Дела T-117/07 и T-121/07

Areva и др.

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Картели — Пазар на проекти за комутационни апарати с газова изолация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Право на защита — Задължение за мотивиране — Отговорност за неправомерното поведение — Продължителност на нарушението — Глоби — Солидарна отговорност за заплащането на глобата — Отегчаващи обстоятелства — Водеща роля — Смекчаващи обстоятелства — Сътрудничество“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Общностни правила — Предприятие — Понятие — Икономическа единица

(член 81, параграф 1 ЕО)

2. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Възлагане на отговорност — Юридическо лице, отговорно за дейността на предприятието по време на нарушението — Изключения

(член 81, параграф 1 ЕО)

3. Конкуренция — Общностни правила — Нарушение, извършено от дъщерно дружество — Отговорност на дружеството майка с оглед икономическите и правните връзки между тях

(член 81, параграф 1 ЕО)

4. Актовe на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват — Правно основание, изведено от липса или от непълнота на мотивите — Правно основание, изведено от неточност на мотивите — Разграничаване

(член 253 ЕО)

5. Общностно право — Общи принципи на правото — Липса на обратно действие на наказателните разпоредби — Приложно поле — Конкуренция

(член 15, параграф 4 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 5 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

6. Конкуренция — Картели — Споразумения между предприятия — Доказване на продължителността на нарушението в тежест на Комисията

(член 81, параграф 1 ЕО; член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

7. Конкуренция — Административно производство — Погасителна давност във връзка с налагането на санкции — Начален момент

(член 81 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП; член 25 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

8. Актовe на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват

(член 253 ЕО)

9. Конкуренция — Глоби — Солидарна отговорност за плащането — Условия

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП)

10. Конкуренция — Глоби — Солидарна отговорност за плащането — Обхват

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП)

11. Конкуренция — Глоби — Солидарна отговорност за плащането — Възможност за всеки от длъжниците да подаде жалба за отмяна на такова решение

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП)

12. Конкуренция — Общностни правила — Нарушения — Възлагане на отговорност — Принцип на личната отговорност — Обхват

(член 81, параграф 1 ЕО)

13. Общностно право — Принципи — Право на ефективна съдебна защита — Закрепване в Европейската конвенция за правата на човека и потвърждаване с Хартата на основните права на Европейския съюз

(член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз)

14. Конкуренция — Принципи — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Ефективен съдебен контрол върху решенията на Комисията — Независима и безпристрастна юрисдикция — Неограничена компетентност)

(членове 81 ЕО, 229 ЕО и 230 ЕО; член 17 от Регламент № 17 на Съвета и член 31 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

15. Конкуренция — Общностни правила — Характер, свързан с публичния ред

(член 81 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП)

16. Конкуренция — Административно производство — Решение, с което се установява нарушение и се налага глоба — Задължение за спазване на принципа на предоставена компетентност

(членове 5 ЕО и 81 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП; член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

17. Конкуренция — Административно производство — Зачитане на правото на защита — Изложение на възраженията — Временен характер — Отказ от неоснователни спрямо някои дружества твърдения за нарушение, който утежнява положението на дружеството, посочено като адресат на обжалваното решение — Допустимост поради упражненото от дружеството право да бъде изслушано

(член 19, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета и член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

18. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Отегчаващи обстоятелства — Водеща роля или роля на подбудител на нарушението — Понятие

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точки 2 и 3 от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

19. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Отегчаващи обстоятелства — Водеща роля в нарушението — Роля, изпълнявана последователно от различни предприятия и ръководещите ги дружества

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 2 от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

20. Конкуренция — Глоби — Размер — Право на преценка на Комисията — Съдебен контрол — Неограничена компетентност

(член 229 ЕО; член 17 от Регламент № 17 на Съвета и член 31 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

21. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Отчитане на световния оборот, реализиран през последната пълна година на нарушението от стоките и услугите, предмет на това нарушение

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1 A от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

1. Понятието за предприятие в конкурентното право трябва да се разбира като обозначаващо икономическа единица от гледна точка на целта на съответното нарушение. Съдържащата се в член 81, параграф 1 ЕО забрана предприятията да сключват споразумения или да участват в съгласувани практики, които могат да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар, е адресирана до стопански субекти, всеки от които представлява единна организация на персонални, материални и нематериални активи, която трайно преследва определена икономическа цел и която може да допринесе за извършването на посочено в тази разпоредба нарушение.

(вж. точка 63)

2. В областта на конкуренцията в съответствие с принципа на личната отговорност, съгласно който едно лице може да носи отговорност само за собствените си действия, по правило лицето, което управлява предприятието към момента на участието му в нарушението, носи отговорност за това нарушение дори когато към датата на приемане на решението, с което се установява нарушението, посоченото предприятие е поставено под надзора или управлението на друго лице.

При някои изключителни обстоятелства съдебната практика допуска възможност за отклонение от принципа на личната отговорност в приложение на критерия за икономическа приемственост, съгласно който икономическият приемник на дадено юридическо лице може да носи отговорност за извършеното от това лице нарушение на правилата на конкуренция дори когато то все още съществува към датата на приемане на решението, с което се установява въпросното нарушение, за да не бъде полезното действие на тези правила застрашено поради промените, по-конкретно на правно-организационната форма на съответните дружества.

Комисията с основание може да не приложи т.нар. критерий за „икономическа приемственост“ и да приеме, че дружеството майка, което е ръководило пряко дадено предприятие, преди да го прехвърли на изцяло или почти изцяло дъщерни дружества, носи лична отговорност за участието на това предприятие в нарушението до датата, на която посочените дъщерни дружества и посоченото предприятие са били прехвърлени окончателно на друга група.

(вж. точки 65, 66, 72 и 78)

3. В областта на конкуренцията Комисията е тази, която по принцип трябва да докаже, че дружеството майка действително е упражнявало решаващо влияние върху пазарното поведение на дъщерното си дружество, и то въз основа на съвкупност от фактически обстоятелства, сред които по-конкретно евентуалните ръководни правомощия, упражнявани от дружеството майка спрямо дъщерното дружество. Все пак Комисията може да презумира, че дъщерното дружество, чийто капитал се притежава изцяло от неговото дружество майка, прилага главно указанията на последното и че тази презумпция за отговорност означава, че Комисията не е длъжна да проверява дали дружеството майка действително е упражнявало тези ръководни правомощия спрямо дъщерното си дружество. Когато в изложението на възраженията Комисията посочва намерението си да подведе под отговорност дадено дружество майка за нарушение, извършено от неговото дъщерно дружество, като се позовава на презумпцията за отговорност, доколкото дружеството майка притежава целия капитал на своето дъщерно дружество, дружеството майка, което възнамерява да оспори отговорността си, следва да представи в административното производство или по-късно пред съдилищата на Съюза достатъчно доказателства, за да обори презумпцията, като докаже, че макар да притежава изцяло капитала на дъщерното дружество, последното действително е определяло самостоятелно поведението си на пазара.

В решението за установяване на нарушение Комисията трябва да бъде в състояние да вземе предвид отговорите на съответните предприятия по изложението на възраженията. В това отношение тя трябва да може не само да приеме или да отхвърли доводите на засегнатите предприятия, но също и да направи собствен анализ на изтъкнатите от тях факти, за да се откаже от твърденията за нарушения, които са се оказали неоснователни, или за да преформулира и допълни както от фактическа, така и от правна страна своите доводи в подкрепа на твърденията за нарушения, които продължава да поддържа. Такъв е случаят, когато с решението си Комисията не само прилага презумпцията за отговорност, произтичаща от обстоятелството, че целият капитал на дъщерните дружества се притежава от дружеството им майка, но и взема предвид фактически обстоятелства, изложени в административното производство и показващи, че:

– в рамките на групата оперативната организация е имала предимство пред правната структура и дейността по спорните проекти е била ръководена на най-високо равнище от дружеството майка и неговите праводатели,

– шестима членове на управителния съвет на дъщерните дружества едновременно или последователно са били членове на управителния съвет на крайните дружества майки в групата преди последващото им прехвърляне в нова група,

– назначаването от дружеството майка на нов член на управителния съвет на дъщерните му дружества, осъществяващи дейност в съответния сектор, подкрепя извода, че първото дружество е упражнявало решаващо влияние върху вторите дружества, и

– що се отнася до операциите по преструктуриране в рамките на групата, промяната на търговското наименование на дъщерните дружества, осъществяващи дейност в съответния сектор, извършена непосредствено след междугруповото прехвърляне, свидетелства за присъединяването им към групата.

Освен това Комисията основателно счита, че делегирането на търговските функции не освобождава дружеството майка от отговорността му, при положение че то самото признава, че към момента на нарушението е трябвало да одобрява всички проекти за оферти по спорните проекти, които надхвърлят определен праг или носят значителни рискове за групата.

(вж. точки 86, 87, 91, 97, 116 и 144)

4. Що се отнася до задължението за мотивиране на Комисията, по-специално когато приема решение за установяване на нарушение на правилата на конкуренция, трябва да се прави разлика между оплакването, изведено от липсата на мотиви или тяхната непълнота, и оплакването, изведено от неточността на мотивите на решението поради грешка относно фактите или в правната преценка. Последното спада към проверката на материалноправната законосъобразност на решението, а не към проверката дали са нарушени съществените процесуални правила и следователно не може да доведе до нарушение на член 253 ЕО.

(вж. точка 88)

5. Забраната за обратно действие на наказателния закон, която е закрепена и в член 7, параграф 1 от Европейската конвенция за правата на човека, е общ принцип за правопорядъка на всички държави членки и е неделима част от основните принципи на правото, за чието спазване следи съдът на Съюза. Макар от член 15, параграф 4 от Регламент № 17 и от член 23, параграф 5 от Регламент № 1/2003 да следва, че решенията, с които Комисията налага глоби за нарушаване на конкурентното право, нямат наказателен характер, това не означава, че в административните производства, които могат да доведат до налагането на санкции в приложение на конкурентното право, Комисията не е длъжна да спазва общите принципи на правото на Съюза, и по-конкретно забраната за обратно действие.

За да бъде спазена тази забрана, по отношение на отговорността на физическите или юридическите лица за нарушения на конкурентното право трябва да се приложат правилата, действащи към момента на извършване на съответното нарушение. Когато няколко лица отговарят лично за участието в нарушение, извършено от едно и също предприятие по смисъла на конкурентното право, те носят солидарна отговорност за това нарушение. Освен това лична и солидарна отговорност за участието на едно и също предприятие в нарушението може да носи както лицето, под чийто пряк надзор или управление се е намирало това предприятие към момента на извършване на нарушението, така и лицето, което, поради това че действително е упражнявало контрол върху първото лице и е определяло пазарното му поведение, непряко е управлявало въпросното предприятие към момента на извършване на нарушението.

(вж. точки 131—134)

6. Що се отнася до продължителността на дадено нарушение на правилата на конкуренция, принципът на правната сигурност налага, когато липсват преки доказателства за тази продължителност, Комисията да представи поне доказателства, които се отнасят до достатъчно близки по време факти, така че да може разумно да се приеме, че между две точно определени дати извършването на нарушението е било непрекъснато. Що се отнася до доказателствата, дейностите в рамките на антиконкурентните практики и споразумения обикновено се развиват скрито, срещите се провеждат тайно, най-често в трета държава, а свързаната с тях документация е сведена до минимум. Дори Комисията да открие доказателства, удостоверяващи изрично осъществяването на неправомерни контакти между стопански субекти, като протоколи от срещи, обикновено те са само фрагментарни и откъслечни, така че често се оказва необходимо някои детайли да бъдат възстановени чрез дедукция. В повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на конкурентното право. В случаите на нарушение, което продължава много години, фактът, че картелът има проявления през различни периоди, разделени от по-дълги или по-къси промеждутъци на бездействие, не оказва влияние върху съществуването на този картел, доколкото различните действия, които съставляват нарушението, имат една и съща цел и са част от едно-единствено продължено нарушение.

От това следва, че доколкото, взети заедно, споразуменията, противоречащи на правилата на конкуренция, е трябвало да породят последици между датата на влизане в сила на едно от тях и датата на прекратяване на друго, Комисията основателно може да приема тези споразумения за улика, че нарушението е продължило без прекъсване през целия разглеждан период. Поради това доказателствата за многократни проявления на картела, както и съвкупността от възприетите от Комисията улики за това, че дейността, в която участва разглежданото предприятие в рамките на картела, е продължила през целия разглеждан период, удостоверяват надлежно факта, че картелът е продължил да осъществява дейността си без прекъсване между възприетите в решението на Комисията дати.

(вж. точки 164—166, 176 и 177)

7. По силата на член 25 от Регламент № 1/2003 правомощието на Комисията да налага санкции за нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство се погасява с изтичането на пет години. Давностният срок започва да тече от деня, в който е извършено нарушението. Въпреки това в случай на продължени или повторни нарушения давностният срок започва да тече в деня, в който нарушението е преустановено.

(вж. точка 188)

8. Комисията не може да бъде упрекната, че решението ѝ да наложи глоба на две дружества при условията на солидарност, поради извършено от тях нарушение на правилата на конкуренция, не е мотивирано изрично от гледна точка на факта, че към момента на приемане на това решение тези дружества вече не са образували един-единствен стопански субект, след като според нея това обстоятелство не е пречка за налагането на глоба при условията на солидарност. Всъщност Комисията не е длъжна да включи в решението си изрични мотиви относно някои аспекти, които ѝ се струват явно неотносими, лишени от или с очевидно второстепенно значение за преценката ѝ.

(вж. точка 200)

9. Солидарната отговорност за заплащането на глобите, дължими за нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), е правна последица, която произтича по право от материалноправните норми на тези членове.

Солидарната отговорност за заплащането на глоба, дължима за участието на дадено предприятие в нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП, произтича от това, че всяко едно от съответните лица носи лична отговорност за участието на предприятието в нарушението. Тъй като пазарното поведение на предприятието е единно, за целите на прилагане на конкурентното право е оправдано дружествата, или по-общо правните субекти, които могат да носят лична отговорност за това поведение, да отговарят солидарно. Солидарната отговорност за заплащането на глобите, наложени поради нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП, доколкото служи като гаранция за действителното събиране на въпросните глоби, допринася за постигането на възпиращата цел, която по принцип преследва конкурентното право, и то при спазване на принципа ne bis in idem — основен принцип на правото на Съюза, закрепен и в член 4 от Протокол № 7 към Европейската конвенция за правата на човека, — който забранява едно и също нарушение на конкурентното право да се санкционира повече от един път, като санкцията се налага за едно и също пазарно поведение на правните субекти, които могат да носят лична отговорност за това поведение.

Фактът, че личната отговорност на няколко дружества за участието на едно и също предприятие в дадено нарушение не е идентична, не е пречка да им бъде наложена глоба при условията на солидарна отговорност, стига солидарната отговорност за заплащането на глобата да се отнася само до периода на нарушение, през който те са образували една икономическа единица и следователно са представлявали предприятие по смисъла на конкурентното право.

(вж. точки 204—206)

10. Доколкото правното основание, изведено от нарушение на принципа на правната сигурност, може да се тълкува като възражение за незаконосъобразност на правилата относно солидарната отговорност за заплащането на глобите в случай на нарушение на конкурентното право, поради това че тези правила са източник на несигурност, що се отнася до заплащането на глобата, до определянето на длъжника и до правното положение на солидарните длъжници, посоченото правно основание изисква произнасяне по самата законосъобразност на режима на солидарната отговорност за заплащането на глобите съгласно конкурентното право и проверка дали санкционираните дружества могат да се запознаят достатъчно точно с произтичащите от този режим права и задължения.

В това отношение също както понятието „предприятие“ по смисъла на конкурентното право, от което то произтича ipso iure, понятието „солидарна отговорност за заплащането на глобите“ е самостоятелно понятие, което трябва да се тълкува с оглед на целите и системата на конкурентното право, от което е част, и евентуално с оглед на общите принципи, характерни за всички национални правни системи. При липсата на обратни указания в решението на Комисията, с което на няколко дружества се налага глоба при условията на солидарна отговорност поради неправомерното поведение на дадено предприятие, Комисията счита, че тези дружества са еднакво отговорни за посоченото поведение. Освен това дружествата, които отговарят солидарно за заплащането на глобата, дължат една-единствена глоба, чийто размер се изчислява въз основа на оборота на съответното предприятие.

От това следва, че всяко от дружествата дължи на Комисията пълния размер на глобата и извършеното от едно от тях плащане освобождава всички по отношение на Комисията. Дружествата, на които е наложена глоба при условията на солидарност и които при липсата на обратни указания в решението за налагане на тази глоба са еднакво отговорни за извършване на нарушението, по принцип трябва да платят еднаква част от наложената за това нарушение глоба. Следователно дружеството, което, след като Комисията е насочила изпълнението срещу него, заплати целия размер на глобата, има иск на основание самото решение на Комисията срещу останалите солидарни длъжници съобразно частта на всеки един от тях. Така, макар решението, с което на няколко дружества се налага глоба при условията на солидарна отговорност, да не дава възможност да се определи a priori срещу кое от тези дружества в действителност Комисията ще насочи изпълнението, то все пак не е пречка всяко от тези дружества да узнае със сигурност каква е припадащата му се част от глобата и в случай че е изпълнило повече от своята част, да предяви иск срещу останалите съдлъжници за разликата.

(вж. точки 213 и 215)

11. От юридическа гледна точка солидарната отговорност за заплащането на глобите съгласно конкурентното право не е пречка всяко едно от санкционираните дружества да подаде жалба за отмяна на решението, с което Комисията им налага глоба при условията на солидарност.

(вж. точка 217)

12. Съгласно принципа за личната отговорност, приложим във всяко административно производство, което може да доведе до санкции по силата на конкурентното право, физическите или юридическите лица трябва да бъдат санкционирани само за деяния, за които лично отговарят. Такъв е случаят, когато две дружества са санкционирани, поради участието на дадено предприятие в нарушение, за деяния, за които според Комисията отговарят лично заради отговорността им като преки или непреки ръководители на това предприятие.

(вж. точки 219 и 220)

13. Изискването за съдебен контрол представлява общ принцип на правото на Съюза, който произтича от общите конституционни традиции на държавите членки и който е закрепен също в членове 6 и 13 от Европейската конвенция за правата на човека. Освен това правото на ефективни правни средства за защита е потвърдено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

(вж. точка 224)

14. Изискването за ефективен съдебен контрол се прилага към всяко решение на Комисията, с което се констатира и санкционира нарушение на конкурентното право. Съгласно член 17 от Регламент № 17 и член 31 от Регламент № 1/2003 Общият съд притежава неограничена юрисдикция да осъществява контрол по смисъла на член 229 ЕО върху решения, с които Комисията налага глоба, и може да отменя, намалява или увеличава наложената глоба.

В производствата по жалби на основание член 230 EO контролът за законосъобразност на решенията, с които Комисията подвежда под отговорност физически или юридически лица за нарушение на конкурентното право и налага глоба на това основание, трябва да се разглежда като ефективен съдебен контрол върху това решение. Интензивността на упражнявания от съдилищата на Съюза контрол и следователно ефективността на жалбите срещу решенията, с които Комисията установява нарушение на правилата за конкуренция и определя глоба, се подсилват и от пълния съдебен контрол на Общия съд в тази област. Извън обикновения контрол за законосъобразност, който позволява само да се отхвърли жалбата за отмяна или да се отмени обжалваният акт, пълният съдебен контрол, който съдилищата на Съюза имат право да упражняват, им дава възможност да изменят обжалвания акт дори при липсата на отмяна, като вземат предвид всички фактически обстоятелства, за да променят например размера на наложената глоба.

(вж. точки 225—227)

15. Член 81 ЕО и по аналогия член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП) представляват норми от публичен ред, абсолютно необходими за изпълнението на възложените на Европейската общност и на ЕИП задачи, така че отговорността и санкцията, които дружествата понасят при нарушение на тези норми, не могат да зависят от свободната им воля.

(вж. точка 229)

16. Съгласно член 5 ЕО Европейската общност действа само в рамките на правомощията, предоставени ѝ от Договора, и с оглед на целите, предвидени в него. Поради това тя разполага само с предоставена компетентност.

Когато Комисията образува производство с оглед приемането на решение за констатиране на нарушение на член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство, единствено тя е компетентна по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 или член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 да констатира това нарушение и да наложи глоби на предприятията, които умишлено или поради небрежност са участвали в него. Комисията не може да делегира на трето лице поверените ѝ с горепосочените разпоредби правомощия, тъй като в противен случай би нарушила принципа на предоставена компетентност.

Не може да се приеме, че Комисията е делегирала на национален съд или арбитраж част от правомощията си за установяване и санкциониране на нарушенията, щом като в приетото по конкретния случай решение тя е определила степента на отговорност на две отделни дружества за участието на съответното предприятие в нарушението и следователно припадащата им се част от размера на глобата, за чието заплащане отговарят солидарно пред Комисията.

(вж. точки 233, 234 и 236)

17. Изложението на възраженията е подготвителен документ, съдържащ само временни фактически и правни изводи. Поради тази причина Комисията може и дори трябва да вземе предвид обстоятелствата, установени в административното производство, за да се откаже по-конкретно от неоснователните твърдения за нарушения. След като санкционираното за нарушения на конкурентното право дружество е могло да изрази становището си относно това, че в обжалваното решение Комисията се е отказала от твърдение за нарушение, което първоначално е възприела по отношение на други дружества, за да ги подведе под отговорност, солидарно с първото дружество, за участие в нарушение, извършено от едно и също предприятие, преди приемането на това решение, правото на защита на първото предприятие не е било нарушено от несъответствието между изложението на възраженията и обжалваното решение.

(вж. точки 248, 249 и 262)

18. Ролята на „водач“, изпълнявана от едно или повече предприятия в рамките на картел, следва да бъде взета предвид с оглед на изчисляването на размера на глобата, доколкото предприятията, изпълнявали такава роля, трябва поради това да носят особена отговорност в сравнение с останалите предприятия. За да бъде квалифицирано като „водач“ на картела, предприятието трябва да е било съществена движеща сила за картела или да е имало конкретна и особена отговорност за функционирането на този картел. Такъв е случаят, когато дадено предприятие е играло ролята на водач при извършването на нарушеното, поемайки функциите на „европейски секретар“ на картела, функции, които му отреждат ръководна роля, що се отнася до координирането на картела и във всички случаи що се отнася до конкретното му функциониране, и по-специално когато посоченият „европейски секретар“ е бил свързващото звено между членовете на картела и е имал ключова роля за конкретното му функциониране, доколкото е улеснявал обмена на информация в рамките на картела и е централизирал, събирал и обменял с другите членове на картела информация от съществено значение за функционирането му, и по-конкретно информация за някои особено важни проекти, доколкото е организирал и осигурявал секретарското обслужване по време на работните срещи и доколкото инцидентно е променял кодовете, които са служили за прикриване на тези срещи или контакти.

(вж. точки 280, 283 и 287)

19. В областта на конкуренцията при продължително нарушение, при което различни предприятия под ръководството на различни дружества изпълняват последователно през точно установени различни периоди от време ролята на водач, принципите на равно третиране и на пропорционалност изискват към дружествата, ръководили едно или повече предприятия, които под тяхното ръководство са играли ролята на водач при извършването на нарушението, да се приложи различно увеличение на основния размер на глобата, когато между периодите, през които съответното или съответните предприятия са изпълнявали посочената роля под ръководството на тези дружества, има съществена разлика. Ролята на водач е свързана с функционирането на картела и обратно на ролята на подбудител, винаги е свързана с определена продължителност. Следователно трябва да се има предвид, че дружество, ръководило някое от участвалите в картела предприятия, може да бъде подведено под отговорност поради движещата роля на това предприятие във функционирането на картела най-много за малко повече от една четвърт от периода на нарушението, докато друго дружество, ръководило друго участващо в картела предприятие, може да бъде подведено под отговорност поради движещата роля на това предприятие във функционирането на картела за почти три четвърти от посочения период.

От това следва, че Комисията е нарушила принципите на равно третиране и на пропорционалност, като е наложила еднакво увеличение на основния размер на глобата на дружества, които посредством управляваните от тях предприятия са играли ролята на водач на картела, въпреки че между периодите, през които въпросното предприятие или предприятия са изпълнявали под ръководството на тези дружества функциите на водач на картела, има съществена разлика.

За сметка на това, дори да се приеме, че Комисията е приложила незаконосъобразно критериите, свързани с квалификацията водач при извършването на нарушението, като не е възприела тази квалификация по отношение на дадено предприятие, въпреки съществената му роля в рамките на картела, такава незаконосъобразност, допусната в полза на другиго, не е основание да се уважат оплакванията, изведени от неспазването на принципа на равно третиране или на принципа на недопускане на дискриминация.

(вж. точки 307, 308, 311 и 312)

20. По силата на възложения им с член 17 от Регламент № 17 и член 31 от Регламент № 1/2003 пълен съдебен контрол съдилищата на Съюза имат право не само да проверяват законосъобразността на санкцията, но и да заместват със своя преценката на Комисията и вследствие на това да отменят, да намаляват или да увеличават наложената глоба, когато от тях се иска да се произнесат по нейния размер. В рамките на тази преценка следва да се гарантира, че увеличението, свързано с изпълняваната от разглежданото предприятие роля на водач при извършването на нарушението, ще бъде определено в размер, който гарантира възпиращото му действие.

(вж. точки 318 и 319)

21. Когато налага глоби на няколко дружества за участието на поставени под тяхно ръководство предприятия в нарушения на правилата на конкуренция и определя съответните им глоби, Комисията не се отклонява от метода, посочен в Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, не излиза извън правната рамка на санкциите, очертана от член 15 от Регламент № 17 и член 23 от Регламент № 1/2003, и не нарушава принципа на пропорционалност, като взема предвид световния оборот от спорните проекти, реализиран от всяко от предприятията през последната пълна година от периода на нарушението, за да прецени големината и икономическата мощ на тези предприятия към момента на нарушението. Такъв е случаят по-специално, когато Комисията приема, че предвид световния мащаб на картела като база за сравнение на относителното значение на всяко от предприятията трябва да се вземе частта от световния оборот от свързаните с този картел проекти, реализирана от всяко от тях през последната пълна година от участието му в констатираното нарушение, като тази база за сравнение може точно да отрази капацитета на всяко от предприятията да увреди сериозно останалите оператори на територията на Европейското икономическо пространство и да даде представа за приноса му към ефикасността на картела като цяло или, обратно, за нестабилността, която би засегнала картела, ако това предприятие не бе участвало в него.

(вж. точки 360 и 362)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (втори състав)

3 март 2011 година( )

„Конкуренция — Картели — Пазар на проекти за комутационни апарати с газова изолация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Право на защита — Задължение за мотивиране — Отговорност за неправомерното поведение — Продължителност на нарушението — Глоби — Солидарна отговорност за заплащането на глобата — Отегчаващи обстоятелства — Водеща роля — Смекчаващи обстоятелства — Сътрудничество“

По дела T‑117/07 и T‑121/07

Areva, акционерно дружество, установено в Париж (Франция),

Areva T & D Holding SA, установено в Париж,

Areva T & D SA, установено в Париж,

Areva T & D AG, установено в Оберентфелден (Швейцария),

за които се явяват адв. A. Schild и адв. J.‑M. Cot, avocats,

Alstom, акционерно дружество, установено в Левалоа-Пере (Франция), за което се явяват първоначално адв. J. Derenne, адв. W. Broere, solicitor, адв. A. Müller-Rappard и адв. C. Guirado, а впоследствие адв. Derenne и адв. Müller-Rappard, avocats,

жалбоподатели,

срещу

Европейска комисия, за която се явяват първоначално г‑н X. Lewis и г‑н F. Arbault, впоследствие г‑н Lewis и накрая г‑н V. Bottka и г‑н N. Von Lingen, в качеството на представители,

ответник,

с предмет жалби за частична отмяна на Решение С (2006) 6762 окончателен на Комисията от 24 януари 2007 година относно производство по член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация), а при условията на евентуалност — за намаляване на наложената на жалбоподателите глоба,

ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),

състоящ се от: г‑жа I. Pelikánová (докладчик), председател, г‑жа K. Jürimäe и г‑н S. Soldevila Fragoso, съдии,

секретар: г‑жа C. Kristensen, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 24 март 2009 г.,

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

1 Предхождащите спора обстоятелства личат главно от констатациите на Комисията на Европейските общности в Решение C(2006) 6762 окончателен на Комисията от 24 януари 2007 година относно производство по член 81 ЕО и член 53 ЕИП (преписка COMP/F/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация) (наричано по-нататък „обжалваното решение“). Доколкото не са били оспорени или поне не са били надлежно оспорени от страните, тези фактически обстоятелства трябва да се считат за установени за целите на настоящия правен спор.

Разглежданият продукт

2 Комутационните апарати с газова изолация (наричани по-нататък „КАГИ“) се използват, за да контролират потока на енергия в електрическите мрежи. Те представляват тежко електрическо оборудване, което се използва като основен компонент в електрически подстанции „до ключ“.

3 Подстанциите са помощни електрически централи, които конвертират електрическия ток. Освен от трансформатор подстанциите се състоят от системи за контрол, релета, батерии, уреди за зареждане и комутационен апарат. Функцията на комутационния апарат е да предпазва трансформатора от претоварване и/или да изолира веригата и неизправния трансформатор.

4 Комутационните апарати могат да бъдат с газова изолация, с въздушна изолация или с хибридна изолация, когато съчетават предните два вида изолации. КАГИ се продават по цял свят като неразделна част от електрически подстанции „до ключ“ или като отделни части, които трябва да бъдат включени в тези подстанции. Те представляват между 30 % и 60 % от общата цена на подстанциите.

5 Обжалваното решение се отнася до проектите за КАГИ с напрежение над или равно на 72,5 kV (наричани по-нататък „проектите за КАГИ“), което включва КАГИ като самостоятелни продукти, включително всички свързани с тях услуги (транспортиране, инсталиране, изпробване, изолиране и т.н.), и включващите КАГИ електрически подстанции „до ключ“, които се състоят от КАГИ и от други части на подстанцията като трансформаторите, и всички свързани с тях услуги (транспортиране, свързване, инсталиране, изолиране и т.н.).

Разглежданото предприятие

6 Alstom (по-рано Alsthom), акционерно дружество по френското право с едностепенна система на управление, е дружеството майка на група от дружества (наричана по-нататък „групата Alstom“). В периода от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г. групата Alstom осъществява дейност в областта на пренасянето и разпределянето на електроенергия (наричана по-нататък „секторът П & Р“), и по-конкретно в областта на КАГИ.

7 Във Франция дейността на групата Alstom в областта на КАГИ се ръководи от Alsthom SA (Франция) до 1989 г., когато последното е преименувано на GEC Alsthom SA, което се притежава изцяло от GEC Alsthom NV. На 16 ноември 1992 г. е учредено Kléber Eylau SA, което поема френската дейност в областта на КАГИ със споразумение в сила от 7 декември 1992 г. GEC Alsthom SA и Étoile Kléber притежават съответно 99,76 % и 0,04 % от Kléber Eylau. През юни 1993 г. Kléber Eylau става GEC Alsthom T&D SA, което през юни 1998 г. на свой ред става Alstom T & D SA. Последното се притежава изцяло от Alstom Holdings (Франция), което на свой ред се притежава изцяло от Alstom.

8 От януари 1986 г., когато Energie AG става изцяло дъщерно дружество на Alsthom, дейността групата Alstom в областта на КАГИ се осъществява едновременно в Швейцария и във Франция. През ноември 1993 г. Sprecher Energie става GEC Alsthom T & D AG, което през юли 1997 г. става GEC Alsthom AG, а през юни 1998 г. — Alstom AG (наричано по-нататък „Alstom (Швейцария)“). На 22 декември 2000 г. последното е изкупено от Alstom Power (Schweiz) AG. Новото дружество е наречено Alstom (Schweiz) AG. През ноември 2002 г. в рамките на групата Alstom възниква нов правен субект, на който се прехвърля дейността в сектора П & Р в Швейцария. Първоначално наименованието му е Alstom (Schweiz) Services AG, а впоследствие — Alstom T & D AG.

9 На 8 януари 2000 г. цялата дейност на групата Alstom в сектора П & Р е прехвърлена на група, чието дружество майка е Areva — акционерно дружество по френското право с двустепенна система на управление. От 9 януари до 11 май 2004 г. дейността на групата Areva в областта на КАГИ е ръководена от Areva T & D SA и от Areva T & D AG, които са изцяло дъщерни дружества на Areva T & D Holding SA, което от своя страна се притежава изцяло от Areva (наричани по-нататък общо „дружествата от групата Areva“).

Административното производство

10 На 3 март 2004 г. ABB Ltd уведомява Комисията за наличието на антиконкурентни практики в сектора на КАГИ и прави устно искане за освобождаване от глоби в съответствие с Известието на Комисията от 19 февруари 2002 година относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (OВ C 45, 2002 г., стр. 3, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“).

11 Практиките, за които уведомява ABB, се състоят в съгласуване на световно равнище на продажбата на проекти за КАГИ, което включва разпределянето на пазари, разпределянето на квоти и запазването на съответните пазарни дялове, възлагането на проекти за КАГИ на определени за тази цел производители и манипулиране на процедурите за възлагане на обществени поръчки (фиктивни оферти), за да бъдат сключени договорите с тези производители, определянето на цени чрез комплексни споразумения относно невъзложените проекти за КАГИ, развалянето на лицензионни договори с дружества, които не са членове на картела, и обмена на чувствителна информация относно пазара.

12 На 7 май 2004 г. ABB допълва устното си искане за освобождаване от глоби с устно становище и писмени доказателства. На 25 април 2004 г. Комисията условно освобождава ABB от глоба.

13 Въз основа на изявленията на ABB, Комисията започва разследване и на 11 и 12 май 2004 г. извършва проверки в помещенията на няколко дружества, които осъществяват дейност в сектора на КАГИ.

14 Между 14 и 25 май 2004 г. групата Areva оказва съдействие на Комисията и на основание Известието относно сътрудничеството ѝ предоставя различни писмени доказателства, както и информация.

15 На 4 октомври 2004 г. ABB отговаря на искане на Комисията за предоставяне на информация.

16 На 6 февруари 2006 г. Комисията отправя до Alstom искане за предоставяне на информация, на което последното отговаря с писмо от 24 февруари 2006 г.

17 На 20 април 2006 г. Комисията изготвя изложение на възраженията, чиито адресати освен Alstom и дружествата от групата Areva са и ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd и Fuji Electric Systems Co., Ltd (наричани по-нататък общо „дружествата от групата Fuji“), Hitachi и Hitachi Europe Ltd (наричани по-нататък общо „дружествата от групата Hitachi“), Japan AE Power Systems Corp. (наричано по-нататък „JAEPS“), Mitsubishi Electric System Corp. (наричано по-нататък „Melco“), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (наричано по-нататък „Schneider“), Siemens AG, Toshiba Corp., както и пет дружества от групата, на която VA Technologie AG е дружество майка (наричана по-нататък „групата VA Tech“), сред които и самото дружество VA Technologie.

18 На 5 май 2006 г. в съответствие с Известието относно сътрудничеството Alstom се запознава с устните изявления на останалите дружества.

19 На 30 юни 2006 г. Alstom и дружествата от групата Areva изпращат на Комисията в определения срок становищата си в отговор на изложението на възраженията. Като приложение към отговора си на изложението на възраженията Alstom предоставя няколко вътрешни документа на групата Alstom, като иска те да останат поверителни за всяко трето лице, различно от Комисията. Освен това в определения срок ABB, дружествата от групата Fuji, Hitachi и JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens и Toshiba отговарят писмено на изложението на възраженията.

20 С писмо от 12 юли 2006 г. дружествата от групата Fuji оказват съдействие на Комисията и на основание Известието относно сътрудничеството ѝ предоставят различни писмени доказателства, както и информация.

21 На 14 юли 2006 г. ABB изпраща на Комисията „допълнение към отговора на изложението на възраженията“.

22 На 18 и 19 юли 2006 г. Комисията изслушва дружествата, до които е отправено изложението на възраженията.

23 На 25 август 2006 г. Комисията предоставя на страните в производството, за да могат същите да вземат отношение, достъп до извлечения от неповерителния вариант на отговора на дружествата от групата Fuji на изложението на възраженията, до искането на дружествата от групата Fuji, направено на 12 юли 2006 г. на основание Известието относно сътрудничеството (вж. точка 20 по-горе), до допълнението към отговора на АBB на изложението на възраженията и до някои допълнителни документи. Alstom предоставя становището си по тези документи на 15 септември 2006 г., като същевременно представя и изявление на един от служителите си, г‑н S., който бил запознат непосредствено със спорните факти.

24 На 20 септември 2006 г. Комисията отправя искане за предоставяне на информация до дружествата от групата Areva, на което те отговарят на 6 октомври 2006 г., като предоставят множество документи относно преструктурирането на дейността на сектора П & Р в рамките на групата Alstom с оглед на посоченото в точка 9 по-горе междугрупово прехвърляне.

25 На 14 ноември 2006 г. Комисията изпраща на Alstom становището си на английски език относно споменатите в точка 23 по-горе допълнителни документи, а след специално искане от страна на Alstom от 17 ноември 2006 г., на 22 ноември 2006 г. му изпраща това становище и на френски език. На 27 ноември 2006 г. Alstom взема отношение по посоченото становище.

26 На 4 декември 2006 г. Alstom изпраща на Комисията писмо относно определянето на юридическите лица, до които се отнасят спорните факти. В това писмо се съдържат по-конкретно многобройни схеми, които показват различните операции по преструктуриране на дейността на сектора П & Р в рамките на групата Alstom.

Обжалваното решение

27 На 24 януари 2007 г. Комисията приема обжалваното решение, резюме от което е публикувано в Официален вестник от 10 януари 2008 г. (ОВ C 5, стр. 7). На 8 февруари 2007 г. това решение е връчено на Alstom и дружествата от групата Areva.

28 Освен Alstom и дружествата от групата Areva, адресати на обжалваното решение са още ABB, дружествата от групата Fuji, дружествата от групата Hitachi, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (наричано по-нататък „Reyrolle“), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba и VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

29 В съображения 113—123 от обжалваното решение Комисията посочва, че отделните предприятия, които са участвали в картела, са съгласували в съответствие с договорените правила разпределянето на проектите за КАГИ на световно равнище, с изключение на някои пазари, по-конкретно с цел да запазят квотите, които до голяма степен съответстват на традиционните им пазарни дялове. Тя уточнява, че възлагането на проекти за КАГИ е било осъществявано въз основа на обща „японска“ квота и обща „европейска“ квота, които впоследствие съответно японските и европейските производители е трябвало да разпределят помежду си. В споразумение, подписано на 15 април 1988 г. във Виена (наричано по-нататък „Споразумението GQ“), са установени правила, които позволяват възлагането на проектите за КАГИ било на японските, било на европейските производители и приспадането на тяхната стойност от съответната квота. Освен това в съображения 124—132 от обжалваното решение Комисията уточнява, че отделните предприятия, които участват в картела, са сключили устно споразумение (наричано по-нататък „общото споразумение“), по силата на което проектите за КАГИ в Япония, от една страна, и в европейските държави — членки на картела, от друга страна, наричани във връзка с проектите за КАГИ общо „държавите по произход на производителя“, са били запазени съответно за японските и за европейските членове на картела. Проектите за КАГИ в държавите по произход на производителя не са били предмет на обмен на информация между двете групи и не са били включени в съответните квоти.

30 Споразумението GQ съдържа и правилата за обмен на необходимата за функционирането на картела информация между двете групи производители, който обмен е осигурен по-конкретно от секретарите на посочените групи, за манипулиране на съответните процедури за възлагане на обществени поръчки и за определяне на цените на проектите за КАГИ, които не са могли да бъдат възложени. Съгласно текста на приложение 2 към Споразумението GQ това споразумение се прилага в целия свят, с изключение на Съединените американски щати, Канада, Япония и 17 страни от Западна Европа. Освен това по силата на общото споразумение проектите за КАГИ в европейските държави, различни от държавите по произход на производителя, също са били запазени за европейската група, тъй като японските производители са поели задължение да не представят оферти във връзка с проектите за КАГИ в Европа.

31 Според Комисията разпределянето на проектите за КАГИ между европейските производители е било уредено със споразумение (също подписано на 15 април 1998 г. във Виена), озаглавено „E‑Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (Споразумение на групата E за прилагане на Споразумението GQ) (наричано по-нататък „Споразумението EQ“). Тя посочва, че проектите за КАГИ в Европа са били възлагани по същите правила и процедури като предвидените във връзка с възлагането на проектите за КАГИ в други страни. По-конкретно проектите за КАГИ в Европа също трябвало да бъдат съобщени, описани, възложени, договорени или да им бъдат определени минимални цени.

32 В съображение 142 от обжалваното решение Комисията констатира, че за целите на организирането и функционирането на картела в Споразумението GQ и в Споразумението EQ отделните негови членове са били идентифицирани чрез код, съставен от цифри за европейските членове и от букви за японските членове. От юли 2002 г. нататък първоначалните кодове били заменени с цифри.

33 В член 1, буква б) от обжалваното решение Комисията констатира, че Alstom е нарушило член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“), като е участвало в периода от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г. в съвкупност от споразумения и съгласувани практики в сектора на проектите за КАГИ в ЕИП. В член 1, букви в), г), д) и е) от обжалваното решение тя констатира наличието на това двойно нарушение и по отношение на Areva и Areva T & D Holding в периода от 9 януари до 11 май 2004 г., на Areva T & D AG в периода от 22 декември 2003 г. до 11 май 2004 г. и на Areva T & D SA в периода от 7 декември 1992 г. до 11 май 2004 г.

34 За констатираните в член 1 от обжалваното решение нарушения с член 2, букви б) и в) от това решение на Alstom е наложена индивидуална глоба в размер на 11 475 000 EUR, както и глоба в размер на 53 550 000 EUR, за чието заплащане то отговаря солидарно с Areva T & D SA.

35 За констатираните в член 1 от обжалваното решение нарушения с член 2, буква в) от това решение на Areva T & D SA е наложена глоба в размер на 53 550 000 EUR, за чието заплащане то отговаря солидарно с Alstom, като от тази сума 25 500 000 EUR трябва да бъдат заплатени солидарно с Areva, Areva T & D Holding и Areva T & D AG.

Производство и искания на страните

36 На 18 април 2007 г. дружествата от групата Areva и Alstom подават настоящите жалби в секретариата на Общия съд, които са регистрирани съответно под номера T‑117/07 и T‑121/07.

37 Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (втори състав) решава да открие устната фаза на производството по дела T‑117/07 и T‑121/07.

38 След като изслушва страните, с определение от 12 март 2009 г. председателят на втори състав на Общия съд разпорежда дела T‑117/07 и T‑121/07 да бъдат съединени за целите на устната фаза на производството в съответствие с член 50 от Процедурния правилник на Общия съд. Освен това той допуска поверително третиране на документите, приложени към отговора на Alstom на изложението на възраженията (вж. точка 19 по-горе) и включени в преписката по дело T‑121/07.

39 Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 24 март 2009 г. Жалбоподателите потвърждават, че техните правни основания или оплаквания, изведени от нарушението на член 81 ЕО, трябва да се тълкуват в смисъл, че се отнасят и до член 53 от Споразумението за ЕИП. В това отношение Комисията възприема позицията, че когато в разпоредителната част на решението, с което се установява солидарната отговорност за нарушение на конкурентното право, не се съдържа никакво уточнение, се презумира, че посочената отговорност е в равни части. Жалбоподателите оспорват приложимостта на подобна презумпция. Накрая Комисията твърди, че при преценката на ролята на водач при извършването на нарушение на конкурентното право трябва да се претеглят всички критерии, включително продължителността и интензивността при изпълнението на тази роля. Това становище е отбелязано в протокола от съдебното заседание. В заключителните си становища дружествата от групата Areva посочват, че е налице явна фактическа грешка, доколкото било прието, че Areva T & D AG и Alstom T & D AG са едно и също дружество, на което е променено единствено фирменото наименование.

40 С писма, постъпили в секретариата на 29 и 30 април 2009 г., Alstom и дружествата от групата Areva представят становищата си по съдържанието на протокола от съдебното заседание в частта, която се отнася до отговорите на Комисията на поставените от Общия съд въпроси относно режима на солидарна отговорност за нарушение на конкурентното право.

41 С определение на Общия съд от 3 юни 2009 г. се възобновява устната фаза на производството. В съответствие с член 7, параграф 2 от Указанията за секретаря на Общия съд, председателят на втори състав на Общия съд решава да приложи към преписката по делото постъпилите на 29 и 30 април 2009 г. писма.

42 С писмо, регистрирано в секретариата на Общия съд на 18 юни 2009 г., Комисията представя становището си по посочените писма. Тя изтъква, че когато налага глоба, която трябва да бъде заплатена от няколко дружества при условията на солидарност, без да дава допълнителни уточнения или указания в разпоредителната част на решението си, не урежда въпроса каква е припадащата се част на всеки един от отделните съдлъжници предвид вътрешните им отношения.

43 След като извършва обичайните проверки относно точното съдържание на устните отговори, дадени от Комисията в посоченото съдебно заседание, с решение от 1 юли 2009 г. председателят на втори състав на Общия съд отхвърля исканията за изменение на протокола от съдебното заседание.

44 Alstom моли Общия съд:

– да отмени член 1, буква б) и член 2, букви б) и в) от обжалваното решение,

– при условията на евентуалност да намали съществено размера на глобата, която му е наложена с член 2, букви б) и в) от обжалваното решение,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

45 Дружествата от групата Areva молят Общия съд:

– да отмени член 1 от обжалваното решение , от една страна, в частта, в която се приема, че Areva T & D SA и Alstom отговарят солидарно за нарушението в периода от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г., и от друга страна, в частта, в която, се приема, че те отговарят солидарно за нарушението в периода от 9 януари до 11 май 2004 г.,

– при условията на евентуалност да отмени или намали съществено размера на глобата, която им е наложена с член 2, буква в) от обжалваното решение,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

46 Комисията моли Общия съд:

– да отхвърли жалбите като неоснователни,

– да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна

47 Тъй като настоящите дела са свързани по своя предмет и след като изслушва страните по този въпрос, Общият съд приема, че те трябва да бъдат съединени за целите на съдебното решение в съответствие с член 50 от Процедурния правилник.

48 Жалбите са насочени главно към отмяната на член 1, букви б), в), г), д) и е) от обжалваното решение, главно или при условията на евентуалност към отмяната на член 2, букви б) и в) от обжалваното решение и при условията на евентуалност към изменение на член 2, букви б) и в) от обжалваното решение.

49 Най-напред следва да се разгледат исканията за отмяна на член 1, букви б), в), г), д) и е) от обжалваното решение. По-нататък ще бъдат разгледани, доколкото е необходимо, исканията за отмяна на член 2, букви б) и в) от обжалваното решение. Накрая ще бъдат разгледани евентуално исканията за изменение на член 2, букви б) и в) от обжалваното решение.

50 В подкрепа на исканията си по дело T‑117/07 дружествата от групата Areva излагат седем правни основания. Първото правно основание е изведено от нарушение на предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране. Второто правно основание е изведено по същество от неспазване на произтичащите от член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП правила относно отговорността за нарушения, както и от незачитане на общите принципи на правна сигурност и забрана на обратното действие. Третото правно основание е изведено по същество от неспазване на произтичащите от член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП правила относно отговорността за нарушения. Четвъртото правно основание е изведено по същество от неспазване на произтичащите от член 81, параграф 1 ЕО и от член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП правила относно отговорността за нарушения и относно солидарна отговорност за заплащането на глобите, от нарушение на член 7 ЕО, както и от нарушение на общите принципи на равно третиране, пропорционалност, правна сигурност, забрана на обратното действие и ефективна съдебна защита. Петото право основание е изведено от нарушение на произтичащите от член 81, параграф 1 ЕО и от член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП правила относно солидарната отговорност за заплащането на глобите. Шестото право основание е изведено по същество от нарушение на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) и на точка 2 от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г.., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), от грешка в преценката, както и от нарушение на общите принципи на равно третиране и на пропорционалност. Накрая, седмото правно основание е изведено по същество от грешка в преценката и от нарушение на член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, както и на Известието относно сътрудничеството.

51 В подкрепа на исканията си по дело Т‑121/07 Alstom изтъква осем правни основния. Първото правно основание е изведено от нарушение на правото на ефективни правни средства за защита. Второто правно основание е изведено по същество от нарушение на произтичащите от член 81 ЕО и от член 53 от Споразумението за ЕИП правила относно солидарната отговорност за заплащането на глобите, от нарушение на общите принципи на правната сигурност и на личната отговорност, както и от нарушение на задължението за мотивиране. Третото правно основание е изведено от произтичащото от член 253 ЕО задължение за мотивиране. Четвъртото правно основание е изведено от неспазване на произтичащите от член 81 ЕО и от член 53 от Споразумението за ЕИП правила относно отговорността за нарушения, както и от грешка при прилагане на правото, а при условията на евентуалност — от нарушение на член 25 от Регламент № 1/2003. Петото правно основание е изведено по същество от грешка в преценката, от нарушение на Насоките, от нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност, както и от нарушение на задължението за мотивиране. Шестото правно основание е изведено по същество от неспазване на правилата за доказване на непрекъснатостта на нарушението, които произтичат от член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003 и от член 15, параграф 2 от изменения Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), както и от нарушение на принципа на правната сигурност. Седмото правно основание е изведено от нарушение на принципа на зачитане на правото на защита и от нарушение на член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003. Осмото право основание е изведено по същество от нарушение на Насоките, а при условията на евентуалност — от нарушение на принципа на пропорционалност.

52 Доколкото някои от изложените от жалбоподателите правни основания се припокриват, в интерес на доброто правораздаване те ще бъдат разгледани заедно.

По исканията за отмяна на член 1, букви б), в), г), д) и е) от обжалваното решение

53 Срещу член 1, букви б), в), г), д) и е) от обжалваното решение са насочени правните основания и оплакванията, с които се оспорва констатацията на Комисията, че дружествата от групата Areva и Alstom са нарушили член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в съвкупност от споразумения и съгласувани практики в ЕИП в посочените в този член (вж. точка 33 по-горе) периоди.

54 По дело Т‑117/07 исканията за отмяна на член 1, букви в), г), д) и е) от обжалваното решение се подкрепят от изложените в жалбата правни основания и оплаквания, с които се поставят под съмнение изводите на Комисията, че Areva T & D SA (в периода от 7 декември 1992 г. до 11 май 2004 г.), Areva T & D AG (в периода от 22 декември 2003 г. до 11 май 2004 г.), както и Areva и Areva T & D Holding SA (в периода от 9 януари до 11 май 2004 г.) отговарят лично за участието на техния клон на дейност в областта на КАГИ или за участието на техните дъщерни дружества в съвкупност от споразумения и съгласувани практики в ЕИП (второ, трето, четвърто и пето правно основание), или с които се изтъква наличието на съществени процесуални нарушения, които са могли да окажат влияние върху посочените изводи (първо правно основание).

55 По дело Т‑121/07 исканията за отмяна на член 1, буква а) от обжалваното решение се подкрепят от изложените в жалбата правни основания и оплаквания, с които се поставят под съмнение изводите на Комисията, че Alstom носи лична отговорност за участието на неговите клонове на дейност в областта на КАГИ, или за участието на неговите дъщерни дружества в съвкупност от споразумения и съгласувани практики в ЕИП за периода от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г. (четвърто и шесто правно основание), или с които се изтъква наличието на съществени процесуални нарушения, които са могли да окажат влияние върху посочените изводи (трето и седмо правно основание).

Предварителни бележки

56 От изложените в жалбата правни основания или оплаквания следва, че дружествата от групата Areva, от една страна, и Alstom, от друга страна, имат напълно различно становище относно отговорността за нарушението за целия или част от периода от 5 април 1988 г. до 11 май 2004 г.

57 Alstom поддържа по същество, че личната отговорност за нарушението в периода от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г. поради участието на неговия клон на дейност в областта на КАГИ е прехвърлена върху Alstom T & D SA и Alstom T & D AG в резултат на операциите по преструктуриране на дейността на сектора П & Р в рамките на неговата група. Освен това то поддържа, че не може да носи лична отговорност за участието на посочените дъщерни дружества в нарушението съответно от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г. и от 22 декември 2003 г. до 8 януари 2004 г., тъй като Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, на които е прехвърлена тази дейност, са определяли самостоятелно поведението си на пазара. Накрая Alstom поддържа, че личната му отговорност за участието на неговия клон на дейност в областта на КАГИ, на Alstom T & D SA и на Alstom T & D AG в нарушението от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г. е прехвърлена с прехвърлянето на посочения клон на дейност и на посочените дъщерни дружества (впоследствие Areva T & D SA и Areva T & D AG), на дружествата от групата Areva в рамките на сделка по междугрупово прехвърляне на дейността в сектор П & Р.

58 От своя страна дружествата от групата Areva подържат, че не могат да носят лична отговорност за участието на дружествата от групата Alstom в нарушението съответно от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г. и от 22 декември 2003 г. до 8 януари 2004 г., тъй като пазарното поведение на Alstom T & D SA и на Alstom T & D AG, на които е прехвърлена дейността в областта на КАГИ, се е определяло от Alstom. Освен това Areva и Areva T & D Holding SA поддържат, че не могат да носят лична отговорност за участието на своите дъщерни дружества в нарушението от 9 януари до 11 май 2004 г., тъй като Areva T & D SA и Areva T & D AG, на които е прехвърлена посочената дейност, са определяли самостоятелно поведението си на пазара.

59 Следва да се отбележи, че в писмените си становища жалбоподателите се позовават на това, че Areva T & D SA и Areva T & D AG са единствено новите фирмени наименования на Alstom T & D SA и на Alstom T & D AG след прехвърлянето им на групата Areva на 8 януари 2004 г. В това отношение формулираните от дружествата от групата Areva в тяхното окончателно становище по време на съдебното заседание твърдения, че Комисията е допуснала фактическа грешка, като е приела, че Areva T & D AG и Alstom T & D AG са едно и също дружество, не могат да се вземат предвид. Всъщност доколкото тези твърдения са в подкрепа на правно основание, изведено от опорочаването на обжалваното решение поради фактическа грешка по този въпрос, следва се припомни, че съгласно член 48, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник в хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват на правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Тъй като в настоящия случай дружествата от групата Areva не са посочили съществени фактически обстоятелства, на които почива новото им правно основание, нито a fortiori твърдят, че тези обстоятелства са установени в хода на производството, изложените по-горе техни твърдения трябва да бъдат отхвърлени като недопустими. Следователно по дела Т‑117/07 и T‑121/07 трябва да се приеме, че въпреки различните фирмени наименования Alstom T & D AG и Areva T & D AG са едно и също юридическо лице.

По прехвърлянето на Areva T & D SA и на Areva T & D AG на личната отговорност на Alstom за участието на неговия клон на дейност в областта на КАГИ в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г.

– Доводи на страните

60 Във връзка с втората част от четвъртото правно основание, изведено от грешка при прилагане на правото, Alstom упреква Комисията в това, че в обжалваното решение не е прехвърлила върху Areva T & D SA и Areva T & D AG неговата лична отговорност за участието в нарушението на една част от неговия „сектор П & Р“ в периода от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г.

61 Според Alstom Комисията е допуснала грешка при прилагането на правилата относно отговорността за нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП, като не е приложила критерия за „икономическата приемственост“, така както е установен в съдебната практика (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точки 356—359 и Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г., Jungbunzlauer/Комисия, T‑43/02, Recueil, стр. II‑3435, точка 132), към отношенията му с неговите бивши дъщерни дружества, осъществяващи дейност в сектора П & Р, и като е приела, че то носи лична отговорност за участието на част от неговия „сектор П & Р“ в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г., без да отчете обстоятелството, че вследствие на операциите по преструктуриране в рамките на групата Alstom това предприятие е прехвърлено на неговите бивши дъщерни дружества, осъществяващи дейност в сектора П & Р. То счита по същество, че макар преди 7 декември 1992 г. „секторът П & Р“ на групата Alstom да не е имал самостоятелна правосубектност, учредяването на тази дата на натоварено с тази дейност дъщерно дружество извън Швейцария, а именно Kléber Eylau (впоследствие Alstom T & D SA и накрая Areva T & D SA), дало основание на Комисията да идентифицира към датата на приемане на обжалваното решение юридическо лице, което е придобило участвалото в нарушението предприятие и поради това е могло да бъде подведено под отговорност за нарушението. Аналогичен начин на разсъждение можел да се приложи и към извършеното на 22 декември 2003 г. прехвърляне на дейността на сектора П & Р в Швейцария от групата Alstom към Alstom (Schweiz) Services AG (впоследствие Alstom T & D AG и накрая Areva T & D AG).

62 Комисията оспорва доводите на Alstom и иска настоящото оплакване да бъде отхвърлено.

– Съображения на Общия съд

63 Понятието за предприятие в конкурентното право трябва да се разбира като обозначаващо икономическа единица от гледна точка на целта на съответното нарушение (вж. в този смисъл Решение на Съда от 12 юли 1984 г. по дело Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, стр. 2999, точка 11, Решение на Общия съд от 29 юни 2000 г. по дело DSG/Комисия, T‑234/95, Recueil, стр. II‑2603, точка 124 и Решение на Общия съд от 15 септември 2005 г. по дело DaimlerChrysler/Комисия, T‑325/01, Recueil, стр. II‑3319, точка 85). Съдържащата се в член 81 параграф 1 ЕО забрана предприятията да сключват споразумения или да участват в съгласувани практики, които могат да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренция в рамките на вътрешния пазар, е адресирана до стопански субекти, всеки от които представлява единна организация на персонални, материални и нематериални активи, която трайно преследва определена икономическа цел и която може да допринесе за извършването на посочено в тази разпоредба нарушение (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 17 декември 1991 г. по дело Enichem Anic/Комисия, T‑6/89, Recueil, стр. II‑1623, точка 235 и Решение на Общия съд от 10 март 1992 г. по дело Shell/Комисия, T‑11/89, Recueil, стр. II‑757, точка 311).

64 За целите на тяхното прилагане и изпълнение, приетите на основание член 81 ЕО решения все пак трябва да бъдат адресирани до правни субекти (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, наречено „PVC II“, T‑305/94—T‑307/94, T‑313/94—T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точка 978 и Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, T‑112/05, Сборник, стр. II‑5049, точка 59). Поради това, когато приема решение на основание член 81, параграф 1 ЕО, Комисията трябва да идентифицира лицето или лицата (физически или юридически), които могат да носят отговорност за поведението на съответното предприятие и да бъдат санкционирани на това основание и които ще бъдат адресати на решението (вж. в този смисъл Решение по дело Hydrotherm Gerätebau, точка 63 по-горе, точка 11).

65 В съответствие с принципа на личната отговорност (Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело ICI/Комисия, 48/69, Recueil, стр. 619, точки 131—141, Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, стр. I‑4125, точка 78 и Решение на Съда от 11 декември 2007 г. по дело ETI и др., C‑280/06, Сборник, стр. I‑10893, точка 39; вж. също заключението на генералния адвокат Kokott по дело ETI и др., посочено по-горе, Recueil, стр. I‑10892, точка 71 и сл.), съгласно който едно лице може да носи отговорност само за собствените си действия (заключение на генералния адвокат Cosmas по дело Комисия/Anic Partecipazioni, посочено по-горе, Recueil, стр. I‑4130, точка 74), по правило лицето, което управлява предприятието към момента на участието му в нарушението, носи отговорност за това нарушение дори когато към датата на приемане на решението, с което се установява нарушението, посоченото предприятие е поставено под надзора или управлението на друго лице (Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело SCA Holding/Комисия, C‑297/98 P, Recueil, стр. I‑10101, точка 27 и Решение на Съда по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, C‑286/98 P, Recueil, стр. I‑9925, точка 37; в този смисъл вж. също Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Cascades/Комисия, C‑279/98 P, Recueil, стр. I‑9693, точка 79).

66 При някои изключителни обстоятелства съдебната практика допуска възможност за отклонение от принципа на личната отговорност в приложение на т.нар. критерий за „икономическа приемственост“, съгласно който икономическият приемник на дадено юридическо лице може да носи отговорност за извършеното от това лице нарушение на правилата на конкуренция дори когато то все още съществува към датата на приемане на решението, с което се установява въпросното нарушение, за да не бъде полезното действие на тези правила застрашено поради промените, по-конкретно на правно-организационната форма на съответните дружества (Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стр. II‑1487, точки 105 и 106).

67 В Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 61 по-горе (точки 356—359), Съдът приема, че Общият съд не е допуснал грешка, като е приел, че поради осъщественото междугрупово прехвърляне Комисията основателно е подвела дружеството приобретател под отговорност за нарушението, извършено от предприятието преди неговото прехвърляне, и то въпреки че дружеството прехвърлител е продължавало да съществува като правен субект. По този начин, за да се отклони от възприетото в точка 145 от Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 65 по-горе, разрешение, съгласно което т.нар. критерий „за икономическата приемственост“ се прилага само в случай че юридическото лице, стопанисвало предприятието, е престанало да съществува като правен субект след извършването на нарушението, Съдът се основава на обстоятелството, че дружеството прехвърлител е прехвърлило цялата си стопанска дейност на дружеството приобретател, като същевременно е запазило структурна връзка с последното, от което притежава 50 % от акциите.

68 Като се позовава на Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 61 по-горе, в Решение по дело Jungbunzlauer/Комисия, точка 61 по-горе (точки 132 и 133), Общият съд приема, че фактът, че дадено дружество е продължило да съществува като правен субект, не изключва възможността то да е прехвърлило част от дейността си, съставляваща предприятие по смисъла на конкурентното право, на друго дружество, което поема отговорността за нарушенията, извършени от посоченото предприятие. Следователно Общият съд приема, че Комисията не е допуснала грешка, като поради междугрупово прехвърляне на предприятие е счела, че за нарушението, извършено от това предприятие преди прехвърлянето, отговорност трябва да носи дружеството приобретател, въпреки че дружеството прехвърлител продължава да съществува като правен субект. В случая, макар дружеството прехвърлител да запазва свързаната с въпросното предприятие производствена дейност, това дружество е прехвърлило ръководството или управлението на това предприятие на дружеството приобретател, което поради това е можело да се разглежда като икономически приемник на дружеството прехвърлител.

69 В точки 38—42 от Решение по дело ETI и др., точка 65 по-горе, Съдът обосновава т.нар. критерий за „икономическата приемственост“ с необходимостта да се осигури възпиращо действие на санкцията за нарушения на конкурентното право. Като се позовава на решението си по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 61 по-горе, в точки 48—51 от решението Съдът посочва, че подобно налагане на санкция е допустимо и не противоречи на принципа на личната отговорност дори когато извършилият нарушението субект продължава да съществува към момента на санкциониране на субекта, на който той е прехвърлил икономическата си дейност, при положение че тези два субекта са били под контрола на едно и също лице и предвид тесните връзки, които ги обединяват в икономически и организационен план, са прилагали едни и същи търговски указания. Поради това Съдът приема, че член 81 ЕО и сл. трябва да се тълкуват в смисъл, че в хипотезата на субекти, подчинени на един и същ публичен орган, когато един субект предприеме действия, съставляващи нарушение на конкурентното право, които по-нататък бъдат продължени и завършени от друг субект, правоприемник на първия, който продължава да съществува, вторият субект може да бъде санкциониран за нарушението в неговата цялост, ако се установи, че двата субекта са били под надзора на посочения публичен орган.

70 Цитираната съдебна практика се прилага по аналогия към член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП.

71 В настоящия случай най-напред следва да се определи „предприятието“ по смисъла на конкурентното право, което е участвало във вмененото на Alstom с член 1, буква б) от обжалваното решение нарушение. От описанието, направено в съображения 5—87 от обжалваното решение, посветени на „засегнатия от производството сектор“, и в съображения 16—22 от обжалваното решение, посветени на „засегнатите от производството предприятия“, следва, че въпросното предприятие представлява единна организация на персонални, материални и нематериални активи, която осъществява дейност в областта на КАГИ най-напред в рамките на групата Alstom, а след извършеното на 8 януари 2004 г. (вж. точка 9 по-горе) междугрупово прехвърляне — в рамките на групата Areva (наричана по-нататък „разглежданото предприятие“). Следователно Alstom неправилно твърди, че разглежданото предприятие съответства на „сектора П & Р“ на групата Alstom или по-общо на съвкупността от активи, чрез които към момента на настъпване на фактите е осъществявана дейността в този сектор.

72 От съображения 357 и 358 от обжалваното решение следва също, че за да подведе под отговорност Alstom за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г., Комисията е посочила, че преди 7 декември 1992 г. дейността на групата Alstom в областта на КАГИ е била осъществявана непосредствено от Alsthom SA (впоследствие GEC Alsthom SA), а не от праводателите на Areva T & D SA и на Areva T & D AG. Тя посочва също, че преди декември 2002 г. дейността на групата Alstom в сектора П & Р в Швейцария е била осъществявана от Sprecher Energie (придобито от Alsthom SA през януари 1986 г.), чийто правоприемник е Alstom AG (Швейцария). След като констатира, че под нови наименования въпросните правни субекти все още са част от групата Alstom, Комисията приема, че в качеството си на дружество майка, което притежава изцяло тези субекти, Alstom продължава да носи отговорност за дейността им преди създаването на праводателите на Areva T & D SA и на Areva T & D AG. От това Комисията стига до извода, че Areva T & D SA и Areva T & D AG не трябва да носят отговорност за участието на разглежданото предприятие в нарушението през въпросния период в качеството им на юридически и икономически приемници, въпреки че впоследствие дейността на групата Alstom в сектора П & Р е била прехвърлена на съответните им праводатели.

73 Alstom не изтъква специално правно основание или оплакване срещу мотивите на обжалваното решение, в които се приема, че то носи отговорност за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г., поради това че към момента на настъпване на фактите е ръководило посоченото предприятие чрез изцяло или почти изцяло дъщерни дружества. Всъщност то само поддържа, че отговорността му в това отношение е била прехвърлена върху Areva T & D SA и Areva T & D AG в съответствие с т.нар. критерий за „икономическата приемственост“, установен в Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия и Решение по дело Jungbunzlauer/Комисия, точка 61 по-горе.

74 Най-напред следва да се уточни, че съображение 339 от обжалваното решение, към което препраща съображение 357, не подкрепя решението на Комисията да не прехвърли върху Areva T & D SA и Areva T & D AG отговорността за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г. Всъщност съображение 339 от обжалваното решение се отнася до възможността — с оглед на посочени в точки 356—359 от Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия и в точка 132 от Решение по дело Jungbunzlauer/Комисия, точка 61 по-горе, принципи — за прехвърляне на отговорността между дружествата от една и съща група по силата на т.нар. критерий за „икономическата приемственост“. В това съображение Комисията посочва, че обстоятелството, че дадено дружество е запазило своята правосубектност, след като е прехвърлило част от дейността си на друго дружество от същата група, не е пречка да се приеме, че второто дружество носи отговорност за извършените от първото нарушения. Следователно направеното в съображение 357 от обжалваното решение препращане към съображение 339 от същото решение не може да се вземе предвид, когато се преценява дали е правилно отговорността за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г. да не се прехвърля върху Areva T & D SA и Areva T & D AG

75 В писмената си защита по дело T‑121/07 Комисията изтъква, че в обжалваното решение се е придържала към правилата, които произтичат от принципа на личната отговорност (вж. точка 65 по-горе). Всъщност от съображения 357 и 358 от обжалваното решение, чието съдържание е обобщено в точка 72 по-горе, следва, че Alstom е подведено под отговорност за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г., тъй като към момента на настъпване на фактите то е ръководило посоченото предприятие чрез изцяло или почти изцяло дъщерни дружества, които все още са част от групата Alstom.

76 Следователно трябва да се отговори на въпроса дали, както твърди Alstom, отговорността за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г. трябва да бъде прехвърлена на Areva T & D SA и на Areva T & D AG, поради това че разглежданото предприятие е било прехвърлено на съответните им праводатели (а именно Kléber Eylau и Alstom (Schweiz) Services) от GEC Alsthom SA на 7 декември 1992 г. и от Alstom AG (Suisse) на 22 декември 2003 г.

77 В това отношение следва да се отбележи, че защитаваната от Alstom теза би довела до това Areva T & D SA и Areva T & D AG да носят отговорност за нарушение, за което отговарят лично GEC Alsthom SA и Alstom AG (Швейцария), които към момента на настъпване на фактите са били в рамките на групата Alstom изцяло или почти изцяло дъщерни дружества на Alstom или на неговите праводатели.

78 При това положение т.нар. критерий за „икономическата приемственост“ все пак би могъл да се приложи само доколкото, в резултат на извършените на 7 декември 1992 г. и 22 декември 2003 г. операции по преструктуриране на групата Alstom, Alstom е престанало да носи отговорност за разглежданото предприятие или да го ръководи. В случай обаче че до момента на извършеното на 8 януари 2004 г. междугрупово прехвърляне Alstom не е преставало да управлява посредством своите изцяло или почти изцяло дъщерни дружества разглежданото предприятие, то продължава да носи лична отговорност за участието на това предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 6 декември 1992 г. и Комисията не е допуснала грешка, като не е приложила към отношенията между Alstom и неговите дъщерни дружества, осъществяващи дейност в сектора П & Р, т.нар. критерий за „икономическата приемственост“ предвид горепосочените операции по преструктуриране в рамките на групата (вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Mischo към Решение от 16 ноември 2000 г. по дело SCA Holding/Комисия, точка 65 по-горе, Recueil, стр. I‑10104, точка 26).

79 Поради всички тези причини, преди да се разгледа настоящото оплакване, следва да се вземе отношение по правните основания и оплакванията срещу това, че с член 1, буква б) от обжалваното решение Alstom е подведено под отговорност, в качеството си на дружество майка, което притежава изцяло Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г.

По личната отговорност на Alstom, в качеството му на дружество майка, което притежава изцяло Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г.

– Доводи на страните

80 С първата част от четвъртото си правно основание, изведена от неспазване на правилата относно отговорността за нарушения на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП, Alstom упреква Комисията, че в обжалваното решение го е подвела под отговорност, в качеството му на дружество майка, което притежава изцяло Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г.

81 С третото си правно основание Alstom упреква Комисията, че е нарушила член 253 ЕО, като не е мотивирала надлежно, предвид представените от него в административното производство доказателства, решението си да го подведе под отговорност за нарушението в качеството му на дружество майка, което притежава изцяло Alstom T & D SA и Alstom T & D AG. В съдебното заседание Alstom изтъква в това отношение и нарушение на принципа на зачитане на правото на защита и на принципа на равенство на страните в производствата пред юрисдикциите на Съюза.

82 Във връзка със седмото си правно основание Alstom твърди, че са нарушени принципът на зачитане на правото на защита и член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003, тъй като, за да го подведе под отговорност за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г., в качеството му на дружество майка, което притежава изцяло Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, в обжалваното решение Комисията е приела в негов ущърб някои факти, посочени от дружествата в групата Areva, без да го уведоми предварително, че тези факти могат да бъдат приети за уличаващи го, и без да му даде възможност да изрази своята гледна точка. Това се отнасяло до посочените в съображения 351 и 354 от обжалваното решение обстоятелства във връзка с подвеждането под отговорност на Alsthom SA, един от неговите праводатели, с решение на френския Съвет по конкуренцията от 1 март 1988 г. и във връзка с това, че шестима от членовете на управителния съвет на Alstom T & D SA. са заемали, едновременно или последователно, ръководни постове в рамките на Alstom.

83 Комисията оспорва доводите на Alstom и счита, че горепосочените правни основания или оплаквания трябва да бъдат отхвърлени.

– Съображения на Общия съд

84 За целите на прилагане на конкурентното право формалното разделяне на две дружества, произтичащо от отделната им правосубектност, не е от решаващо значение независимо дали те имат единно поведение на пазара или не (вж. в този смисъл Решение по дело ICI/Комисия, точка 65 по-горе, точка 140). Следователно може да се окаже необходимо да се установи дали две дружества с отделна правосубектност образуват или спадат към едно и също предприятие, разглеждано като стопански субект с единно поведение на пазара (Решение по дело DaimlerChrysler/Комисия, точка 63 по-горе, точка 85).

85 Така според постоянната съдебна практика обстоятелството, че дадено дъщерно дружество има отделна правосубектност, не е достатъчно, за да изключи възможността дружеството майка да носи отговорност за неговото поведение, по-конкретно когато дъщерното дружество не определя по самостоятелен начин поведението си на пазара, а прилага главно указанията, дадени му от дружеството майка (Решение по дело ICI/Комисия, точка 65 по-горе, точки 132 и 133 и Решение PVC II, точка 64 по-горе, точка 960). Когато дъщерното дружество в действителност не определя самостоятелно поведението си на пазара, установените с член 81, параграф 1 ЕО забрани могат да се считат за неприложими в отношенията между дъщерното дружество и неговото дружество майка, които образуват един стопански субект (Решение по дело ICI/Комисия, точка 65 по-горе, точка 134, Решение на Общия съд от 12 януари 1995 г. по дело Viho/Комисия, T‑102/92, Recueil, стр. II‑17, точка 51).

86 В този контекст Комисията е тази, която по принцип трябва да докаже, че дружеството майка действително е упражнявало решаващо влияние върху пазарното поведение на дъщерното си дружество, и то въз основа на съвкупност от фактически обстоятелства, сред които по-конкретно евентуалните ръководни правомощия, упражнявани от дружеството майка спрямо дъщерното дружество (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Avebe/Комисия, T‑314/01, Recueil, стр. II‑3085, точка 136 и цитираната съдебна практика). Все пак от постоянната съдебна практика на Съда и на Общия съд следва, че Комисията може да презумира, че дъщерното дружество, чийто капитал се притежава изцяло от неговото дружество майка, прилага главно указанията на последното и че тази презумпция за отговорност означава, че Комисията не е длъжна да проверява дали дружеството майка действително е упражнявало тези ръководни правомощия спрямо дъщерното си дружество. Когато в изложението на възраженията Комисията посочва намерението си да подведе под отговорност дадено дружество майка за нарушение, извършено от неговото дъщерно дружество, като се позовава на презумпцията за отговорност, доколкото дружеството майка притежава целия капитал на своето дъщерно дружество, дружеството майка, което възнамерява да оспори отговорността си, следва да представи в административното производство или по-късно пред съдилищата на Съюза достатъчно доказателства, за да обори презумпцията, като докаже, че макар да притежава изцяло капитала на дъщерното дружество, последното действително е определяло самостоятелно поведението си на пазара (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Akzo Nobel/Комисия, T‑330/01, Recueil, стр. II‑3389, точки 82 и 83 и цитираната съдебна практика).

87 В решението за установяване на нарушение Комисията трябва да бъде в състояние да вземе предвид отговорите на съответните предприятия по изложението на възраженията. В това отношение тя трябва да може не само да приеме или да отхвърли доводите на засегнатите предприятия, но също и да направи собствен анализ на изтъкнатите от тях факти, за да се откаже от твърденията за нарушения, които са се оказали неоснователни, или за да преформулира и допълни както от фактическа, така и от правна страна своите доводи в подкрепа на твърденията за нарушения, които продължава да поддържа (Решение на Общия съд от 15 март 2006 г. по дело BASF/Комисия, T‑15/02, Recueil, стр. II‑497, точка 93; в този смисъл вж. също Решение на Съда от 15 юли 1970 г. по дело ACF Chemiefarma/Комисия, 41/69, Recueil, стр. 661, точки 91 и 92, Решение на Съда от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie и др./Комисия, 40/73—48/73, 50/73, 54/73—56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663, точки 437 и 438 и Решение на Съда от 29 октомври 1980 г. по дело Van Landewyck и др./Комисия, 209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стр. 3125, точка 68).

88 Що се отнася до задължението за мотивиране на Комисията, по-специално когато приема решение за установяване на нарушение на правилата на конкуренция, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика трябва да се прави разлика между оплакването, изведено от липсата на мотиви или тяхната непълнота, и оплакването, изведено от неточността на мотивите на решението (поради грешка относно фактите или в правната преценка). Последното спада към проверката на материалноправната законосъобразност на решението, а не към проверката дали са нарушени съществените процесуални правила, и следователно не може да доведе до нарушение на член 253 ЕО (вж. в този смисъл Решение на Съда от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точки 67 и 72, Решение на Съда от 30 март 2000 г. по дело VBA/Florimex и др., C‑265/97 P, Recueil, стр. I‑2061, точка 114, Решение на Съда от 2 октомври 2003 г. по дело International Power и др./NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P и C‑180/01 P, Recueil, стр. I‑11421, точка 145; Решение на Общия съд от 7 ноември 1997 г. по дело Cipeke/Комисия, T‑84/96, Recueil, стр. II‑2081, точка 47). В качеството им на съществено процесуално правило изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която е негов автор, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (Решение на Съда от 18 септември 2003 г. по дело Volkswagen/Комисия, C‑338/00 P, Recueil, стр. I‑9189, точка 124). Макар по силата на член 253 ЕО Комисията да е длъжна да посочи фактическите и правни обстоятелства, които обосновават решението, и правните съображения, които са я накарали да вземе това решение, тази разпоредба не изисква тя да разгледа всички фактически и правни въпроси, които са били обсъждани в хода на административното производство (Решение на Съда от 17 януари 1984 г. по дело VBVB и VBBB/Комисия, 43/82 и 63/82, Recueil, стр. 19, точка 22, Решение на Съда от 11 юли 1989 г. по дело Belasco и др./Комисия, 246/86, Recueil, стр. 2117, точка 55 и Решение по дело Volkswagen/Комисия, посочено по-горе, точка 127). Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения (вж. Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе, точка 63 и цитираната съдебна практика).

89 Горепосочената съдебна практика е приложима по аналогия и към решенията на Комисията за установяване на нарушение на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП.

90 В настоящия случай в параграфи 331 и 337 от изложението на възраженията Комисията посочва намерението си да подведе под отговорност Alstom, солидарно с Areva T & D SA и Areva T & D AG, за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 15 април 1988 г. до 8 януари 2004 г., и то въз основа на презумпцията за отговорност, произтичаща от обстоятелството, че целият капитал на дъщерните дружества се притежава от дружеството им майка (вж. точка 86 по-горе).

91 От съображения 335, 348—356 и 358 от обжалваното решение следва, че за да приеме, че Alstom носи солидарна отговорност с Areva T & D SA за участието на разглежданото предприятие в нарушението от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г., Комисията в крайна сметка не само прилага презумпцията за отговорност, произтичаща от обстоятелството, че целият капитал на дъщерните дружества се притежава от дружеството им майка, но и взема предвид фактически обстоятелства, изложени в административното производство. Така в съображение 351 от обжалваното решение Комисията се позовава на решение на френския Съвет по конкуренцията от 1 март 1988 г., с което на Alsthom се налага глоба на основание френското конкурентно право за практики по манипулиране на оферти, които също се отнасят до електроматериали (трансформатори средно напрежение). В съображение 353 от обжалваното решение тя се позовава и на предоставени от Alstom доказателства за това, че в рамките на групата Alstom оперативната организация е имала предимство пред правната структура и че подобно на сектора П & Р дейността по проектите за КАГИ е била ръководена на най-високо равнище от Alstom и неговите праводатели. Накрая, в съображения 354 и 355 от обжалваното решение тя се позовава на предоставените от групата Areva доказателства, позволяващи да се идентифицират шестима членове на управителния съвет на Alstom T & D SA, които преди януари 2004 г. едновременно или последователно са били членове на управителния съвет на „крайните дружества майки“ в групата Alstom или дори са заемали длъжността изпълнителен директор.

92 Alstom не оспорва съдържащата се обжалваното решение фактическа констатация, че в периода от 7 декември 1992 г. до 8 януари 2004 г. Alstom T & D SA и Alstom T & D AG са били изцяло негови дъщерни дружества. Обратно на поддържаното от Alstom, тази констатация обаче сама по себе си дава право на Комисията да презумира, че Alstom T & D SA и Alstom T & D AG не са били независими от Alstom при определянето на пазарното си поведение и че следователно тези дружества са образували с последното едно и също предприятие по смисъла на конкурентното право. Съгласно цитираната в точка 86 по-горе съдебна практика, след като Alstom твърди, че неговите дъщерни дружества, осъществяващи дейност в сектора П & Р, са определяли самостоятелно пазарното си поведение през разглеждания период, то трябва да обори презумпцията за отговорността, произтичаща от обстоятелството, че целият капитал на дъщерните дружества се притежава от дружеството им майка, като предостави достатъчно доказателства в това отношение.

93 В точки 90—150 от отговора си на изложението на възраженията Alstom поддържа, че разглежданото предприятие съответства на „сектора П & Р“ на групата Alstom и че доколкото този сектор определя самостоятелно поведението си на пазара, само отговарящите за него оперативни дъщерни дружества могат да бъдат подведени под отговорност. Според Alstom разминаването в рамките на групата на Alstom между оперативната организация и правната структура потвърждава липсата на връзка между капиталовите отношения и пазарното поведение на секторите и отделните им клонове, които са функционирали и са вземали решенията си напълно децентрализирано и самостоятелно. Alstom в качеството му на дружество майка в групата Alstom не е разполагало със средства, дори само от гледна точка на персонал, организация и специални знания, да оказва решаващо влияние върху търговската политика в тези сектори. Следователно то се е ограничавало до това да определя и да контролира посредством своя изпълнителен комитет общата стратегия и финансовите цели, които трябва да бъдат изпълнени в тези сектори, присъщите на осъществяваната от тях дейност рискове, както и решенията на отговарящите за тях оперативни дъщерни дружества в случаите, когато те могат да доведат до финансов риск за цялата група Alstom. Така „секторът П & Р“ на групата Alstom изработил свои собствени правила за начина на структуриране и управление на отделните му търговски дейности. Що се отнася по-специално до дейността в областта на КАГИ, ролята на Alstom била сведена до това да одобрява, в рамките на изпълнителния комитет и въз основа на обобщена информация, проектите за оферти по проекти за КАГИ, които надхвърлят определен праг или са свързани със „значителни рискове“ за групата Alstom. В този контекст предвид ограничената търговска информация, която достигала до него, Alstom не можело да констатира участието в нарушението на една част от „сектора П & Р“ на групата Alstom. Малкото присъствали на срещите на картела лица, които участвали в дейността в областта на КАГИ и принадлежали към натоварените с тази дейност оперативни дъщерни дружества Alstom T & D SA и Alstom T & D AG, действали без знанието на Alstom и неговите ръководители.

94 В подкрепа на твърденията си в отговор на изложението на възраженията Alstom предоставя различни документи, които са приложени и към преписката по дело T‑121/07 и за които е допуснато поверително третиране (вж. точки 19 и 38 по-горе). Тези документи са „Information Memorandum“ (Информационен меморандум), съставен през март 2003 г. за продажбата на „сектор П & Р“ от групата Alstom на групата Areva, копие от вътрешните указания на посочения сектор, които от 1999 г. са на разположение на уебсайта на групата Alstom, „e‑Book“ (електронна книга) на Alstom, два примерни формуляра за одобрение на оферти за проекти за КАГИ и копие на протоколите от всички събрания на изпълнителния комитет на групата Alstom, проведени от началото на 1999 г. до края на 2003 г.

95 В съображение 348 от обжалваното решение Комисията констатира, че в точки 90—150 от отговора си на изложението на възраженията, така както са обобщени в съображения 345—347 от обжалваното решение, Alstom не е изложило надлежни обяснения, нито убедителни доводи, въз основа на които да се заключи, че не е могло да упражнява решаващо влияние върху търговската политика на дъщерните си дружества, осъществяващи дейност в сектора П & Р.

96 На първо място, страните спорят по въпроса дали Комисията е мотивирала надлежно отказа си да приеме предоставените в административното производство от Alstom доказателства поради недостатъчната им според нея доказателствена стойност.

97 В съображения 350—356 от обжалваното решение Комисията излага подробно мотивите, поради които е приела, че предоставените в административното производство от Alstom доказателства нямат достатъчна доказателствена стойност,