отнася до изпратения на Dimon International факс от 14 декември 1998 г. (вж. точка 150 по-горе), достатъчно е да се отбележи, че в репликата си самият жалбоподател посочва, че с този факс е искал да съобщи някои сведения на „новия си акционер“. Новият акционер е именно Dimon, а не Dimon International.

156 Що се отнася до електронните съобщения от 30 октомври 2000 г. и 9 май 2001 г. (вж. точки 152 и 153 по-горе), те са били изпратени на г‑н S. Противно на поддържаното от жалбоподателя, г‑н S. не е обикновен служител на Dimon International Services, а е заемал висока длъжност в групата Dimon, поради което Комисията е имала основание да смята, че той, както и г‑н T., е действал от името на дружеството, което оглавява групата, а именно Dimon. Всъщност в отговора си от 18 март 2002 г. на изпратеното му от Комисията искане за предоставяне на информация жалбоподателят посочва, че г‑н S. заема длъжността „регионален директор за Европа на групата Dimon“. В отговора си на изложението на възраженията и в писмените си становища жалбоподателят също посочва, че от 2000 г. нататък той „заема длъжността координатор за Европа“. Някои данни от електронното съобщение от 9 май 2001 г. и от отговора на г‑н S. на това съобщение допълнително потвърждават значението на поста му в групата Dimon. В това съобщение например г‑н B. съобщава на г‑н S. за срещата си с председателя на управителния съвет на Deltafina по време на общата среща в централата на Anetab, с когото обсъдили два въпроса, които той окачествява като „много важни“, и го уведомява, че председателят на управителния съвет на Deltafina ще се свърже с него възможно най-бързо, за да постигнат съгласие по тези въпроси. В електронно съобщение от същия ден г‑н S. отговаря на г‑н B., че малко преди това е говорил с председателя на управителния съвет на Deltafina и са се уговорили да се срещнат в най-кратък срок. Той също така уведомява г‑н B., че е съгласен с предложенията му по упоменатите въпроси.

157 Накрая, след като Dimon изобщо не предприема действия във връзка с участието на жалбоподателя в нарушението, въпреки че е знаело за него, Комисията е имала основание да заключи, че то мълчаливо е одобрило неправомерното поведение на дъщерното дружество, и да приеме, че това е допълнителен признак за упражняването на решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество (вж. точка 146 по-горе).

158 Що се отнася до писмата от втората от споменатите в точка 147 по-горе категории, те са посочени в бележка под линия 304 от обжалваното решение. Става дума най-вече за факсове и електронни съобщения между г‑н B., от една страна, и г‑н T. или г‑н S., от друга. По изложените в точки 144 и 156 по-горе съображения последните лица следва да се считат за действали от името на Dimon.

159 Някои от тези писма се отнасят до един договор, сключен през септември 1998 г. и предоговорен през 2001 г., с който някои от дейностите на жалбоподателя по преработката на тютюна са възложени на Cetarsa като външен изпълнител. От посочените писма ясно личи, че този договор е сключен от г‑н B. от името и за сметка на Dimon и че чрез г‑н T. и г‑н S. това дружество действително е упражнявало решаващо влияние върху преговорите по този договор.

160 Във факс от 9 септември 1998 г. до г‑н T. например г–н B. посочва, че неотдавна е провел няколко срещи със Cetarsa, за да се опита да намери решение по „неуредените въпроси на Dimon“, и изрично пита г‑н T. дали одобрява някои от договорните условия, упоменати в изпратения заедно с факса протокол от една от тези срещи. Трябва да се подчертае, че във въпросния протокол г‑н B. изрично е посочен като представител на Dimon. В същия смисъл следва да се отбележи, че във факс от 14 септември 1998 г. г‑н B. уведомява г‑н T., че „съобразно указанията [му]“ отново се е срещнал със Cetarsa и са внесени измененията в бъдещия им договор, за които преди това е взел съгласието на г‑н T. Във факс от 15 септември 1998 г. г‑н B. уведомява г‑н T., че е предоставил на Cetarsa предложението за изменение, което той му е дал предишния ден, и че това дружество преработвател е направило насрещно предложение. Г‑н B. пита г‑н T. дали може да го приеме. Накрая следва да се отбележи, че в окончателния вариант на