СТАНОВИЩЕ 1/94 НА СЪДА

от 15 ноември 1994 година

„Компетентност на Общността да сключва международни споразумения в областта на търговията с услуги и закрилата на интелектуалната собственост — Производство по член 228, параграф 6 от Договора за ЕО“

С молба на основание член 228, параграф 6 от Договора за ЕО Комисията е поискала становището на Съда относно компетентността на Европейската общност да сключи Споразумението за създаване на Световната търговска организация, и по-специално Общото споразумение по търговията с услуги (GATS) и Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, включително търговията с фалшифицирани стоки (TRIPs).





Съдържание





Изложение на искането за становище

I – Споразумения, резултат от преговорите от Уругвайския кръг

II – Статут на Европейските общности в СТО

III – Преговори и подписване на Споразумението за СТО

IV – Въпроси, поставени от Комисията, и процедура

A – Въпроси, поставени от Комисията

Б – Процедура

V – По допустимостта на искането

VI – По формулирането на въпросите

VII – Същност на спора

VIII – Въпроси, по които страните не спорят

IX – Многостранните споразумения за търговията със стоки

X – Анализ на споразуменията GATS и TRIPs

A – GATS

1. Причини за съществуването на GATS

2. Същност на GATS

3. Определяне на услугите и начини за предоставянето им

4. Двойната „универсалност“ на GATS

5. Същност на поетите задължения

a) Общи задължения

б) Специални задължения

6. Динамична същност на споразумението

Б – TRIPs

1. Цели и основание за съществуването

2. Приложно поле на Споразумението TRIPs и методи, възприети за постигане на неговите цели

3. Специални материални разпоредби

a) Авторско право и свързаните с него права

б) Индустриална собственост

i) Търговски марки

ii) Географски означения

iii) Промишлен дизайн

iv) Патенти

v) Дизайн на разположението (топографията) на интегрални схеми

vi) Закрила на неразгласена техническа информация

vii) Контрол на антиконкурентна дейност при договорни лицензии

4. Специални процесуални разпоредби (способи за защита/прилагане на правата върху интелектуалната собственост)

а) Санкции

б) Процесуални гаранции

XI – Обща търговска политика GATS и TRIPs: становища на страните в производството

A – GATS

Б – TRIPs

XII – GATS, TRIPs и правомощията по презумпция

A – Общи съображения относно пълномощията по презумпция

Б – GATS

1. Позиция на Европейската комисия

a) Наличие на вътрешни правомощия

i) Правомощия, произтичащи от специални разпоредби от Договора за ЕО

ii) По правомощията, изведени от общи разпоредби (членове 100А и 235 от Договора за ЕО)

б) По необходимостта от външни действия на Общността

2. Позиции на страните, представили становища

i) Компетентността, изведена от специални разпоредби на Договора за ЕО

ii) По компетентността, която може да се изведе от разпоредбите на Договора, които имат общ характер (членове 100А и 235 от Договора за ЕО)

B – TRIPs

1. Позиция на Европейската комисия

a) По съществуването на вътрешна компетентност

i) По компетентността, изведена от вторичното право

ii) По правомощията по презумпция, които би могло да се изведат от разпоредбите с общ характер от Договора (членове 100А и 235 от Договора за ЕО)

б) По необходимостта от външни действия на Общността

2. Позиции на страните, представили становища

XIII – Проблеми във връзка с представителството на някои зависими от държави членки територии, които обаче не са част от Общността

XIV – Влияние на въпроса за компетентността върху начина на излагане на становищата в рамките на СТО

XV – Бюджетни и финансови въпроси

XVI – Отговори, предложени от Комисията, Съвета и държавите членки, представили становища

XVII – Въпроси, поставени от Съда на Комисията, Съвета и на държавите членки, и отговори, дадени на тези въпроси

A – Първи въпрос

Б– Втори въпрос

B – Трети въпрос

Г– Четвърти въпрос

Д– Пети въпрос

E– Шести въпрос

Ж– Седми въпрос

З– Осми въпрос

И– Девети въпрос

Й– Десети въпрос

К– Единадесети въпрос

СТАНОВИЩЕ НА СЪДА

I– Въведение

ІІ– По допустимостта на искането

ІІІ– По начина на формулиране на въпросите на Комисията

ІV– По представителството на някои зависими от държавите членки територии

V– По бюджетните и финансовите въпроси

VІ– По многостранните споразумения за търговия със стоки

VІІ– По член 113 от Договора за ЕО, GATS и TRIPs

А– GATS

Б – TRIPs

VІІІ– По външните правомощия по презумпция на Общността, GATS и TRIPs

А– GATS

Б– TRIPs

ІХ– По задължението за сътрудничество между държавите членки и институциите на Общността

Изложение на искането за становище





I – Споразумения, резултат от преговорите от Уругвайския кръг

„Най-сложните икономически преговори в световната история“ (по думите на Съвета) приключиха с подписването в Маракеш на 15 април 1994 г. на Заключителния акт, който отразява резултатите от Уругвайския кръг на многостранните търговски преговори. Тези преговори продължават седем години, началото е поставено с Декларацията на министрите от Punta del Este от 20 септември 1986 г. Представителите на правителствата и на Европейските общности, които подготвиха Заключителния акт, постигнаха съгласие, че е желателното той да влезе в сила на 1 януари 1995 г. или възможно най скоро след тази дата.

Заключителният акт съдържа споразумение за създаване на Световната търговска организация (по-долу наричано „Споразумението за СТО“). По този начин трябва да бъде създадена обща институционална рамка за осъществяване на търговските взаимоотношения между страните членки. Това споразумение не включва материалноправни разпоредби. Те се намират в приложенията, които съдържат различни „многостранни търговски споразумения“, представляващи неразделна част от Споразумението за СТО.

Могат да се посочат:

– Многостранни споразумения за търговията със стоки, включително GATT 1994 (приложение 1А),

– Общо споразумение по търговията с услуги (GATS, приложение 1Б)( ),

– Споразумение за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост (TRIPs, приложение 1 В)( ),

– Договореност относно правилата и процедурите за уреждане на спорове (приложение 2),

– Механизъм за преглед на търговската политика (приложение 3).

Споразумението за СТО и приложенията към него представляват единен „пакет“. Държава, която желае да стане член на СТО, трябва да приеме всички многостранни споразумения, договорени по време на Уругвайския кръг. Процедурата за уреждане на спорове се прилага по отношение на всички тези многостранни споразумения. Тази процедура позволява като последна възможност да се използва т.нар. „насрещна санкция“. При нарушаване само на един елемент от споразуменията, разгледани като единно цяло (било в сектора на стоките, на услугите или на защитата на интелектуалната собственост), може да бъде наложена санкция в друг сектор (член 22, параграф 3, буква б) от Договореността за уреждане на спорове) или по друго споразумение (член 22, параграф 3), буква в) от Договореността). Освен това, както отбелязва Комисията, „по същия начин може да бъде предложена компенсация в друг сектор или по друго споразумение, различно от споразумението, което е било нарушено“.

Тази система на единния „пакет“ слага край на това, което е наричано „GATТ по желание“. Отделните споразумения, постигнати в резултат на Токийския кръг, включват променливи нива на участие. Освен това по всяко споразумение има отделна процедура за уреждане на спорове.

Като приложения към Споразумението за СТО има също и четири многостранни споразумения (отнасящи се съответно до държавните поръчки, до търговията с въздухоплавателни средства за гражданската авиация, до млекопреработвателния сектор и до говеждото месо). В тези области се допуска изключение от принципа за единния „пакет“ — споразуменията са обвързващи само за членовете на СТО, които ги приемат. Процедурата за уреждане на спорове обаче следва да се прилага в отношенията между страните, които ги приемат.

II – Статут на Европейските общности в СТО

В две разпоредби от Споразумението за СТО се споменават изрично Европейските общности.

Член ІХ, който се отнася до вземането на решения предвижда, че когато решенията се вземат чрез гласуване, „на заседанията на Министерската конференция и на Общия съвет всяка страна — членка на СТО, трябва да има един глас“ и че „когато Европейските общности упражняват своето право да гласуват, те трябва да имат толкова гласове, колкото са на брой държавите, членуващи в тях и които членуват в СТО“.

Освен това, член ХІ, параграф 1, който се отнася до първоначалните страни — членки на СТО, предвижда:

„Първоначални страни — членки на СТО, са договарящите се страни по ГАТТ (1947) към датата на влизане в сила на това споразумение и Европейските общности, които приемат това споразумение и многостранните търговски споразумения, чиито списъци с отстъпки и задължения са приложени към ГАТТ (1994), а списъците им със специфични задължения са приложени към ГАТС“.

III – Преговори и подписване на Споразумението за СТО

Декларацията от Punta del Este, която поставя начало на преговорите, е одобрена от Съвета и от представителите на правителствата на държавите членки, „доколкото се отнася до тях“. Преговорите от името на Общността и от името на държавите членки са водени единствено от Комисията. Съветът посочва, че „за да се осигури максимална съгласуваност при провеждане на преговорите, е решено Комисията да бъде единствен преговарящ от името на Общността и на държавите членки“. В протокола от заседанието, по време на което Съветът одобрява декларацията от Punta del Este, обаче се отбелязва, че „настоящото решение (с което е дадено разрешение за започване на предвидените в декларацията преговори от Комисията) не предрешава въпроса за компетентността на Общността и на нейните държави членки по някои конкретни въпроси“.

Споразумението за СТО е подписано, от една страна, от председателя на Съвета и от сър Leon Brittan, член на Комисията, от името на Съвета на Европейския съюз, и от друга страна, от представителите на държавите от името на техните съответни правителства. Тази процедура е приложена в изпълнение на решение на Съвета и на представителите на държавите членки, прието на проведената на 7 и 8 март 1994 г. среща. От становището на Съвета се установява, че от своя страна Комисията е поискала в протокола от това заседание да се отбележи, че „Заключителният акт […] и приложените към него споразумения са от изключителната компетентност на Европейската общност“.

IV – Въпроси, поставени от Комисията, и процедура

A – Въпроси, поставени от Комисията

На 6 април 1994 г., т.е. няколко дни преди датата, определена за подписване на Споразумението за СТО в Маракеш, но няколко седмици след одобрението на Заключителния акт от Комитета за търговски преговори (създаден от конференцията в Punta del Este орган за успешното приключване на преговорите от Уругвайския кръг), в Съда постъпва искане от Комисията за становище по член 228, параграф 6 от Договора за ЕО.

Въпросите са следните:

„С оглед на отразените в Заключителния акт от 15 декември 1993 г. резултати от търговските преговори от Уругвайския кръг на GATТ:

1) Компетентна ли е Европейската общност да сключи всички части от Споразумението за създаване на СТО, които се отнасят до търговията с услуги (GATS) и свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, включително с търговията с фалшифицирани стоки (TRIPs) на основата на Договора за ЕО, по-специално на основата само на член 113 от него или на основата на член 113 във връзка с членове 100А и/или 235 от същия договор?

2) Компетентна ли е Европейската общност да сключи сама частите от Споразумението за СТО, които се отнасят до стоките и/или услугите, попадащи изключително в приложното поле на Договорите за ЕОВС и Евратом?

3) В случай че отговорът на горните два въпроса е утвърдителен, отразява ли се това на способността на държавите членки да сключат Споразумението за СТО, след като вече е договорено, че те ще бъдат първоначални страни — членки на СТО?“.

Б – Процедура

В съответствие с член 107, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда искането за становище е връчено на Съвета на Европейския съюз (по-нататък наричан „Съветът“) и на държавите членки. Писмени становища са представили Съветът, както и датското, германското, гръцкото, испанското, френското, нидерландското и португалското правителство и правителството на Обединеното кралство. По искане на Европейския парламент му е дадена възможност да представи становище.

V – По допустимостта на искането

Без да прави формално възражение за недопустимост на искането, Съветът припомня, че във всички предишни случаи, в които е била използвана процедурата по член 228, параграф 6, „искането е правено преди подписване на споразумението“. Според него „има сериозни основания да се постави въпросът дали все още е възможно да се образува производството за предварително становище (във връзка с „предвиждано“ споразумение) […] след като са били поети задължения на международно равнище“. Нидерландското правителство споделя тези съмнения.

Испанското правителство прави формално възражение за недопустимост на искането. Производство за становище могло да бъде образувано само преди Общността да е поела международни задължения. Испанското правителство подчертава, че целта на подписването е да бъде придаден официален характер на текстовете, които са резултат от преговорите, и включва задължението те да бъдат представени за одобрение от съответните органи.

Френското правителство отправя по-политическа критика към Комисията. Без да повдига въпроса за недопустимостта, то обяснява, че като изчаква последния момент, т.е. когато Споразумението за СТО трябва да бъде подписано и сключено, при положение че несъгласието относно националната компетентност възниква още през 1992 г., Комисията не действа в дух на сътрудничество и възприема поведение, несъвместимо със съгласуваността на действията на Общността и държавите членки. Държавите членки изобщо не могат да представят Споразумението за СТО за одобрение от техните парламенти, след като въпросът за компетентността все още не е решен. Колкото до Съвета, той също така изобщо не може да сезира Европейския парламент с предложение за решение за сключване на Споразумението, при положение че правната основа на такова решение и въпросът за компетентността остават неизяснени.

VI – По формулирането на въпросите

Съветът критикува начина, по който Комисията е формулирала въпросите си.

Според Съвета, тъй като производството се отнася до споразумение, което е било подписано от Общността и нейните държави членки по силата на техните съответни правомощия, въпросът е не дали Общността може да сключи сама това споразумение (хипотеза, която според него е само теоретична), а именно дали „съвместното сключване от Общността и от държавите членки на споразуменията, постигнати в резултат на Уругвайския кръг на преговорите, е съвместимо с разпределянето на компетентността, установено с Договорите за създаване на Европейските общности“.

Според португалското правителство формулираните от Комисията въпроси съответстват на отминал вече стадий от процеса на сключване на Споразумението. Важно е всъщност да се реши дали формата на смесено споразумение е съвместима с принципите и разпоредбите на Договорите за ЕО и за ЕОВС относно разпределянето на компетентността между Общността и държавите членки.

Правителството на Обединеното кралство разглежда въпросите в ред, различен от възприетия от Комисията. На първо място, то обяснява компетентността на Общността въз основа на теорията за правомощията по презумпция, като същевременно подчертава успоредната компетентност на държавите членки, и второ, посочва защо член 113 не може да бъде основа за сключването на споразуменията.

VII – Същност на спора

Въпросите, които следва да бъдат разрешени, не се отнасят до всички многостранни споразумения — приложения към Споразумението за СТО, нито дори до Споразумението за създаване на СТО.

Както подчертава Съветът, предмет на спора са първо материалните разпоредби. Институционалните разпоредби не поставят никакви конкретни проблеми от гледна точка на компетентността: компетентността за участие в институционални споразумения по необходимост следва от компетентността относно материалните разпоредби; целта на институционалните споразумения е да се осигури „управлението“ на материалните разпоредби. Поради това тук не e необходимо да се описват тези институционални споразумения.

Съветът сочи, че материалните разпоредби, които следва да бъдат разгледани, са трите основни споразумения — за стоките (GATT 1994), за услугите (GATS) и за интелектуалната собственост (TRIPs).

По отношение на търговията със стоки (която е предмет на GATT 1994 и на редица договорености за тълкуването), няма спор между Съвета, представилите становища правителства и Европейския парламент, че следва да се приеме, че Общността е компетентна. Единствените резерви са свързани с продуктите по ЕОВС (резерва, изразена от Съвета и от всички представили становища правителства), със Споразумението за техническите пречки пред търговията (резерва, изразена единствено от нидерландското правителство) и с необходимостта член 43 от Договора за ЕО да се използва като допълнителна правна основа във връзка със селското стопанство (но тази последва резерва, изразена от Съвета, от Обединеното кралство и от Европейския парламент, не поставя под въпрос изключителната компетентност на Общността).

Услугите и интелектуалната собственост са в центъра на спора. По този въпрос Комисията, от една страна, и осем държави (всички, с изключение на Кралство Белгия, Великото херцогство Люксембург, Ирландия и Италианската република) и Европейският парламент, от друга, са на различни становища. Различията са изложени накратко по-долу.

Комисията счита, че Общността има изключителна компетентност (на основата на общата търговска политика или, при условията на евентуалност, на основата на правомощията по презумпция, или по-точно на наличието на успоредна вътрешна и външна компетентност). Според държавите членки, които са представили становища, компетентността е споделена между държавите и Общността. Във всички случаи тези държави членки и Парламентът изключват наличието на компетентност на основата на общата търговска политика. Парламентът не е изразил формално становище по отношение на обосноваността на становището на Комисията, изложено при условията на евентуалност.

VIII – Въпроси, по които страните не спорят

Преди да бъдат изложени въпросите, по които има различни становища, и доводите, приведени в подкрепа на застъпваните от различните страни становища, следва да бъдат посочени въпросите, по които вижданията изглежда съвпадат.

– Фактът, че Съветът и всички държави членки са подписали Споразумението за СТО и приложенията към него, е израз на съгласието им, че сключването на това споразумение е навременно, дори необходимо.

– Няма спор по въпроса, че за сключването на Споразумението за СТО, в съответствие с член 228, параграф 3, втора алинея от Договора за ЕО, е необходимо одобрението на Европейския парламент, тъй като споразумението предвижда създаване на специфична институционална рамка.

– Комисията подчертава, че „по политически, ако не по правни съображения, […] ще бъде необходимо единодушие за сключването на всички споразумения от Уругвайския кръг“. Нито Съветът, нито държавите членки, които са представили становища, са оспорили това твърдение.

IX – Многостранните споразумения за търговията със стоки

Многостранните споразумения за търговията със стоки по принцип обхващат GATT 1994, чието тълкуване се уточнява в редица меморандуми за разбирателство, споразумения за някои продукти (селско стопанство и текстил и облекло) и споразумения за използването на ограничителни правни разпоредби като техническите пречки пред търговията, прилагането на санитарни и фитосанитарни мерки и TRIMs („Свързаните с търговията инвестиционни мерки“).

Комисията смята, че всички тези споразумения „се отнасят до търговия със стоки и всички те целят разширяването на международната търговия чрез премахване на пречките и нарушенията в търговията“ и попадат в приложното поле на член 113 от Договора за ЕО.

Съветът приема, че „почти всички разпоредби от GATT и приложенията към него са от изключителната компетентност на Общността“ и че тази компетентност „произтича главно от член 113“. Независимо от това той отбелязва, че във връзка със споразуменията за селското стопанство и санитарните и фитосанитарните мерки е необходимо да се използва член 43, тъй като те „се отнасят не само до търговските мерки, приложими по отношение на международната търговия със селскостопански продукти, но […] преди всичко до вътрешната система за организация на селскостопанските пазари“.

Във връзка със селското стопанство правителството на Обединеното кралство се присъединява към становището на Съвета, като го подкрепя с основани на конкретни примери доводи.

То дава „два примера за последиците на споразуменията, съдържащи се в приложение 1А към Споразумението за създаване на Световната търговска организация за вътрешния режим на селскостопанските продукти в Общността. Първо, разпоредбите от Споразумението за селското стопанство, ограничаващи „вътрешната подкрепа“, ще имат непосредствено отражение върху размера на помощта, която производителите и преработвателите на селскостопански продукти ще получават от общите организации на селскостопански пазари, всички създадени на основата на член 43 от Договора за ЕО и следователно преки последици за функционирането на тези организации. Второ, разпоредбите от Споразумението за селското стопанство относно задълженията за намаляване на субсидиите за износа ще засегнат системата на Общността за възстановяванията при износ за селскостопанските продукти на Общността, създадена и управлявана в съответствие с член 43. На практика всички общи организации на пазара съдържат разпоредби за възстановявания при износ и системата се управлява съгласно регламенти за изпълнение на Съвета и на Комисията, приети в съответствие с разпоредбите за общите организации“.

Правителството на Обединеното кралство подчертава, че тези мерки се отнасят до селскостопански продукти с произход от Общността, докато обичайните инструменти на търговска политика (количествени и тарифни ограничения) се отнасят до вносни, а не до местни продукти. Въз основа на това то стига до извода, че тези мерки попадат в приложното поле на член 43.

Тези забележки относно селското стопанство не поставят под въпрос изключителната компетентност на Общността.

Европейският парламент също счита, че се налага да се използва член 43 от Договора, като се има предвид голямото значение на Споразумението за селското стопанство. Той отбелязва, че системата за общи преференции се основава едновременно на член 113 и на член 43 от Договора (Регламент (ЕИО) № 3917/92 на Съвета от 21 декември 1992 г. (ОВ L 396, стр. 1) и Регламент (ЕО) № 3668/93 на Съвета от 20 декември 1993 г. (ОВ L 338, стр. 22).

Нидерландското правителство се съсредоточава по-специално върху Споразумението за техническите пречки пред търговията. За разлика от Комисията, която твърди, че Общността има изключителна компетентност по отношение на това ново споразумение, нидерландското правителство счита, че „Общността до голяма степен е придобила изключителна компетентност в областта на техническите пречки пред търговията“, но „държавите членки са запазили собствена компетентност поради естеството на някои директиви, но също и поради това че пълна хармонизация в тази област не е осъществена и не се предвижда“.

В областта на търговията със стоки продуктите по ЕОВС са истинската ябълка на раздора между Комисията, от една страна, и Съвета и правителствата, които са представили становища, от друга.

Според Комисията Многостранните споразумения за търговията със стоки не изискват никаква друга правна основа освен член 113, дори когато се отнасят до продукти по ЕОВС или продукти по Евратом.

Комисията се стреми да омаловажи значението, което другите страни придават на член 71 от Договора за ЕОВС. Тази клауза в член 71, по силата на която правомощията на държавите членки не се засягат, не запазвала никакви права за държавите членки по смисъла на член 232, параграф 1 от Договора за ЕО.

Комисията се позовава на Становище от 11 ноември 1975 г по дело 1/75 (Recueil, стр. 1364, по-специално стр. 1365), според което:

„е изключено [член 71 от Договора за ЕОВС] да бъде пречка за прилагането на членове 113 и 114 от Договора за ЕИО и да се отрази на възложените на Общността правомощия за водене на преговори и сключване на международни споразумения в областта на общата търговска политика“.

Накрая Комисията приема, че друг законен начин за сключване на търговски споразумения съгласно Договора за ЕОВС е като основа да се използва член 95.

Обратно, Съветът смята, че „сключването на GATT и на приложенията към него от държавите членки очевидно е съвместимо с Договора, тъй като съдържащите се в тях разпоредби са в обхвата на правомощията по въпросите на търговската политика, които член 71 от Договора за ЕОВС оставя на държавите членки“.

Испанското правителство набляга на изключителната компетентност на държавите членки по отношение на продуктите по ЕОВС. Република Гърция и португалското правителство споделят това становище.

Правителството на Обединеното кралство също се позовава на член 71 от Договора за ЕОВС в подкрепа на становището си, че държавите членки са компетентни, но приема, че както Комисията отбелязва, един също толкова законосъобразен начин за сключване на споразумението би бил да се използва член 95 от Договора за ЕОВС.

Колкото до Френското правителство, то смята, че „сключването от ЕОВС, на основата на член 95 от този договор, на споразумения относно търговския режим на продуктите по ЕОВС не е довело до прехвърлянето на ЕОВС на признатите на държавите членки по силата на член 71 от този договор правомощия“ и „следователно държавите членки могат сами да решат да сключат GATT и приложенията към него, що се отнася до разпоредбите относно търговията с продукти по ЕОВС, която е от компетентността, оставена им от член 71 от Договора за ЕОВС“.

X – Анализ на споразуменията GATS и TRIPs

A – GATS

1. Причини за съществуването на GATS

Защо е необходимо общо споразумение за търговията с услуги? В някои развити страни секторът на услугите е станал доминиращ сектор на икономиката. Според Комисията за някои икономисти това развитие е „предвестник на основно преструктуриране на световната икономика и на все по-отчетливо прехвърляне на традиционната икономика към икономиките на развиващите се страни, които поради това ще станат основни износители на производствени стоки“. „Развитите икономики ще изнасят главно услуги и стоки с висока добавена стойност (с високотeхнологичен компонент)“. „Експанзията на международната търговия с услуги изостана спрямо ръста на този сектор в националните икономики, поради това че не съществуваха международни правила, предоставящи на операторите необходимата сигурност и предвидимост. В резултат на това възниква идеята за създаване на рамка, която да позволи прехода към либерализация чрез договарянето на нови правила“.

2. Същност на GATS

GATS представлява опит за въвеждане на принципите на GATT в областта на услугите, където пречките пред търговията не са под формата на мита или квоти за внос, а на правна уредба на достъпа до пазарите и квалификацията на доставчиците на услуги. Не всички правила, които следва да се спазват, са окончателно определени. Както по-общо отбелязва френското правителство във връзка със СТО, GATS представлява рамка за преговори за задълбочаване на вече договорените правила и за сключване на споразумения в нови области.

3. Определяне на услугите и начини за предоставянето им

Понятието услуги е много широко, тъй като то обхваща „всяка услуга във всеки сектор, освен услугите, предоставяни в процеса на упражняване на държавната власт“. Що се отнася до „услуга, предоставена при упражняване на държавна власт“, това е „всяка услуга, която нито се предоставя на търговска основа, нито в конкуренция с един или повече доставчици на услуги“ (член 1, параграф 3, букви б) и в) от GATS).

Съгласно член 1, параграф 2 от GATS търговията с услуги включва четири вида или начина за предоставяне на услуги:

– „Сross-border supply“ (или „трансгранични доставки“): предоставяне на услуга от територията на една страна членка на територията на друга страна членка. Съветът дава следния пример за такава доставка: установена в държава А архитектурна фирма доставя проект за електрическа инсталация на установена в държава Б инженерна фирма.

– „Сonsumption abroad“ (или „потребление в чужбина“): предоставяне на услуга на територията на една страна членка на потребител на услуги от друга страна членка. Пример: услуги, предоставени в държава А на туристи от държава Б.

– „Сommercial presence“ (или „търговско присъствие“ или „присъствие на юридически лица“): предоставяне на услуга от доставчик на услуги от една страна членка чрез търговско присъствие на територията на друга страна членка. Съгласно член ХХVІІІ, буква г) „търговско присъствие“ означава „всеки вид стопански или професионално уредена единица, включително чрез:

i) създаване, придобиване или поддържане на юридическо лице, или

ii) създаване или поддържане на филиал или представителство

на територията на дадена страна членка за целите на предлагането на услуги“.

Поради това, както отбелязва Съветът, става въпрос за установяването и доставката на услуги в държава Б от предприятия или професионалисти от държава А. Банковите услуги са пример за този вид доставка на услуги.

– „Мovement of persons“ („движение на лица“ или „присъствие на физически лица“). Това е доставка на услуга от доставчик на услуга от една страна членка, благодарение на присъствието на физически лица от тази страна членка на територията на друга страна членка. Според Съвета пример за това е предприятие от държава А, което доставя услуги в държава Б с работници, идващи от държавата А. Напълно естествено този пример се свързва със строителните работи.

4. Двойната „универсалност“ на GATS

Съветът подчертава, че GATS притежава двойна универсалност. От една страна, то обхваща всички сектори на услугите (вж. по-горе определението за услуги в Х. А. 3): с други думи, то се отнася до транспорта, финансовите услуги и застраховането, далекосъобщенията, информационните технологии и аудиовизуалните услуги, туристическия сектор, хотелиерството и ресторантьорството, строителните работи, свободните професии и дори образованието и здравеопазването и т.н. От друга страна, GATS обхваща всички аспекти на установяването и на дейността на доставчиците на услуги. GATS се прилага по отношение на „мерките на страните членки, които засягат търговията с услуги“, така както е определена в него. Поради това то обхваща:

– всички условия, свързани с установяването (чрез учредяване или придобиване на дружество или чрез създаване на клон),

– всички условия, регулиращи упражняването на тези дейности (от нормите за несъстоятелността до данъчните норми или нормите относно персонала).

5. Същност на поетите задължения

Следва да се прави разграничение между общите и специалните задължения.

a) Общи задължения

Най-същественото задължение е принципът за режим на третиране като най-облагодетелствана нация (член ІІ, параграф 1). Независимо от това, за период, който не трябва да надвишава десет години (вж. приложението), дадена страна може да остави в сила мярка, която провежда дискриминация между нейните търговски партньори, доколкото тази мярка е включена в списъка на изключенията в приложението и отговаря на посочените в него условия. Наред с това член V предвижда постоянно изключение от принципа за режим на третиране като най-облагодетелствана нация в полза на регионалната интеграция, по същия начин както се предвижда в член ХХІV от GATТ.

Друго общо задължение е това за прозрачност: по-специално всяка страна членка е длъжна да публикува мерките или разпоредбите относно услугите (член ІІІ, параграф 1), като в споразумението това се нарича „общоприложими мерки, които се отнасят до или засягат действието на това споразумение“.

Трябва да се отбележи също задължението за създаване на процедури (съдебни, арбитражни или административни) за обжалване на административните решения, засягащи търговията с услуги (член VІ, параграф 2).

Трябва също да се отбележи задължението за всяка страна членка да не допуска монополист — доставчик на услуги на нейна територия, да действа по начин, несъответстващ на принципа за режима на третиране като най-облагодетелстваната нация или на специфичните ѝ задължения (член VІІІ, параграф 1).

Накрая, има поети задължения за признаване на разрешение, лицензиране или сертифициране на доставчиците на услуги (член VІІ).

б) Специални задължения

Специалните задължения, съдържащи се в части ІІІ и ІV от Споразумението и приложенията, задължават всяка държава членка да предостави достъп до пазарите на услугите и на доставчиците на услуги от всяка страна членка и да осигури на услугите и на доставчиците на услуги от всяка страна членка, що се отнася до мерките, засягащи предоставянето на услуги, третиране, не по-малко благоприятно от това, което тя предвижда за своите собствени подобни услуги и за своите собствени доставчици на подобни услуги (принцип на националното третиране).

Ограниченията, обхванати от задължението за предоставяне на достъп до пазарите, са уточнени в член ХVІ, параграф 2: по същество те включват задължение за въздържане от налагане на количествени ограничения за дейностите на доставчиците на услуги от други страни членки. Съветът дава следните примери за такива ограничения:

– максимален брой телевизионни или транспортни предприятия, контролирани от предприятия или граждани на трета страна,

– максимален брой „чуждестранни“ лекари,

– максимален процент „чуждестранни“ участия в капитала на телевизионни предприятия, транспортни дружества и т.н.,

– забрана за упражняване на някои дейности от банки и застрахователни дружества под чужд контрол,

– въвеждане на „квоти“ в аудиовизуалния сектор за продукциите от трети страни.

Тези задължения, които не са нито безусловни, нито абсолютни, са установени в списъците по страни. Страна членка може да посочи в списъка си, че не дава пълен достъп до пазара си или че поставя условия (например търговско присъствие) или че налага ограничения. Тези условия и ограничения са уточнени в нейния списък. Същото важи и за задължението за режима на национално третиране.

Списъкът за Европейската общност е депозиран от Общността и от държавите членки; независимо от това поетите задължения посочват поименно всяка държава членка и условията и ограниченията не са еднакви за всички държави членки.

Тези конкретни задължения са резултат от многостранни преговори, при които реципрочността не е търсена сектор по сектор, а общо.

6. Динамична същност на споразумението

Предназначението на GATS е да създаде рамка за преговори и поради това, както отбелязва Съветът, то е динамично споразумение. Съветът обръща внимание на член ХІХ от GATS, който се отнася до задължението за започване на последователни кръгове преговори, насочени към постигане на все по-високо равнище на либерализация. Трябва да се посочи член Х, който предвижда основани на принципа за недопускане на дискриминация многостранни преговори по въпроса за извънредните защитни мерки. Може също да се обърне внимание на член ХІІІ, който, независимо че предвижда неприложимост на принципа за режима на най-облагодетелстваната нация и на специалните задължения за достъп до пазара и за национално третиране по отношение на държавните поръчки в областта на услугите, предвижда по този въпрос да бъдат проведени многостранни преговори в определен срок. Накрая член ХV предвижда започването на преговори с оглед на разработването на необходимите многостранни норми, за да се избегне нарушаващият търговията ефект на субсидиите.

Б – TRIPs

1. Цели и основание за съществуването

Както отбелязва френското правителство, основната цел на споразумението TRIPs е да засили и хармонизира на световно равнище защитата на интелектуалната собственост.

Френското правителство отбелязва, че поради провала на положените в друг контекст усилия за постигане на тази цел, и по-специално на извършената между 1980 г. и 1984 г. работа за ревизиране на Парижката конвенция за защита на индустриалната собственост, развитите страни са настояли правата върху интелектуалната собственост да бъдат включени в преговорите от Уругвайския кръг и по този начин да се използва общата динамика на GATT (с неговите възможности за преговори) и неговия механизъм за разрешаване на споровете.

Както отбелязва Комисията, търговията с фалшифицирани стоки в някои трети страни (присвоени търговски марки, имитация на продукти, нарушаване на патентни права върху продукти или процеси, пиратски копия на книги, дискове или видеокасети) причинява значителни вреди на промишлеността на Общността. Смята се, че липсата на ефективна защита на интелектуалната собственост в някои трети страни има същия ефект по отношение на „стоки, които са обект на права върху интелектуалната собственост“, както всяко друго ограничение върху вноса.

Комисията отбелязва, че както Съединените щати, така и Общността са налагали ответни търговски санкции по отношение на държави, които или не осигуряват достатъчна защита на интелектуалната собственост, или дискриминират техни търговски партньори. Тези мерки са допринесли за възприемането от страна на развиващите се страни на идеята за засилена защита на интелектуалната собственост, докато дотогава те са били склонни да възприемат този клон на правото като инструмент за експлоатация от страна на развитите икономики. Комисията отбелязва също, че развиващите се страни все повече осъзнават възможните ползи от засилената защита на интелектуалната собственост от гледна точка на насърчаване на местните иновации.

2. Приложно поле на Споразумението TRIPs и методи, възприети за постигане на неговите цели

Споразумението TRIPs има много широко приложно поле, тъй като включва едновременно литературната и художествената собственост (авторски права и свързаните с тях права) и индустриалната собственост (търговски марки, указания и наименования за произход, патенти, дизайни и модели, ноу-хау), но без да включва новите видове растения (член 1, параграф 2 от TRIPs).

Част І от Споразумението TRIPs (членове 1—8) съдържа общи разпоредби и основни принципи. Част ІІ (членове 9—40) установява стандарти за достъп, обхват и използване на правата върху интелектуалната собственост. Част ІІІ (членове 41—61) определя правилата за прилагане на правата върху интелектуалната собственост. Част ІV (член 62) обхваща процедурите за придобиване и запазване на правата върху интелектуалната собственост. Част V (членове 63 и 64) се отнася до уреждането на спорове. В част VІ (членове 65—67) се съдържат преходните разпоредби, а в част VІІ (членове 68—73) — институционни и заключителни разпоредби.

Споразумението TRIPs цели да установи минимално равнище на закрила на интелектуалната собственост. Според Споразумението TRIPs страните членки са свободни както да въведат по-широкообхватни защитни мерки, така и да изберат най-подходящия метод за прилагане на неговите разпоредби (член 1, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Приложимостта на споразумението се определя чрез персонален критерий (право, приложимо по отношение на някои физически или юридически лица с национална принадлежност към трети страни; член 1, параграф 3 от Споразумението TRIPs).

Споразумението TRIPs установява принципа на национално третиране (член 3) и на третиране като „най-облагодетелствана нация“ (член 4). Съществуват някои изключения от тези два принципа. Принципът на национално третиране се прилага, като се спазват изключенията, предвидени още в Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост, в Бернската конвенция за закрила на литературни и художествени произведения, в Римската конвенция за закрила на артистите-изпълнители, продуцентите на звукозаписи и излъчващите организации и във Вашингтонския договор за интелектуалната собственост върху интегралните схеми. Освен това задължението за предоставяне на национално третиране е ограничено, по отношение на изпълнителите, продуцентите на звукозаписи и радиопредавателните организации, до правата, посочени в самото Споразумение TRIPs (член 3, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Както отбелязва Съветът, за постигане на целите на Споразумението TRIPs се използват два различни начина: първо, чрез препращане към международните конвенции, които по думите на Комисията „се радват на сравнително широк прием“, а именно Парижката конвенция за индустриалната собственост и Бернската конвенция за литературните и художествените произведения — конвенции, които също целят да постигнат хармонизация на правата и национално третиране в нехармонизирани области, и второ, чрез конкретни материални разпоредби („допълнителни елементи“) „в области на интелектуална собственост, в които“, както подчертава Комисията, „участващите страни изпитват непосредствена нужда от разширяване на защитата“.

Препращането към Парижката конвенция включва всички материални разпоредби на тази конвенция, с изключение единствено на институционалните, заключителните и преходните разпоредби (член 2, алинея 1 от Споразумението TRIPs). Препращането към Бернската конвенция също се отнася до всички материални разпоредби на конвенцията освен тези относно моралните права на авторите (член 9, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Специалните материални разпоредби се съдържат в части ІІ, ІІІ и ІV от Споразумението TRIPs.

Един важен въпрос не е включен в тези специални материални разпоредби: изчерпването на правата. Една от общите разпоредби от Споразумението TRIPs, член 6, гласи:

„За целите на уреждането на спорове в рамките на това споразумение, които са предмет на разпоредбите на член 3 [национално третиране] и 4 [режим на най-облагодетелстваната нация], нищо в това споразумение не следва да се използва при разглеждането на въпроса за изчерпване на правата върху интелектуалната собственост“.

Следва да се припомни, че по силата на принципа за изчерпването носителите на права на интелектуална собственост не могат да се позовават на тях, за да упражняват контрол върху движението на продукти, които те самите са пуснали на пазара или които са били пуснати на пазара с тяхно съгласие. Според Комисията от член 6 от Споразумението TRIPs следва, че „ако страна членка прилага принципа на „национално“ (или „регионално“, за митническите или регионални съюзи) изчерпване, не може да се прави позоваване на разпоредбите на Споразумението TRIPs за уреждане на спорове (включително оплакванията за нарушения и без да има нарушения)“.

Държавите от Общността, които са задължени да прилагат принципа за изчерпването в отношенията в рамките на Общността, могат да не го прилагат, ако внесеният продукт е с произход от трета страна; това важи и за Общността като такава.

Независимо от това, ако държава членка прилага принципа на изчерпване по отношение на своите граждани, без да го ограничава до случаите на пускане в обращение в държава от Общността, в съответствие с принципа на национално третиране тя трябва да го прилага по същия начин по отношение и на гражданите на трети страни. По същия начин принципът на третиране като най-облагодетелствана нация е пречка за всички страни — членки по Споразумението TRIPs, да прилагат различни правила в зависимост от това дали става въпрос за гражданин на една или друга трета страна.

Според Комисията член 6 от Споразумението TRIPs ще даде възможност на страна членка „да продължи да се противопоставя на паралелния внос на стоки […] пуснати на пазара в чужбина [т.е. в трета страна] от този, който разполага с интелектуалната собственост или с негово съгласие“. Комисията счита, че ограничаването на принципа на изчерпването до отношенията вътре в Общността „е необходимо с оглед спазване на разпоредбите на общностното право и за да се даде възможност на носителите на права от Общността да завладяват чужди пазари [т.е. пазари в трети страни], като същевременно се запазва известен контрол върху вноса (или реимпорта) в Общността на стоки, основани на технологии“.

3. Специални материални разпоредби

a) Авторско право и свързаните с него права

Обект на закрилата на авторското право са изразени резултати на творческа дейност, но тя е изключена по отношение на идеите, методите на действие или математическите концепции сами по себе си (член 9, параграф 2 от Споразумението TRIPs). Определен е минималният срок на закрила (член 12).

Компютърните програми са защитени като литературни творби в рамките на Бернската конвенция (член 10, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Сродните права на артистите-изпълнители, продуценти на фонограми (звукозаписи) и излъчващите организации са признати и дефинирани (член 14 от Споразумението TRIPs).

На авторите на компютърни програми трябва да бъде предоставено право да ги отдават под наем. Това право трябва да се предвиди за авторите на кинематографични творби само ако отдаването под наем „е довело до широкоразпространено копиране на тези творби, което съществено нарушава изключителното право за възпроизвеждане, предоставено (в съответната страна членка) на авторите и техните правоприемници“.

б) Индустриална собственост

i) Търговски марки

Защитата, която следва да бъде предоставена на търговските марки, се прилага едновременно по отношение на марките за стоки и за услуги.

Посочени са знаците, които могат да представляват търговски марки, както и правата, които търговските марки предоставят (член 15, параграф 1 и член 16, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Годността на марката да бъде регистрирана може да бъде поставена в зависимост от нейното използване, но действителното използване не е условие за подаване на заявката за регистриране (член 15, параграф 3). Определен е минималният срок за регистрацията и за нейното подновяване (член 18). При въвеждане на задължение за използване Споразумението TRIPs определя минимален срок на неизползване, след изтичането на който регистрацията на търговската марка може да бъде анулирана (член 19).

Защитата на добре известните марки по смисъла на член 6, второ от Парижката конвенция е разширена по отношение на марките за услуги (член 16, параграф 2) и извън кръга на сходните продукти (член 16, параграф 3).

Страните — членки по Споразумението TRIPs, могат да определят условия за предоставяне на лицензии и за прехвърляне на търговски марки. Задължителното предоставяне на лицензии обаче не се разрешава и прехвърлянето на търговската марка може да стане без прехвърляне на стопанската дейност, към която търговската марка принадлежи.

ii) Географски означения

Част ІІ, раздел 3 от Споразумението TRIPs съдържа подробни разпоредби относно закрилата, която следва да бъде осигурена на географските означения, които са определени като „означения, определящи дадена стока като произхождаща от територията на страна членка или от регион или местност на тази територия, когато дадено качество, известност или друга характеристика на стоката се явява като съществен атрибут на географския ѝ произход“ (член 22, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Най-общо целта е да се предотврати:

„a) използването на всякакви средства в означението или представянето на дадена стока, показващи или загатващи, че въпросната стока произхожда от географски район, различен от истинското ѝ място на произход, по начин, който заблуждава обществеността относно географския произход на стоката;

б) всяко използване, представляващо акт на нелоялна конкуренция по смисъла на член 10, второ от Парижката конвенция (1967)“ (член 22, параграф 2 от Споразумението TRIPs).

На географските означения за вина и алкохолни напитки трябва да се осигури засилена закрила — средства за предотвратяване на използването на географско означение за произход, идентифициращо вина или алкохолни напитки, непроизхождащи от означеното място, трябва да могат да се използват също и в случаите, „когато е посочен истинският произход на стоките или когато географското означение е използвано в превод или се придружава от изрази като „вид“, „тип“, „стил“, „имитация“ и такива подобни“ (член 23, параграф 1 от Споразумението TRIPs).

Тези правила обаче се прилагат само за в бъдеще. Действително,

„нищо в този раздел не изисква страна членка да предотвратява продължителното и сходно използване на конкретно географско означение на друга страна членка относно произхода на вина или алкохолни напитки във връзка със стоките или услугите на някой от нейните юридически или физически лица или постоянните ѝ жители, използвали продължително това географско означение относно същите или подобни стоки или услуги на територията на тази страна членка а) най-малко 10 години преди 15 април 1994 г. или б) добросъвестно, преди тази дата“ (член 24, параграф 4 от Споразумението TRIPs).

iii) Промишлен дизайн

Областта на промишлената естетика също е обхваната от Споразумението TRIPs. Предвижда се защита на промишлените дизайни, който са нови или оригинални (член 25, параграф 1). Определени са също обхватът и минималният срок на тази защита (член 26).

Изискванията за осигуряване на закрила, по-конкретно на текстилния дизайн, не следва да бъдат такива, че необосновано да пречат на възможността да се получава такава закрила (член 25, параграф 2 от Споразумението TRIPs).

iv) Патенти

Раздел 5 от част ІІ относно патентите на първо място съдържа разпоредби относно годността за патентоване (член 27). Патентите следва да бъдат достъпни без дискриминация за всички изобретения на продукти или процеси във всички области на техниката (същата разпоредба). Независимо от това развиващите се страни имат възможност да отложат за известен период изпълнението на задължението за разширяване на патентната защита на продукти и в областта на технологиите, които по тяхното право не са били защитени по този начин на територията им, до общия срок за прилагане на Споразумението (член 65, параграф 4). Определени са правата, които патентът предоставя (член 28), както и срокът на тяхната закрила, който не може да бъде по-малък от двадесет години (член 33). Накрая, член 31 съдържа разпоредби, чиято цел е да ограничат условията, при които се предоставят задължителни лицензии.

v) Дизайн на разположението (топографията) на интегрални схеми

Разпоредбите относно топографията на интегрални схеми имат за цел да поправят несъвършенствата на Вашингтонския договор за интелектуалната собственост в областта на интегралните схеми. Те определят както обхвата на предоставяната защита (член 36), така и срока на тази защита (член 38).

vi) Закрила на неразгласена техническа информация

Страните по Споразумението TRIPs са задължени да защитят неразгласената техническа информация срещу нелоялна конкуренция (член 39, параграф 1). Лицата, които законно контролират такава информация, трябва да имат възможността да предотвратят тя да бъде „разгласявана, придобивана или използвана от други без тяхното съгласие и по начин, противоречащ на честната търговска практика“. Тази защита е поставена в зависимост от условието информацията да бъде секретна, да има търговска стойност, защото е секретна, и да е била предмет на обосновани действия от страна на законно контролиращото информацията лице, за да я запази секретна (член 39, параграф 2).

vii) Контрол на антиконкурентна дейност при договорни лицензии

Страните членки се споразумяват, че някои лицензни дейности или условия, отнасящи се до правата върху интелектуалната собственост, които ограничават конкуренцията, могат да имат неблагоприятно въздействие върху търговията и да попречат на трансфера и разпространяването на технологии (член 40). Поради това Споразумението TRIPs им дава право да уточнят дейностите или условията, които може да са проява на злоупотреба при използването на правата върху интелектуалната собственост, и да приемат подходящи мерки за предотвратяване или контрол на тези практики.

4. Специални процесуални разпоредби (способи за защита/прилагане на правата върху интелектуалната собственост)

За да бъде постигнато минимално равнище на уеднаквена защита на интелектуалната собственост, не е достатъчно да бъде определено съдържанието на различните права, които следва да бъдат признати. Необходимо е освен това да се предвидят „ефективни и подходящи средства“ за тяхното прилагане (вж. преамбюла на Споразумението TRIPs). Това обяснява наличието на част ІІІ от Споразумението TRIPs, относно процедурите, които страните членки следва да осигурят, за да направят възможни ефективните действия срещу всяко нарушение на правата върху интелектуалната собственост в рамките на Споразумението TRIPs (член 41, параграф 1). Част ІІІ, от една страна, изброява мерките, прилагането на които притежателите на права върху интелектуална собственост могат да изискват от съдебните, административните и митническите власти при нарушения и заплахи от нарушения на техните права (а), и от друга страна, изисква процедурите, посредством които се налагат тези мерки, да отговарят на определени изисквания (б).

а) Санкции

Споразумението TRIPs предвижда както мерки за преустановяване и санкциониране на нарушения на правата върху интелектуалната собственост (съдебни нареждания, присъждане на обезщетение за нанесените щети, конфискация или унищожаване на подправени предмети, наказателни санкции), така и мерки, целящи предотвратяването на нарушенията на правата върху интелектуалната собственост (временни мерки, преустановяване от митническите власти на освобождаването на стоките).

Съдебните органи следва да бъдат овластени да разпоредят на нарушителя да спре нарушение на правото върху интелектуалната собственост на лицето, което е поискало защита (член 44, параграф 1).

Съдебните органи следва да бъдат овластени да разпоредят нарушителят да заплати на притежателя на нарушеното право щетите в размер, компенсиращ вредата, понесена от него поради нарушаване на правото, когато нарушителят е знаел или е имал достатъчно основания да знае, че с действията си уврежда право върху интелектуална собственост (член 45, параграф 1).

Съдебните органи следва да бъдат овластени да разпоредят откритите в нарушение стоки да бъдат разпродадени извън търговските канали без каквато и да било компенсация или, ако това не е в нарушение на съществуващи конституционни изисквания, да бъдат унищожени (член 46).

Наказателните санкции, които могат да бъдат и лишаване от свобода, следва да бъдат прилагани в случаи на преднамерено фалшифициране на търговски марки или пиратско производство на стоки с авторско право в търговски мащаби (член 61).

Предвидени са два вида превантивни мерки.

На първо място, съдебните органи трябва да бъдат овластени да разпореждат незабавни и ефективни временни мерки за предотвратяване на нарушенията на правата върху интелектуалната собственост (член 50, параграф 1). Когато това е подходящо, тези мерки може да бъдат приети inaudita altera parte (член 50, параграф 2), независимо от това, че ответникът може впоследствие да поиска преразглеждане (член 50, параграф 4).

След това страните членки следва да предвидят процедури, които да дават възможност на притежателя на правото, който има действителни основания да очаква, че ще бъдат внесени стоки с фалшифицирана търговска марка или пиратски стоки, които нарушават авторското право, да подаде писмена молба до компетентните административни или съдебни власти за преустановяване от митническите власти на освобождаването на тези стоки за свободно обращение. Страните членки могат да предвидят подобни мерки по отношение на други нарушения на права върху интелектуалната собственост (член 51).

Тези мерки за преустановяване на освобождаването на стоките имат също временен характер. Тяхното продължаване зависи от започването на процедура за решаване на съществото на спора (вж. член 55).

б) Процесуални гаранции

Процедурите по прилагане на правата върху интелектуалната собственост следва да бъдат честни и равноправни (член 41, параграф 2). Изискванията за честен и равноправен процес са уточнени по няколко начина.

Притежателите на правата следва да имат достъп до гражданскоправните съдебни процедури във връзка с прилагането на правата върху интелектуалната собственост, а ответниците трябва да бъдат своевременно уведомени с достатъчно подробно писмено известие за основанията на иска (член 42). На страните по делото следва да бъде позволено да бъдат представлявани от независими правни съветници, като не трябва да бъдат налагани твърде обременяващи изисквания относно задължителното лично явяване (член 42). На всички страни в тези производства следва да бъде дадена възможност да докажат исковете си и да представят всички съответни доказателства (член 42); те трябва да имат и право да изискват представянето от противната страна на доказателствата, с които разполага (член 43). Решенията по същество на едно дело се основават единствено на доказателствата, във връзка с които на страните е била предоставена възможност да бъдат изслушани, и е за предпочитане те да бъдат изложени в писмена форма и да са обосновани (член 41, параграф 3).

На страните следва да бъде осигурена възможност да обжалват пред съдебен орган окончателните административни решения и първоначалните съдебни решения (член 41, параграф 4).

Трябва да бъде предвидена възможност притежателите на права върху интелектуална собственост, които злоупотребяват или без основание използват процедурите, предвидени за тяхната защита, да носят отговорност за причинените с това им поведение щети (член 48, параграф 1).

XI – Обща търговска политика GATS и TRIPs: становища на страните в производството

Както вече бе отбелязано, съществува пълно противоречие между становищата на Комисията, от една страна, и на Съвета, представилите становища държави членки и Европейския парламент, от друга страна, относно включването на уредената в GATS и TRIPs материя в общата търговска политика, за която Общността има изключителна компетентност на основата на член 113 от Договора за ЕО.

По-долу са разгледани последователно становищата на страните по отношение съответно на GATS и TRIPs.

A – GATS

Основната теза на Комисията е, че обхванати от GATS услуги спадат към общата търговска политика. Тази политика не може да бъде ограничена само до стоките. Основната идея на Комисията е, че всяко споразумение, което може да повлияе пряко или косвено на обема или на структурата на търговския обмен, е споразумение от областта на търговската политика и трябва да бъде сключено на основание член 113.

Какви са нейните основните аргументи?

– Първо, практиката на Съда, който подчертава че „независимо дали се прилага в контекста на международната дейност на дадена държава или на Общността, понятието за търговска политика има едно и също съдържание“ (посоченото по-горе Становище 1/75, по-специално стр. 1362, четвърти параграф). Според Комисията обаче никоя от държавите членки не би могла сериозно да твърди, че търговията с услуги не е търговия и че споразуменията, които тя сключва в тази област, не са част от търговската ѝ политика.

– Подчертаните от икономистите връзки или прилики между стоки и услуги, като и двата сектора се включват в търговския баланс.

– Правната теория, в която към момента на практика е единодушно схващането, че търговията с услуги е част от общата търговска политика. Комисията все пак приема, че някои представители на „най-умереното“ научно течение изключват услугите, предоставяни с посредничеството на предприятие, намиращо се в държавата, където услугите се предоставят. Според Комисията няма никаква причина да се прави такава разлика между прякото трансгранично предоставяне на услуги, което единствено било част от общата търговска политика, и доставката на услуги чрез търговско присъствие, което било част от външната политика на установяване.

– Целта на GATS, която е либерализиране на търговията с услуги.

– Използваните, инструменти (режим на най-облагодетелствана нация, прозрачност), които са традиционни инструменти на търговската политика. Същото важи и за разпоредбите относно достъпа до пазарите и националното третиране. Списъците със специфичните ангажименти, независимо от това, че до голяма степен се отнасят до създадените с правната уредба бариери, били сравними с тарифните позиции на страните членки в сектора на стоките.

В останалата част Комисията се стреми да покаже, че разпоредбите на GATS имат своя еквивалент в подобни разпоредби на GATT.

Припокриването между стоки и услуги се доказвало и от възможността за кръстосано налагане на наказателни мерки и това припокриване потвърждавало, че стоки и услуги са част от една търговска политика.

Клаузите относно по-нататъшни преговори (виж по-горе Х., А., 6., Динамичен характер на GATS) „не могат да променят правната основа на разглежданото в настоящия момент споразумение“. „Всяко следващо споразумение, постигнато в резултат на тези разпоредби, по-късно ще трябва да бъде подложено на конкретна преценка, за да се определи правната му основа“.

Становището на Комисията е, че компетентността на Общността не е поставена под въпрос, поради факта че не всички обхванати от GATS сектори на услугите са хармонизирани от общностното право и в някои случаи все още са регламентирани от вътрешното право. „GATT, и по-специално неговите разпоредби относно националното третиране, се отразява на законовите и подзаконовите национални разпоредби на държавите членки (например на данъчното законодателство) от много години, без някога да е било изтъквано, че то частично спада към компетентността на държавите членки“.

В заключение Комисията прави две уточнения относно членове 59 и 79 от Договора за ЕО.

Член 59, втора алинея от Договора за ЕО, който оправомощава Съвета да разшири приложното поле на разпоредбите от главата за услугите по отношение на доставчиците на услуги, граждани на трета държава, които са се установили в Общността, не е ли пречка за включването на търговията с услуги в приложното поле на член 113 от Договора за ЕО? Не, отговаря Комисията. Става въпрос за вътрешна разпоредба, а не за разпоредба от общата търговска политика. „Тя не може да бъде правна основа за политика на сключване на споразумения, която е предназначена да обхване всички форми на международната доставка на услуги като GATS“.

Доколкото се отнася и до транспорта, GATS не попада ли в приложното поле на член 75, който предоставя вътрешна компетентност на институциите (вж. Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет, наричано „АETR“, 22/70, Recueil, стр. 263, относно паралелното съществуване на вътрешна и външна компетентност)? Отговорът на Комисията е отрицателен. Практиката по дело AETR може да се използва за сключване на споразумения в тези области на транспортната политика, които нямат търговски характер. Впрочем в областта на транспорта Съветът е приел редица ограничаващи търговията мерки, по-специално икономически санкции, основаващи се на член 113, които включват прекъсване на търговията с транспортни услуги.

Всички други страни в производството са категорично против становището на Комисията.

Според Съвета предложеното от Комисията тълкуване на понятието за обща търговска политика води до преобразуването ѝ в обща политика в областта на външните икономически отношения. В световната икономика колебанията в обменния курс на валутите или разликите между разходите за заплати влияят повече на обема и посоките на международния обмен, отколкото например измененията в митническите тарифи. „Ако се приеме становището на Комисията, задължително би следвало да се направи извод, че на основата на член 113 Общността има изключителна компетентност да регулира обменните курсове на валутите на държавите членки или да прилага политика на определяне на работните заплати. Такова тълкуване би изпразнило напълно от съдържание компетентността на държавите членки по въпросите на икономическата политика, поне що се отнася до външните отношения“.

На Междуправителствената конференция за Политическия съюз Комисията предложи такова разширяване на компетентността на Общността. Понятието за обща търговска политика би било заменено с това за обща политика в областта на външните икономически отношения, която би включвала по-специално „икономически и търговски мерки в областта на услугите, капиталите, интелектуалната собственост, инвестициите, установяването и конкуренцията“ — области, чиито граници са разтегливи. Тази политика би попадала в сферата на изключителната компетентност на Общността (член Y17, параграф 2 от предложението на Комисията). В отношенията ѝ с третите страни, с международните организации и на международни конференции Общността би била представлявана изключително от Комисията.

Според Съвета в искането си за становище Комисията се опитвала чрез съдебното тълкуване да утвърди предложения, които били отхвърлени на Междуправителствената конференция за Политическия съюз. Същият аргумент се съдържа в становището на френското и датското правителство и на правителството на Обединеното кралство.

Съветът не прави истинско разграничение между своите доводи за изключване на услугите от търговската политика и тези, на които се позовава, като изследва теорията за успоредното съществуване на вътрешната и външната компетентност, за да заключи, че Общността има съвместна компетентност.

Според Съвета GATS се отнася главно до предоставянето на услуги чрез търговско присъствие в държавата на получателя на тези услуги. Това произтича от самата природа на услугите. Те се консумират или използват в момента на предоставянето им и не могат да бъдат складирани или транспортирани; следователно те се консумират на същото място, където са доставени. Установяването на правила относно търговското присъствие обаче е равносилно на установяване на правила за условията за установяване на дружествата от трети страни и правния режим, приложим по отношение на тях след установяването им.

Според Съвета този режим на първоначалното установяване се определя от вътрешното право и не е включен в понятието за обща търговска политика. По същия начин, що се отнася до потреблението в чужбина (например индийски туристи, посещаващи Франция), Съветът отбелязва, че компетентността в областта на туризма продължава да принадлежи на държавите членки и че предложение за предоставяне на компетентност в тази област на Общността е отхвърлено на Междуправителствената конференция за Политическия съюз. Що се отнася до „движението на хора“, Съветът отбелязва, че влизането и пребиваването в държавите членки на Общността на физически лица, граждани на трети страни, които са наети от доставчик на услуги от трета страна, са въпроси на вътрешното право и са от компетентност само на държавите членки. Що се отнася до трансграничните доставки, Съветът подчертава, че компетентността на държавите членки да регулират този „международен обмен на услуги“ никога не е била оспорвана. „Държава членка може да въведе „екранни квоти“, чиято цел е да се въведе задължение в киносалоните минимална част от прожекциите да бъде запазена за произведени в Общността филми и по този начин да се ограничи разпространението на филми, които не са произведени в Общността“. Накратко, според Съвета международната търговия с услуги попада в приложното поле на член 113 само доколкото въпросните услуги са пряко свързани с доставката на стоки (например монтаж на машина).

Правителството на Обединеното кралство излага по-специфични доводи относно обхвата на понятието за обща търговска политика.

То отбелязва, първо, че що се отнася до услугите, главите от Договора за установяването и за услугите се отнасят само до гражданите на държавите членки. Само гражданин на държава членка може да учреди основно място на стопанска дейност в държава членка. Само гражданин на държава членка, установен в държава членка, може да учреди второстепенно предприятие в друга държава членка. Отново, само граждани на държави членки могат да се позовават на свободата да предоставят услуги, независимо от това, че член 59, втора алинея предвижда разширяване на възможностите за ползване от свободата за предоставяне на услуги по отношение на граждани от трети страни, които са се установили в държава членка.

На следващо място, Обединеното кралство изтъква, че буквално тълкуване на член 113, ограничаващо тази разпоредба до търговията със стоки, е изцяло в съответствие със системата на Договора. Действително „ако държавите членки можеха да запазят различни търговски политики, т.е. различни правила за тарифи и квоти по отношение на вноса от трети страни, това би довело до отклоняване на търговските потоци“. Обратно, не е налице такъв риск за услугите: „няма опасност доставчици на услуги или лица, които имат намерение да се установят в държава членка, която налага ограничения по отношение на граждани на трети страни, да го направят, като използват държава членка, която има не толкова строги правила. Ако държава членка разрешава гражданин на трета страна да предоставя услуги на нейна територия, този гражданин не придобива по този начин правото да доставя услуги в друга държава членка, поради това че той не е гражданин на държава членка“. „Следователно няма причина […], която да изисква наличие на изключителна обща търговска политика за услуги, докато има императивна причина, която налага съществуването на изключителна обща търговска политика за стоки“.

Независимо че понятието „търговия с услуги“ се използва, въпросите, които то поставя, се различават много от тези във връзка със стоките. Основните въпроси във връзка с услугите са установяването на чуждестранни дружества и техните преки инвестиции, свободното движение на необходимия за предоставянето на услуги персонал и правната уредба на достъпа до професиите, които предоставят услуги.

Накрая, Обединеното кралство припомня, че Споразумението GATS обхваща също и транспортните услуги и че приложенията към него обхващат въздушния транспорт и преговорите за морския транспорт. То се позовава на член 61, първа алинея и член 74 от Договора за ЕО и на съдебната практика (Решение по дело AETR, посочено по-горе, и Становище 1/76 от 26 април 1977 г., Recueil, стр. 741, относно Проекта за споразумението за създаване на европейски спестовен фонд за плавателни съдове, осъществяващи плавания във вътрешността) в подкрепа на становището си, че само и единствено „дял „Транспорт“ от Договора е основата за споразуменията с трети страни в областта на предоставяне на транспортни услуги“.

По този въпрос Обединеното кралство отново се позовава на практиката на Съвета. Когато Съветът приема външни мерки, чиято основна цел е регулиране на транспорта, той го прави въз основа на дял „Транспорт“. Във връзка с това Обединеното кралство сочи: Решение 80/50/ЕИО на Съвета от 20 декември 1979 година относно изработването на процедура за консултиране във връзка с отношенията между държавите членки и трети страни в областта на въздушния транспорт и относно действия по тези въпроси в международните организации (ОВ L 18, 1980 г. стр. 24; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 108); Решение 82/505/ЕИО на Съвета от 12 юли 1982 година относно сключването на Споразумение за международни случайни превози на пътници, извършвани с автобуси (ASOR) (ОВ L 230, стр. 38; Специално издание на български език 2007 г., глава 7, том 1, стр. 139); Споразумение, сключено между Европейската икономическа общност, от една страна, и Австрия, Испания, Финландия, Норвегия, Португалия, Швеция, Швейцария и Турция, от друга страна; Регламент (ЕИО) № 4055/86 на Съвета от 22 декември 1986 година относно прилагането на принципа на свободното предоставяне на услуги по отношение на морския транспорт между държави членки и между държави членки и трети страни (ОВ L 378, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 173); Решение 92/384/ЕИО на Съвета от 22 юни 1992 година относно сключването на Споразумение между Европейската икономическа общност, Кралство Норвегия и Кралство Швеция в областта на гражданското въздухоплаване (ОВ L 200, стр. 20); Решение 92/577/ЕИО на Съвета от 27 ноември 1992 година относно сключването на Споразумение между Европейската икономическа общност и Република Австрия относно сухопътния и железопътния транзит на стоки (ОВ L 373, стр. 4); Решение 92/578/ЕИО на Съвета от 30 ноември 1992 година относно сключването на Споразумение между Европейската икономическа общност и Конфедерация Швейцария за превоз на стоки по шосе и по железниците (ОВ L 373, стр. 26). Обединеното кралство подчертава, че Комисията е предложила член 113 от Договора за ЕИО като правна основа за последните две решения, но Съветът ги е приел на основата на член 75 от Договора за ЕИО.

Френското правителство първо обръща внимание на много широкия обхват на Споразумението за СТО, което:

„потенциално обхваща всеки икономически въпрос, свързан с развитието на търговията. Поради това неговият обхват може да включва всички политики на Общността. Това очевидно не означава, че тези политики, когато са насочени навън, в рамките на СТО и под претекст че имат влияние върху търговията, би трябвало да се разтворят напълно в общата търговска политика. Такова разтваряне би поставило сериозни проблеми във връзка с съгласуването например във връзка с опазването на околната среда: едни и същи мерки, ако бъдат предвидени на вътрешно равнище или в други външни рамки, биха попаднали в сферата на съвместната компетентност, тъй като са част от политиката на опазване на околната среда, докато, ако се обсъждат в СТО, биха попаднали в рамките на общата търговска политика и по този начин в сферата на изключителната компетентност на Общността“.

Френското правителство оспорва становището на Комисията във връзка с услугите, като се позовава на някои вече изложени по-горе доводи като изведения от работата на Междуправителствената конференция за Политическия съюз, този за връзката между Митническия съюз и общата търговска политика в светлината на опасността от нарушения в търговията и този, който е изведен от факта, че GATS обхваща видове доставка на услуги, различни от трансграничното предоставяне на услуги. Що се отнася до използването на класическите инструменти на търговската политика (като клаузата за най-облагодетелствана нация или принципа за национално третиране), на които Комисията отдава голямо значение, френското правителство отбелязва само, че тези инструменти са използвани в области извън междудържавните търговски отношения, и посочва във връзка с това една конвенция за статута на бежанците. Накрая то прави извода, също както Съвета, че само услугите, които са непосредствено свързани с доставката на стоки, попадат в рамките на общата търговска политика.

Испанското правителство обсъжда четирите вида доставки на услуги, обхванати от GATS, и заключава, че последните три (консумация в чужбина, търговско присъствие и движение на хора) са от компетентността на държавите членки: членове 48, 52 и 59 от Договора за ЕО регламентират свободното движение на работници, правото на установяване и свободното предоставяне на услуги само по отношение на граждани на други държави — членки на Общността.

Португалското правителство подчертава общо, че същността на спора между Комисията и държавите членки не е относно инструментите и целта на Споразумението за СТО, а относно естеството на обхванатите от него въпроси. „В настоящия етап на интернационализация на националните икономики всяка вътрешна или външна мярка, двустранна или многостранна, приета в контекста на икономически отношения, е в състояние да повлияе пряко или косвено на обема или на структурата на търговския обмен. Поради това този критерий не може да се използва като единствена основа за отграничаване на изключителната компетентност на Общността в контекста на общата търговска политика […]. Такова тълкуване би довело до прехвърляне към сферата на изключителната компетентност на Общността на въпроси за политиката по отношение на търговски налози, национални валути и преки и непреки разходи за работни заплати“.

Португалското правителство отбелязва, конкретно за услугите, че ако трансграничните доставки на услуги безспорно попадат в приложното поле на член 113, това не се отнася до други видове доставки, като потреблението в чужбина и движението на лица: действително регламентирането на туризма, влизането и придвижването на граждани на трети страни, както и статутът на работниците от държавите, които не са членки на Общността, спадат към компетентността на държавите членки. Колкото до търговското присъствие, португалското правителство отбелязва, че член 52 от Договора за ЕО не предоставя на Общността собствена компетентност в областта на установяване на граждани на трети страни.

Република Гърция счита, че сключването на GATS задължително предполага съвместното участие на Общността и на държавите членки поради динамизма и развитието на създадената от него институционална структура. Участието на държавите членки се основава на тяхната собствена компетентност, като тази компетентност „съществува успоредно с компетентността на Общността или има приоритет пред нея, или е изключителна“. Република Гърция не дава никакви допълнителни пояснения.

Нидерландското правителство обръща внимание на факта, че трансграничните доставки не играят съществена роля в GATS и че фактически GATS се отнася до установяването на доставчиците на услуги, които са граждани на трети страни, и до упражняването на тяхната дейност в държавите членки. Като примери, в които държавите членки имат изключителна компетентност, то посочва придвижването на физическите лица (граждани на трети държави) към територията на държава членка.

Нидерландското правителство подчертава също, че търговската политика и политиката в областта на транспорта изрично са замислени като особени области и че външните действия в областта на транспорта не може да се основат на член 113.

Що се отнася до търговията с финансови услуги, то насочва вниманието на Съда към някои общностни мерки: Втора банкова директива на Съвета, в която има раздел, посветен на отношенията с трети страни( ), Първа директива на Съвета за животозастраховането, която предвижда възможност Общността да сключва споразумения с трети страни( ), и Решение на Съвета за одобряване на споразумението, сключено с Швейцария относно застраховането( ). Първите два от тези актове се основават на член 52, параграф 2, а третият се основава на член 57, параграф 2 и член 235. Поради това не ставало въпрос за член 113.

Германското правителство също се присъединява към становището на Съвета. То отбелязва, че GATS регулира транспортните услуги — област, която на равнище на Общността е предмет на член 74 и сл. от Договора за ЕО. Според германското правителство „член 113 от Договора за ЕО не е достатъчен, за да обоснове компетентността на Европейския съюз, тъй като широката област, предмет на GATS, излиза в голяма степен извън областта на услугите, свързани със свободното движение на стоки“. То отбелязва също така, че в някои сектори като образованието и културата Общността разполага само с много ограничена компетентност, поради това че основната културна политика остава от компетентност на държавите членки, за което свидетелства член 128 от Договора за ЕО. Освен това в други сектори Общността изобщо не разполага с никаква компетентност. Като пример в това отношение германското правителство посочва области като правата на работниците от трети страни да влизат, пребивават и работят във връзка с предоставяне на услуги, както и статута на предприятия от трети страни.

Датското правителство счита като цяло, че член 113 от Договора не включва външната икономическа политика и както Съвета и други правителства се позовава във връзка с това на разискванията на Междуправителствената конференция за Политическия съюз . По отношение по-специално на GATS датското правителство счита, че член 113 не може да бъде използван като основа за сключване на споразумение относно услугите, по-специално в областта на транспорта. Според него е необходимо да се използват други разпоредби от Договора (главата за правото на установяване или раздел ІV от Договора за транспорта).

Европейският парламент смята, че Комисията се опитва да включи всички международни икономически отношения към общата търговска политика и по този начин да включи в приложното поле на член 113 от Договора въпроси, които спадат към свободното движение на услуги, транспорта, данъчното облагане, сближаването на законодателствата и т.н. Според него аргументите на Комисията, които се основават на икономически концепции, са спорни. Не става въпрос да се поставят на разглеждане икономически теории и прогнози, а да се обсъди въпросът в настоящия му правен контекст.

Европейският парламент, разбира се, приема, че понятието за търговския обмен, разгледано от позицията на суверенна държавна структура, се отнася не само до готови продукти, но и до всички елементи преди и след получаването им, като се започне от проекта и се приключи с продажбата на крайния потребител. Независимо че това становище е интересно, то трябва отстъпи пред въпросите за законосъобразността, така както тя се разбира понастоящем в Общността.

Разширително тълкуване на понятието за обща търговска политика би било във вреда на прерогативите на Европейския парламент, което е несъвместимо с конституционния принцип за участието на Парламента, установен в съдебната практика по случая „Титаниев диоксид“ (Решение от 11 юни 1991 г. по дело Комисия/Съвет, С‑300/89, Recueil, стр. І‑2867).

Европейският парламент изтъква, че освен в областта на стоките, член 113 не е бил приложен от Съда нито в Становище 1/78 („каучук“) от 4 октомври 1979 г. (Recueil, стр. 2871), нито в други казуси, с които е бил сезиран.

Европейският парламент подчертава, че член 228, параграф 3, втора алинея от Договора за ЕО, изменен в Маастрихт, който предвижда изискване за одобрение от Европейския парламент на споразумения, създаващи институционална рамка, е необходимата правна основа за сключването на Споразумението за СТО.

По отношение на някои сектори на специфични услуги Европейският парламент изразява становището, че правната основа за сключване на международни споразумения в областта на транспорта е член 75 от Договора, а не член 113. Член 75 от Договора следва да се разглежда като „lex specialis“ по отношение на другите разпоредби от Договора относно външните отношения на Общността. От формулировката на член 75, букви а) и в) личало, че тази разпоредба може да послужи за правна основа на всеки акт на Общността, чиято цел е да регламентира въпроси, свързани с транспорта във връзка с трети страни, като споразумения за транзита или инфраструктурни мерки към границите с трети страни.

Парламентът също така счита, че разпоредбите на GATS относно обществените поръчки са извън приложното поле на член 113. По този въпрос той препраща към висящото към момента дело С‑360/93, по което е направил искане за отмяна на решения на Съвета относно споразумение между Общността и Съединените американски щати относно сключването на договори за обществени поръчки, тъй като тези решения се основават единствено на член 113. По негово мнение тази актове би следвало да бъдат приети на основата на членове 59—66 и 100А.

Накрая, доколкото GATS се отнася до инвестициите, правени от чуждестранни предприятия, Парламентът поддържа, че член 52 и член 57, параграф 2 от Договора следва да бъдат правната основа. По този въпрос той препраща към становището си, представено във връзка с искането за Становище 2/92, което в момента е висящо пред Съда.

Европейският парламент се опитва освен това да оспори доводите в подкрепа на становището на Комисията, че услугите попадат в рамките на общата търговска политика, които тя извежда от факта, че решения на Общността за икономически санкции са приемани единствено на основата на член 113. Първо, тези мерки са целели спиране на търговския поток, т.е. да засегнат търговията със стоки, а не да регулират транспорта. Така, ако се вземе предвид случаят с ембаргото върху търговията с Ирак( ) по отношение на внасяните или изнасяни стоки, трудно е да си представим как точно тази мярка би могла да бъде ефективна, ако не бе приложена по отношение на въздушния и морския транспорт. Наред с това, тези решения са взети по спешност. Те са нетипични актове, в които правната основа се появява след съображенията, в които се говори за политическо споразумение между държавите членки. Най-доброто доказателство за това е, че Договорът за Европейския съюз им отделя съвсем специално място. Действително член 228А, в редакцията, в която е въведен в Маастрихт, гласи: „Когато обща позиция или съвместно действие, приети в съответствие с разпоредбите на Договора за Европейския съюз, свързани с общата външна политика и политика на сигурност, предвиждат действия на Общността за спирането или ограничаването, изцяло или отчасти, на икономическите връзки с една или повече трети страни, Съветът предприема необходимите неотложни мерки. Съветът приема решение с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията“.

Б – TRIPs

Аргументите на Комисията се основават на една двустранна идея. Първо, общата търговска политика обхваща всички мерки, които са предназначени основно да повлияят на обема или на структурата на търговията със стоки или с услуги посредством регулиране или хармонизиране на правата върху интелектуалната собственост. Второ, нормите относно правата върху интелектуалната собственост са тясно свързани с търговията със стоки и услуги, по отношение на която са приложими. Въз основа на това в главното си искане тя прави извода, че Общността има изключителна компетентност на основание член 113 от Договора за ЕО.

Щом като предметът на предвижданото споразумение е да регулира пряко търговията с права върху интелектуалната собственост, следва то да се разглежда като попадащо в обхвата на общата търговска политика.

За да докаже много тясната връзка между правата върху интелектуална собственост, от една страна, и стоките и услугите, от друга, Комисията се позовава на член 36 от Договора за ЕО и на съответното правило, изведено от Съда в областта на услугите.

Според Комисията свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост попадат в приложното поле на общата търговска политика.

Наред с това Комисията описва практиката на институциите.

Комисията посочва три случая, когато Регламент (ЕИО) № 2641/84 на Съвета( ), с който се създава нов инструмент на търговската политика, за да се даде възможност на Общността да реагира срещу незаконни търговски практики на трети държави и да елиминира вредите, причинени от тях на индустрията на Общността, е бил използван от нея и от Съвета. Независимо че в този регламент не се посочва изрично нарушаването на правата върху интелектуалната собственост, той е бил използван три пъти от Съвета и от Комисията за защита на интересите на Общността в тази област. Въз основа на това Комисията прави извода, че за да гарантира защитата на правата си на интелектуална собственост, които се отразяват на обема на нейната търговия със стоки и услуги с чужбина, Общността има изключителна компетентност да предприеме мерки, с оглед на защитата на нейните права в отговор на незаконни търговски практики, като използва съществуващите инструменти на търговската политика.

Освен това, считано от 1 януари 1989 г., Общността изважда временно Република Корея от списъка на държавите, които могат да се ползват от нейната система за общи тарифни преференции, като санкция срещу дискриминационното третиране на индустрията на Общността в областта на защитата на правата на интелектуалната собственост в сравнение с третирането на индустрията на Съединените щати( ).

Освен това няколко двустранни споразумения, сключени от Общността с трети страни, съдържат разпоредби относно защитата на правата върху интелектуалната собственост. Например почти всички двустранни споразумения за текстила, сключени през 80‑те години на основание член 113 от Договора, съдържат разпоредба за защитата на марките, дизайните и моделите на текстилни продукти( ). Също така Общността е сключила на основание член 113 от Договора редица реципрочни споразумения с трети страни за защита на някои наименования за вина с произход от тези страни и имащи наименования за произход( ). Напоследък в европейските споразумения, сключени с държавите от Централна и Източна Европа, Общността е включила клаузи, чиято цел е да повишат равнището на защита на интелектуалната собственост. Търговските разпоредби в тези споразумения, заедно с разпоредбите за правата върху интелектуалната собственост, са приведени в действие чрез временни споразумения. Решенията на Съвета за прилагане на тези временни споразумения в Общността се основават на член 113 от Договора за ЕО( ).

Накрая, през 1986 г. Регламент (ЕИО) № 3842/86 на Съвета от 1 декември 1986 година, установяващ мерките, забраняващи пускането в свободно обращение на фалшифицирани стоки( ), е приет на основание членове 113 и 235 от Договора. Според Комисията този регламент, чиято цел е да попречи на пускането на пазара на фалшифицирани стоки, е класическа мярка на търговската политика, целяща да защитава правата върху интелектуалната собственост на Общността на международно равнище.

На последно място, в подкрепа на становището си Комисията се позовава на действието на Общността, насочено навън, по-конкретно, от една страна, нейното участие в международните конференции, в резултат на които са изготвени протоколът относно Мадридското споразумение за международната регистрация на търговските марки и Вашингтонския договор за интелектуалната собственост в областта на интегралните схеми, и от друга страна, решението на Съвета, с което разрешава на Комисията да преговаря от името на Общността за ново споразумение за защита на правата на изпълнителите и продуцентите на звукозаписи( ).

Както бе отбелязано при излагането на съответните становища на страните във връзка с GATS, Съветът оспорва из основи разширеното съдържание, което Комисията влага в концепцията за общата търговска политика. Според Съвета фактът, че Споразумението TRIPs има последици за търговията, не е достатъчен, за да бъде включено в обхвата на общата търговска политика. При определянето на правната основа на даден акт от значение е неговият основен предмет. Във връзка с член 100А от Договора за ЕО Съветът се позовава на Решение от 17 март 1993 г. по дело Комисия/Съвет относно „Директивата за отпадъците“ (С‑155/91 Recueil, стр. І‑939, точки 19 и 20).

Както по отношение на GATS, Съветът припомня, че предложенията на Комисията за предоставяне на изключителна компетентност на Общността за сключване на международни споразумения в областта на интелектуалната собственост са били отхвърлени от Междуправителствената конференция за Политическия съюз.

В отговор на Комисията, която припомня своето предложение за решение на Съвета, което да задължи държавите членки да се присъединят към Бернската конвенция (Парижки акт) и Римската конвенция, Съветът отговаря, че това предложение не е било прието от него точно поради извънредното прехвърляне на правомощия, до което такова решение би довело.

Колкото до присъствието на Общността на международната сцена в областта на интелектуалната собственост, Съветът подчертава, че винаги когато е оправомощавал Комисията да води преговори от името на Общността, това е било в области, по които са съществували актове на вторичното право.

Германското правителство счита, че по отношение на Споразумението TRIPs член 113 от Договора за ЕО може да съставлява правно основание само за прехвърлянето и упражняването на права върху интелектуална собственост, които имат непосредствена връзка с доставката на стоки и съпътстващите ги услуги.

Обединеното кралство изтъква, че функцията на общата търговска политика, предвидена в Договора във връзка със стоките, е да позволи свободното движение във вътрешния пазар на всички стоки, независимо дали произхождат от държава членка или от трета страна и които се намират в свободно обращение в държава членка. Тази роля не може да се използва като аргумент в полза на разширяване на общата търговска политика по отношение на преговорите за международни споразумения, чието предназначение е да осигурят спазването на правата на интелектуална собственост в Общността и в третите страни. Фактът, че държава членка признава, че едно лице има права на интелектуална собственост върху стоки, внесени от трета страна, не засяга правото на притежател в друга държава членка да се позове на разпоредбите на правото на интелектуалната собственост на втората държава членка, за да ограничи вноса на въпросната стока — този притежател може да се позове на член 36 от Договора за ЕО, за да защити правата, които му признава вътрешният правен ред на тази държава членка. При това положение фактът, че правата на интелектуална собственост не са подчинени на общата търговска политика, не би могъл да доведе до отклоняване на търговските потоци.

Като определя като екстравагантно становището на Комисията за обхвата на общата търговска политика, правителството на Обединеното кралство посочва, че не е възможно да се включи в кръга на изключителната компетентност на Общността област, която в голямата си част се регламентира от нехармонизирани вътрешни норми. Независимо от това то признава, че част ІІІ, раздел 4 от Споразумението TRIPs (членове 51—60), отнасяща се до замразяване на освобождаването на стоки за свободно обращение от страна на митническите власти, на който раздел съответстват разпоредбите на посочения по-горе Регламент № 3842/86 за фалшифицираните стоки, попада в обхвата на член 113 от Договора.

Френското правителство обръща внимание на факта, че от самото заглавие на Споразумението TRIPs е видно, че то не се отнася главно до международната търговия, с изключение на някои разпоредби относно търговията с фалшифицирани стоки (а именно няколко разпоредби от част ІІІ, които се отнасят до средствата за изпълнение на правата върху интелектуална собственост, и член 69, който установява система за сътрудничество с оглед на премахването на международната търговия с фалшифицирани стоки). В основната си част Споразумението TRIPs се отнася до прерогативите на носителите на права на интелектуална собственост, за засилване и хармонизиране на чиято защита в световен мащаб става въпрос.

В отговор на аргумента на Комисията, изведен от включването на клаузи във връзка с интелектуалната собственост в споразуменията с трети държави, Френската република подчертава, че тези клаузи като цяло се свеждат само до един член и представляват само клаузи за полагане на „най-големи усилия“, които в действителност се отнасят само със съответните трети страни.

Въз основа на това Франция заключава, че след като главният предмет на Споразумението TRIPs не е международната търговия, а защитата на интелектуалната собственост, неговата правна основа не може да бъде единствено член 113.

Според датското правителство Общността не може да има изключителна компетентност в областта на интелектуалната собственост на основание член 113, тъй като, както следва от Решение от 20 октомври 1993 г. по дело Phil Collins и др. (С‑92/92 и С‑326/92, Recueil, стр. І‑5145), това е област, която при липсата на общностна хармонизация е от компетентността на националните законодателства.

Гръцкото, нидерландското и португалското правителство също изтъкват, че Споразумението TRIPs се отнася до области, които попадат в сферата на компетентност на държавите членки, тъй като на общностно равнище няма никаква хармонизация.

Испанското правителство поддържа, че не е съществува общностна правна уредба, която да обхваща всички аспекти на правото на интелектуална собственост; щом това е така, държавите членки запазват компетентността си и Общността не може да претендира за изключителна компетентност в тази област.

В отговор на Комисията, която, за да обоснове становището си, сочи примери за мерки на обща търговска политика, взети от Общността с цел да бъде защитена интелектуалната собственост, испанското правителство заявява специално че тези мерки, които са регулирали режима на вноса, не са засягали по никакъв начин режима на интелектуалната собственост и също така не са включвали никакви задължения на Общността в тази област.

Европейският парламент оспорва и становището на Комисията относно TRIPs по същите причини като изложените във връзка с GATS (вж. по-горе, точка ХІ., А).

XII – GATS, TRIPs и правомощията по презумпция

A – Общи съображения относно пълномощията по презумпция

В случай че Съдът приеме, че GATS и TRIPs не спадат към общата търговска политика, Комисията при условията на евентуалност излага становището, че Общността има изключителна компетентност на основание теорията за пълномощия по презумпция, произтичащи или от специални разпоредби на Договора (като член 54 от Договора за ЕО), или от разпоредби с общ характер (членове 100А и 235 от Договора за ЕО). Обратно, държавите, които са представили становища, и Съветът, като признават, че Общността има някаква компетентност, поддържат, че държавите членки също имат компетентност.

Комисията разграничава две положения, при които Общността има компетентност по презумпция от изключителен характер на международно равнище:

– първото положение: разпоредби на Договора са предоставили на общностните институции вътрешни правомощия за постигането на конкретна цел и участието на Общността в международния ангажимент е необходимо за постигането на тази цел (това се определя от Комисията като „Доктрината по Становище 1/76“). Според Комисията не е било необходимо до момента да бъдат използвани вътрешните правомощия.

– Второто положение: има прието вторично законодателство дори в области извън общите политики и предвижданите международни ангажименти съдържат правила, които, ако бъдат приети от държавите членки извън рамката на общите институции, биха могли да засегнат или променят обхвата на съществуващите общностни норми (това е определено от Комисията като „доктрината по дело AETR“).

Съветът поддържа, че аргументите на Комисията по отношение на правомощията по презумпция пренебрегват разликата между съществуването на правомощия и тяхното упражняване. Единствено упражняването от Общността на вътрешните ѝ правомощия би могло да придаде изключителен характер на произтичащите от тях външни правомощия. Впрочем щом държавите членки запазват вътрешната си компетентност, те я запазват и на международно равнище.

Правителството на Обединеното кралство поддържа, че когато предметът на проект за международно споразумение попада в обхвата на разпоредба от Договора за ЕО, която допуска приемането на вътрешни мерки, и такива са били приети на основание на тази разпоредба, Общността може да извлече от тази разпоредба външна компетентност по презумпция за съответното споразумение. Фактът, че Общността има правомощия по презумпция да сключи едно международно споразумение, обаче не изключва непременно участието на държавите членки. То не се изключва по-конкретно когато вътрешната правна уредба, регламентираща областта на проекта за споразумение, не представлява изключителни мерки за хармонизация. При тези обстоятелства държавите членки биха могли да участват в сключването на въпросното международно споразумение. Според тези принципи, изведени от практиката на Съда, Общността била компетентна да участва в сключването на Споразумението GATS по силата на членове 54, 57, 66, 75, 84, 99 и 100А от Договора за ЕО и в сключването на Споразумението TRIPs по силата на членове 100А, 113 и 235. Държавите членки също били компетентни да участват в сключването на двете споразумения.

Според правителството на Обединеното кралство изключителният или неизключителният характер на компетентността на Общността зависи не само от разпоредбите на Договора, но и от обхвата на мерките, които са били приети от общностните институции за прилагането на тези разпоредби.

Френското правителство подчертава, че когато Общността има вътрешна компетентност, но все още не я е упражнила, и когато разпоредбите на споразумения с трети държави не засягат приетите от Общността норми, държавите членки запазват компетентнос