ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. WATHELET

представено на 16 юни 2016 година ( 1 )

Дело C‑428/15

Child and Family Agency

срещу

J. D.

(Преюдициално запитване, отправено от Supreme Court

„(Върховен съд, Ирландия) — Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по дела, свързани с родителска отговорност — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Член 15 — Прехвърляне на делото в друг съд — Приложно поле — Условия за прилагане — Съд, който е по-подходящ — Най-добър интерес на детето“

I – Въведение

1. Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между г‑жа J. D. и Child and Family Agency (Агенция за детето и семейството, Ирландия, наричана по-нататък „Агенцията“) във връзка с положението на второто ѝ дете, малолетното R.

2. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 15 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 ( 2 ).

3. Тази разпоредба оправомощава съда, който е компетентен да разгледа делото по същество (наричан по-нататък „съдът, който по принцип е компетентен“ или „юрисдикцията, която по принцип е компетентна“), да прехвърли делото на съда на друга държава членка, „който е по-подходящ за разглеждането на делото“, ако това „е в най-добър интерес на детето“. С поставените от запитващата юрисдикция отделни преюдициални въпроси от Съда се иска да уточни тези две специфични условия за прилагане.

II – Правна уредба

4. Съгласно съображение 5 от Регламент № 2201/2003: „За да се гарантира равенството на всички деца, настоящият регламент обхваща всички решения относно родителската отговорност, включително мерките за защита на детето, независимо от каквато и да е връзка с брачното производство“.

5. Освен това в съображения 12 и 13 от Регламент № 2201/2003 се уточнява следното: „(12) Основанията за определяне на компетентността по делата за родителската отговорност, създадени с настоящ[ия регламент], [са установени с оглед на] най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта. Това означава, че компетентност […] на първо място трябва да [имат съдилищата на] държавата членка [по] обичайното [местопребиваване] на детето, освен в няко[и] случаи на промяна на пребиваването на детето [или] по силата на споразумения между носителите на родителската отговорност. (13) В интерес на детето, настоящият регламент позволява, по силата на изключение и при спазването на определени условия, на съда, който е компетентен, да може да прехвърли делото на съда на друга държава членка, ако този съд е по-подходящ да разгледа делото. Въпреки това, в този случай на втория съд не трябва да му бъде позволено да прехвърли делото на трети съд“.

6. Накрая, съображение 33 от Регламент № 2201/2003 гласи следното: „(33) Настоящият регламент зачита основните права и спазва принципите на Хартата на основните права на Европейския съюз. В частност, той желае да гарантира зачитането на основните права на детето, както са предвидени от член 24 [от] Хартата [н]а основните права на Европейския съюз“.

7. Член 8 от същия регламент урежда общата компетентност по дела, свързани с родителската отговорност. Съгласно параграф 1 от този член: „Съдилищата на държава членка са компетентни по делата, свързани с родителската отговорност за детето, ако детето има обичайно местопребиваване в тази държава членка по времето, когато съдът е сезиран“.

8. Член 12, параграф 3, букви а) и б) от Регламент № 2201/2003 предвижда пророгация на компетентността по дела, свързани с родителската отговорност, в полза на съда, който е компетентен да се произнесе по молбата за развод, законна раздяла или унищожаване на брака, когато: „а) детето има [тясна] връзка с [държавата членка на този съд] [по-специално поради това], че единият от носителите на родителската отговорност има обичайното си местопребиваване в тази държава членка, или че детето е гражданин на тази държава членка[…] и б) компетентността на [съда] е била изрично или по друг недвусмислен начин приета от [всички страни в производството] към момента на сезирането на съда и е във висш интерес на детето“.

9. Освен това в член 15 е предвидено изключение от общата компетентност по член 8 от Регламент № 2201/2003. В посочения член, озаглавен „Прехвърляне в съд, който е по-подходящ за разглеждането на делото“, се предвижда следното: „1. По силата на изключение, съдилищата на държава членка, които са компетентни по съществото на делото могат, ако смятат, че съдът на друга държава членка, с която детето има особена връзка, е по-подходящ за разглеждането на делото, или на отделна част от него, и когато това е в най-добър интерес за детето: a) да спр[ат] делото или част[та] от него и да покан[ят] страните да внесат искане пред съда на тази друга държава членка в съответствие с параграф 4; или б) да изиска[т] от съда на другата държава членка да приеме компетентността в съответствие с параграф 5. 2. Параграф 1 се прилага: a) по искане от страна; или б) служебно от съда; или в) по искане от съда на друга държава членка, с която детето има особена връзка, в съответствие с параграф 3. Прехвърлянето, направено служебно от съда или по искане на съда на друга държава членка трябва да се приеме поне от едната от страните. 3. Счита се, че детето има особена връзка с държава членка, по смисъла на параграф 1, ако тази държава членка: a) [след сезирането на посочения в параграф 1 съд] се е превърнала в обичайно местопребиваване на детето; или б) представлява предходното обичайно местопребиваване на детето; или в) представлява мястото, определящо гражданството на детето; или г) представлява обичайното местопребиваване на носителя на родителската отговорност; или д) представлява мястото, където се намира имуществото на детето и делото засяга мерките за закрила на детето, свързани с управляването, съхраняването или разпореждането с това имущество. 4. Съдът на държавата членка, който е компетентен да разгледа делото по същество[,] постановява срок, в който съдилищата на тази друга държава членка трябва да бъдат сезирани в съответствие с параграф 1. Ако съдилищата не са сезирани до този момент, съдът, който е сезиран, продължава да упражнява компетентността си в съответствие с членове 8—14. 5. Съдилищата на тази друга държава членка могат, когато поради особените обстоятелства по делото е в най-добър интерес на детето, да приемат компетентността в рамките на шест седмици от своето сезиране в съответствие с параграф 1, буква а) или б). В този случай съдът, който е сезиран пръв, се отказва от компетентност. Иначе съдът, който е сезиран пръв, продължава да упражнява компетентността си в съответствие с членове 8—14. 6. Съдилищата си сътрудничат за целите на настоящия член или пряко, или посредством централните органи, определени в съответствие с член 53“.

III – Фактите по спора в главното производство

10. Г‑жа D., гражданка на Обединеното кралство, е родена на 15 ноември 1977 г. Тя е пристигнала в Ирландия на 29 септември 2014 г., когато е била бременна с второто си дете.

11. По-големия ѝ син, S., е бил настанен в институция в Обединеното кралство през 2010 г., след като е било констатирано, от една страна, че г‑жа D. страда от смущение на личността („асоциално поведение“) и от друга страна, че е упражнила физическо насилие спрямо това дете.

12. Поради предхождащите обстоятелства от медицински и семеен характер и докато все още е пребивавала в Обединеното кралство, г‑жа D. е участвала, с оглед бъдещото раждане на второто ѝ дете, R., в оценяване преди раждането, извършено от органите за закрила на детето по мястото на пребиваване. От това оценяване по-специално е видно, че г‑жа D. е проявявала обич към първото си дете, възприемала е положително раждането на второто си дете и се е подготвяла за това раждане. Тя е изразила готовност да работи със социалните работници и е доказала, че е способна да наеме дългосрочно жилище. Компетентните органи обаче са решили, че второто ѝ дете трябва да бъде настанено в приемно семейство до започване на процедура по осиновяването му от трето лице.

13. С цел да се установи в Ирландия г‑жа D. е прекратила договора си за наем и е продала покъщнината си в Обединеното кралство. Второто ѝ дете, R., е родено във втората държава членка един месец по-късно, на 25 октомври 2014 г. От този момент нататък майката и детето пребивават там.

14. Скоро след раждането на R. Агенцията е поискала от компетентния District Court (Районен съд, Ирландия) да постанови настаняване на детето извън семейството. Искането обаче е било отхвърлено, с мотива че Агенцията се е позовала на слухове, идващи от Обединеното кралство, които са недопустими като доказателства.

15. След като е бил сезиран с жалба от Агенцията, компетентният Circuit Court (Окръжен съд, Ирландия) е постановил R. да бъде настанено временно в приемно семейство. Впоследствие мярката е била периодично подновявана. На г‑жа D. е било предоставено все пак право да посещава редовно детето си, от което тя се е възползвала.

16. Освен това Агенцията е поискала от High Court (Върховен съд, Ирландия) делото да бъде прехвърлено за разглеждане по същество на High Court of Justice (England & Wales) (Върховен съд, Англия и Уелс, Обединено кралство) съгласно член 15 от Регламент № 2201/2003. Искането е било подкрепено от особения процесуален представител на R. (наричан по-нататък „особеният представител“).

17. Със съдебно решение от 26 март 2015 г. High Court (Върховен съд) е оправомощил Агенцията да отправи искане до High Court of Justice (England & Wales) (Върховен съд, Англия и Уелс) да упражни компетентността си по разглежданото дело. За сметка на това, видно от преюдициалното запитване, High Court (Върховен съд) не е прекратил настаняването на R. в приемното му семейство.

18. Г‑жа D. е помолила да ѝ бъде разрешено да обжалва това решение направо пред Supreme Court (Върховен съд, Ирландия), който след изслушване на страните е уважил жалбата ѝ.

19. С акта за преюдициално запитване Supreme Court (Върховен съд) приема, че делото попада изключително в компетентността на ирландските органи за закрила на детето и съдилища, и изразява редица съмнения относно условията за прилагане на член 15 от Регламент № 2201/2003.

20. Най-напред той си задава въпроса дали тази разпоредба е приложима към дело от публично-правен характер като това в главното производство независимо от факта, че по отношение на R. няма висящо производство в Обединеното кралство и че признаването на компетентността на съдилищата на тази държава членка би означавало следователно органите за закрила на детето в посочената държава членка да приемат да се самосезират по случая на R.

21. По нататък Supreme Court (Върховен съд) си задава въпроса как трябва да се тълкува посоченото в член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 понятие „най-добър интерес на детето“. Според него тълкуването следва да се извърши с оглед на целта за бързо определяне на компетентния съд, който да разгледа попадащото в обхвата на този регламент дело. От това той стига до извода, че прилагането на тази разпоредба не изисква съдът, който по принцип е компетентен, да извърши „цялостно разглеждане по същество“ на най-добрия интерес на детето, когато предвижда да прехвърли делото на съда на друга държава членка, смятан от него за по-подходящ за разглеждането му. Оттук той стига до заключението, че с оглед на „принципа, че в най-добър интерес на детето е тази преценка да бъде направена от съда, който е по-подходящ“, компетентният съд би трябвало по-скоро да извърши най-обща преценка на този въпрос, а съдът на другата държава членка трябва да извърши по-задълбочен анализ.

22. Накрая, запитващата юрисдикция си задава въпроса кои обстоятелства трябва да вземе предвид в рамките на една такава най-обща преценка. В това отношение тя приема, че не трябва да се насърчава установяването в Ирландия на граждани на Обединеното кралство, които искат да поставят децата си извън обсега на действие на компетентните органи в областта на закрилата на детето, и в по-широк смисъл, да не се създават или допускат ситуации на „forum shopping“. Все пак тя се пита доколко подобни съображения могат да бъдат взети предвид при прилагането на член 15 от Регламент № 2201/2003.

23. При тези обстоятелства Supreme Court (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда шест преюдициални въпроса.

IV – Преюдициалното запитване и производството пред Съда

24. С определение от 31 юли 2015 г., постъпило в Съда на 4 август 2015 г., Supreme Court (Върховен съд) поставя следните преюдициални въпроси: „1) Приложим ли е член 15 от Регламент 2201/2003 по отношение на основани на публичното право искания във връзка със закрила на детето, направени от местен орган в държава членка, в случаите, когато приемането на компетентността от съд на друга държава членка ще направи необходимо образуването на отделно производство от различен орган, в съответствие с различен правен ред и вероятно свързано с различна фактическа обстановка? 2) Ако отговорът на първия въпрос е положителен, в каква степен и изобщо трябва ли съдът да вземе предвид вероятните последици от уважаването на искането по член 15 по отношение на правото на свободно движение на засегнатите лица? 3) Ако понятието „най-добър интерес на детето“ по смисъла на член 15, параграф 1 от Регламент 2201/2003 се отнася само до избора на съд, какви други фактори, които не са били вече взети предвид при преценката дали друг съд е „по-подходящ“, може да вземе предвид съдът в това отношение? 4) Може ли за целите на член 15 от Регламент 2201/2003 съдът да вземе предвид материалното право, процесуалните разпоредби или съдебната практика на съответната държава членка? 5) В каква степен за целите на член 15 от Регламент 2201/2003 националният съд следва да вземе предвид конкретните обстоятелства по делото, включително желанието на майката да се премести извън обсега на действие на социалните служби в нейната държава по произход, след което да роди детето си под юрисдикцията на друга държава, чиято социална система тя счита за по-благоприятна? 6) Кои въпроси по-специално трябва да разгледа националният съд, когато определя кой съд е най-подходящ да разгледа делото?“.

25. Освен това запитващата юрисдикция иска делото да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда на Европейския съюз и член 107 от Процедурния правилник на Съда.

26. След провеждане на административно заседание на 14 август 2015 г. и след изслушване на генералния адвокат четвърти състав на Съда решава да не уважи искането, като приема, че от изложените обстоятелствата не се установява необходимата спешност, която да обоснове прилагането на посоченото производство.

27. Въпреки това се взема решение делото да се разгледа с предимство съгласно член 53, параграф 3 от Процедурния правилник.

28. Писмени становища представят Агенцията, г‑жа D., особеният представител, ирландското, чешкото и словашкото правителство, както и Европейската комисия. С изключение на чешкото и словашкото правителство, всички останали изразяват становищата си в съдебното заседание на 12 май 2016 г.

V – Анализ

29. Първият поставен от запитващата юрисдикция въпрос се различава от останалите пет въпроса. Всъщност този въпрос в известна степен се отнася до едно „предварително“ условие за прилагането на член 15 от Регламент № 2201/2003. За сметка на това, доколкото със следващите въпроси се цели да се уточнят условията за прилагане на същата разпоредбата от Регламент № 2201/2003, те могат да бъда разгледани заедно.

A – По първия преюдициален въпрос

30. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 15 от Регламент 2201/2003 може да се прилага по отношение на основано на публичното право искане във връзка със закрила на детето, направено от местен орган в първата държава членка, при положение че орган в друга държава членка ще трябва да образува отделно производство в съответствие с различен правен ред и вероятно свързано с различна фактическа обстановка, в случай че съдът на тази друга държава членка приеме, че е компетентен.

31. Според мен този въпрос налага да се разгледат три отделни проблема. Първият се отнася до евентуалното отражение на частноправната или публичноправната квалификация на производството по националното право. Вторият проблем е свързан с възможността член 15 от Регламент 2201/2003 да бъде приложен в случаите, когато няма висящо административно или съдебно производство в държавата членка, на чийто съд се предвижда да се прехвърли делото. Третият проблем се отнася до възможността да бъде сезиран съдът на друга държава членка. Макар Съдът вече да е имал възможност да отговори на първия поставен с преюдициалния въпрос проблем, то другите два все още не са били разглеждани.

1. По отражението на частноправната или публичноправната квалификация на производството

32. Съгласно член 1, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 обхватът на този регламент е ограничен до „граждански дела“.

33. Съдът вече е приел, че това понятие следва да бъде предмет на самостоятелно тълкуване ( 3 ) и че необходимостта от еднакво прилагане на Регламент № 2201/2003 изисква всички решения относно родителската отговорност да попадат в неговия обхват ( 4 ).

34. Въз основа на тези съображения Съдът приема, че понятието „граждански дела“, което отграничава обхвата на Регламент № 2201/2003, трябва да се тълкува в смисъл, че може да обхване мерки, които от гледна точка на правото на държава членка се уреждат от публичното право ( 5 ).

35. По-конкретно Съдът е постановил, основавайки се на член 1, параграф 2, буква г) от Регламент № 2201/2003 ( 6 ) и на съображение 5 от същия регламент, че решенията за поемане на грижа за деца „по естеството си съставляват действие на обществен орган, чиято цел е да задоволи нуждите от закрила и подпомагане на непълнолетните“ ( 7 ). Той също така уточнява, че „нито организацията на съдебната система в държавите членки, нито предоставянето на компетентност на административните органи могат да окажат влияние върху обхвата на регламента и върху тълкуването на понятието за граждански дела“ ( 8 ).

36. В заключение, макар и посочената в Регламент № 2201/2003 родителска отговорност формално да се отнася към „гражданските дела“, възприетата от националните законодателства квалификация е без значение ( 9 ).

2. По необходимостта от висящо административно или съдебно производство във втората държава членка

37. Съгласно член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 по дела, свързани с родителската отговорност, по принцип е компетентен съдът по обичайното местопребиваване на детето по времето, когато съдът е сезиран. Член 15 от Регламент № 2201/2003 допуска дерогация от това правило за обща компетентност.

38. Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само съдържанието ѝ, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част. Чрез тълкуването на разпоредбите на Регламент № 2201/2003 не може да се прави дерогация от тези принципи ( 10 ).

39. Що се отнася до текста на член 15 от Регламент № 2201/2003, следва да се констатира, че с него не се налага изрично изискване вече да е започнало административно или съдебно производство в друга държава членка, различна от тази на компетентния съд, съгласно член 8 от посочения регламент, за да може този съд да приложи член 15.

40. Напротив, съгласно член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 ако съдът, който е компетентен по съществото на делото смята, че съдът на друга държава членка, с която детето има особена връзка, е по-подходящ за разглеждането на делото, и когато това е в най-добър интерес за детето, той може или да изиска от съда на другата държава членка да приеме компетентността, или да спре делото и „да покани страните да внесат искане пред съда на тази друга държава членка“ ( 11 ).

41. Ако с тази разпоредба се предвижда, че страните се приканват да „внесат искане“ пред съда на другата държава членка, това a priori означава, че няма висящо аналогично искане пред този друг съд.

42. Такова тълкуване, съгласно което, за да се приложи член 15 от Регламент № 2201/2003, не е необходимо да има вече висящо административно или съдебно производство във втората държава членка, ми изглежда освен това съобразено с преследваните от посочения регламент цели.

43. Всъщност съгласно съображение 12 от Регламент № 2201/2003 установените в него правила за компетентността са установени в зависимост от най-добрия интерес на детето, и по-специално в зависимост от критерия за близост ( 12 ). От това следва, че Регламентът възприема концепцията, че най-добрият интерес на детето трябва да бъде водещ ( 13 ).

44. Въз основа на изложените съображения Съдът е постановил, че правилото за пророгация на компетентност, предвидено в член 12, параграф 3 от Регламент № 2201/2003, което също представлява дерогация от правилото за обща компетентност, може да се приложи, без да е необходимо производството в областта на родителската отговорност да е свързано с друго вече висящо производство пред юрисдикцията, в полза на която е поискана пророгацията на компетентност ( 14 ). Всъщност според Съда обратното тълкуване на тази разпоредба би я лишило от полезното ѝ действие ( 15 ). Освен това то би било в разрез с преследваните от Регламент № 2201/2003 цели, тъй като би довело до изключване на възможността за използване на тази пророгация в множество положения, при все че тя би могла да бъде в най-добър интерес за засегнатото дете ( 16 ).

45. Струва ми се, че може да се достигне до същия извод във връзка с дерогацията от компетентност, въведена с член 15 от Регламент № 2201/2003. В посочената в тази разпоредба хипотеза също така става дума за предоставянето на компетентност на съд, който е по-подходящ да защити най-добрия интерес на детето, още повече че член 15 от Регламент № 2201/2003 изрично уточнява, че изключението може да се приложи само ако с него се защитава посоченият интерес.

46. Следователно както текстът на член 15 от Регламент № 2201/2003, така и преследваните с този регламент цели налагат тълкуване, съгласно което посоченият член може да бъде приложен, дори и когато в момента няма висящо административно или съдебно производство в държавата членка, в която съдът, който по принцип е компетентен, предвижда да прехвърли делото.

3. По възможността да бъде сезиран съдът на друга държава членка

47. С оглед на предложеното от мен тълкуване на член 15 от Регламент № 2201/2003 не е необходимо да има вече висящо административно или съдебно производство в държавата членка, в която съдът, който по принцип е компетентен, предвижда да прехвърли делото. Считам обаче, че първият поставен от запитващата юрисдикция въпрос налага да се уточни по какъв начин може да се достигне до разглеждане на преписката по делото от съда на другата държава членка.

48. Всъщност според запитващата юрисдикция „приемането на компетентността от съд на друга държава членка ще направи необходимо образуването на отделно производство от различен орган, в съответствие с различен правен ред и вероятно свързано с различна фактическа обстановка“.

49. На пръв поглед във въпроса се съдържа противоречие: как един съд би могъл да приеме, че е компетентен, ако за тази цел е необходимо впоследствие да бъде образувано отделно производство?

50. Член 15 от Регламент № 2201/2003 представлява изключение от предвидената в него система на обща компетентност. Ето защо той трябва да се тълкува ограничително ( 17 ).

51. Както обаче вече посочих, член 15 от Регламент № 2201/2003 предвижда само две възможности в случая, когато компетентният да разгледа делото по същество съд смята, че съдът на друга държава членка, с която детето има особена връзка, е по-подходящ да разгледа делото, и когато това е в най-добър интерес за детето.

52. Съгласно член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 съдът, който по принцип е компетентен, може „да спре делото или част от него и да покани страните да внесат искане пред съда на тази друга държава членка [в определен от него срок]“ ( 18 ) или „да изиска от съда на другата държава членка да приеме компетентността“ ( 19 ).

53. Член 15, параграф 4 от Регламент № 2201/2003 изисква също така „съдилищата на тази друга държава членка [да бъдат] сезирани в съответствие с параграф 1“ ( 20 ), а в член 15, параграф 5 освен това се уточнява, че „[с]ъдилищата на тази друга държава членка могат, когато поради особените обстоятелства по делото е в най-добър интерес на детето, да приемат компетентността в рамките на шест седмици от своето сезиране в съответствие с параграф 1, буква а) или б)“ ( 21 ) . Следователно тези две хипотези се свеждат единствено до сезирането, извършено от страните в спора, висящ пред компетентния да разгледа делото по същество съд, или в отправянето от този съд на покана към другия съд да приеме, че е компетентен.

54. Според запитващата юрисдикция обаче съдът на другата държава членка би могъл да разгледа преписката по делото, за което съдът на първата държава членка иска от него да приеме компетентност съгласно член 15 от Регламент № 2201/2003, само ако по инициатива на местния орган на Обединеното кралство пред съда се образува отделно производство въз основа на правния ред на втората държава членка ( 22 ).

55. Следователно компетентността на съда на тази друга държава членка е обусловена от подаването на ново искане от орган на тази втора държава членка, която не е страна във висящото пред първия съд производство.

56. Налага се изводът, че този случай не е изрично уреден в член 15 от Регламент № 2201/2003. Следователно, тъй като този член трябва да се тълкува ограничително, ми се струва невъзможно той да бъде приложен в подобен случай.

57. Също така трябва да поясня, че член 55 от Регламент № 2201/2003, озаглавен „Сътрудничество по делата, които са специфични по въпросите на родителската отговорност“, според мен не би могъл да доведе до промяна на този анализ. Всъщност, макар и в тази разпоредба да се посочва член 15 от регламента, това е единствено с цел да се „подпомага[…] обмен[ът] на информация между съдилищата“ ( 23 ).

4. Междинно заключение

58. С оглед на гореизложените съображения предлагам на първия поставен от запитващата юрисдикция въпрос да се отговори, че член 15 от Регламент № 2201/2003 е приложим в случай на искане във връзка със закрила на детето, което е от публичноправен характер съгласно националното право, дори и когато все още няма висящо административно или съдебно производство в държавата членка, в която съдът, който е компетентен да разгледа делото по същество, предвижда да прехвърли делото. Тази разпоредба обаче не е приложима, ако компетентността на съда, на който се предвижда да се прехвърли делото, е обусловена от образуването на производство по искане на лице, което не е страна във висящото производство пред съда, който е по принцип компетентен.

Б– По преюдициални въпроси от втори до шести

59. С втори до шести въпрос запитващата юрисдикция иска да получи разяснения относно условията за прилагане на член 15 от Регламент № 2201/2003. Както посочих по-горе, ще ги разгледам най-общо. Най-напред обаче следва да се уточнят определените от член 15 от Регламент 2201/2003 условия и техният обхват.

1. По условията, предвидени в член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 (трети преюдициален въпрос)

60. Формално в член 15 от Регламент № 2201/2003 са посочени три условия, при които съдът, който е компетентен да разгледа делото по същество, го прехвърля на друг съд. Необходимо е детето да има особена връзка с другата държава членка, съдът на тази друга държава членка да е по-подходящ за разглеждането на делото и това да е в най-добър интерес на детето.

61. Първото условие е посочено подробно в член 15, параграф 3 от Регламент № 2201/2003. В това отношение няма разногласия. От една страна, посоченото в тази разпоредба изброяване е императивно. То не е придружено от дума, която предполага, че се отнася до примерно изброяване, като наречието „по-специално“ или „например“. От друга страна, с него се уточнява едно от условията на допусканото от член 15, параграф 1 изключение. Ето защо изброяването трябва да се тълкува единствено ограничително ( 24 ).

62. Следователно изброяването по член 15, параграф 3 от Регламент № 2201/2003 трябва да се разглежда като изчерпателен списък на положения, при които изискваната в параграф 1 от този член особена връзка се приема за установена ( 25 ).

63. Тълкуването на другите две условия — по-подходящият съд и най-добрият интерес на детето — създават по-големи затруднения, тъй като законодателят на Съюза не им е дал определения, нито е посочил кои обстоятелства подлежат на преценка.

64. Най-напред следва да се определи дали става въпрос за две кумулативни условия, които трябва да се преценяват поотделно, или националните съдилища могат да разгледат тези две условия заедно.

65. В писменото си становище Комисията счита, че те са неделими и че критерият за „най-добър интерес“ просто обуславя предоставеното на съда с член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 право на преценка ( 26 ). С оглед на това определянето на по-подходящия съд може да стане само при зачитане на най-добрия интерес на детето. Следователно тези два критерия съставляват част от един и същ процес на преценка.

66. Споделям това тълкуване на член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, което ми изглежда съобразено с преследваните от регламента цели.

67. Разбира се, използването на съюза „и“ предполага разграничение между двете условия. Считам обаче, че уточнението относно най-добрия интерес на детето не е самостоятелно условие, а представлява повторение на общата цел, която е ръководна по отношение на правилата за определяне на компетентността по дела, свързани с родителската отговорност. Както вече припомних, те са установени с оглед на най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта ( 27 ).

68. Този съвместен прочит на двата критерия по член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 е съобразен с намеренията на законодателя, както е видно от съображения 12 и 13 от посочения регламент. Всъщност съгласно съображение 12 „[о]снованията за определяне на компетентността по делата за родителската отговорност, създадени с настоящ[ия регламент], [са установени с оглед на] най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта“. В съображение 13 обаче се уточнява, че „[в] интерес на детето, настоящият регламент позволява, по силата на изключение и при спазването на определени условия, на съда, който е компетентен, да може да прехвърли делото на съда на друга държава членка, ако този съд е по-подходящ да разгледа делото“ ( 28 ).

69. Този анализ се потвърждава в още по-голяма степен от съображение 33 от Регламент № 2201/2003. Всъщност съгласно това съображение регламентът зачита основните права и спазва принципите на Хартата на основните права на Европейския съюз. За тази цел „[в] частност, той желае да гарантира зачитането на основните права на детето, както са предвидени от член 24 [от] Хартата [н]а основните права на Европейския съюз“. Според втория параграф от този член обаче „[п]ри всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“.

70. От тези съображения ясно следва, че изключението от общата компетентност може да бъде направено само в полза на по-подходящ съд с оглед на интереса на детето и че с оглед на това най-добрият интерес на детето не представлява условие за изключението, което трябва да бъде разглеждано отделно, а общ критерий, който трябва да ръководи всяко решение относно компетентността по дела, свързани с родителската отговорност, независимо дали тя се разглежда като принцип, или като изключение. Всъщност интересът на детето е посочен като критерий за обща преценка в съображение 12 и е припомнен в съображение 13 като въведение към изключението. От тези съображения следва, че „компетентността по въпросите на родителската отговорност трябва да бъде определяна на първо място в зависимост от интересите на детето“ ( 29 ).

71. В рамките на член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 законодателят на Съюза е избрал „особената връзка“, която детето би могло да има с друга държава членка, като обстоятелство, при което може да се извърши дерогиране от критерия за близост. Посочените в параграф 3 обстоятелства обаче не предполагат непременно, че съдът на другата държава членка е по-подходящ да разгледа делото. По тази причина съдът, който по принцип е компетентен, трябва да направи преценка на тази възможност с оглед на интереса на детето ( 30 ).

72. Ето защо смятам, че с член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 се налага извършването на проверка относно това дали съдът, на който съдът, който по принцип е компетентен, предвижда да прехвърли делото, е по-подходящ от него да постанови решение относно родителската отговорност, което да съответства в по-голяма степен на най-добрия интерес на детето. Впрочем с оглед само на този критерий съдът, на който ще бъде прехвърлено делото, ще приеме или ще откаже да упражни компетентността си въз основа на член 15, параграф 5 от Регламент № 2201/2003. Следователно въпросът не е дали изходът от делото би бил по-благоприятен с оглед на интереса на детето, а дали прехвърлянето на компетентност е в негов интерес.

73. С други думи, най-добрият интерес на детето е условие и основание за решенията на съда, който по принцип е компетентен, да прехвърли делото на друг съд (член 15, параграф 1), както и за решенията на съда, адресат на прехвърлянето, да приеме да разгледа делото (член 15, параграф 5) ( 31 ).

74. В заключение ще допълня, че според мен извършването на отделен или съвместен анализ на наложените с член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 второ и трето условие няма конкретни последици, тъй като при всички положения трябва да бъдат изпълнени и трите условия от тази разпоредба.

75. Тъй като обаче повдигнатият проблем се отнася само до компетентността, а не до разглеждане на делото по същество, не виждам как даден съд би могъл да реши, че друг съд е по-подходящ да разгледа дело относно родителската отговорност, без това да бъде в интерес на детето. Също така не считам, че прехвърлянето на компетентност би могло да бъде в интерес на детето, когато съдът, на който ще бъде препратено делото, не би бил по-подходящ за разглеждането на това дело. Според мен при разглеждането на условията относно съда, който е „по-подходящ да разгледа делото“, и относно „най-добрия интерес на детето“ те неминуемо се припокриват.

2. По обстоятелствата, които могат да бъдат взети предвид при преценката на съда, който е по-подходящ за разглеждането на делото

a) Становище относно кръга на правомощия на Съда (шести преюдициален въпрос)

76. В самото начало ще припомня, че съгласно член 13, параграф 2 ДЕС Съдът действа в кръга на правомощията, които са му предоставени с Договора. Следователно в рамките на член 267 ДФЕС Съдът е компетентен да се произнася относно валидността и тълкуването на актове на институциите.

77. Ето защо, като отговарям по този начин на шестия преюдициален въпрос, считам, че Съдът не е компетентен да посочи списък с конкретни въпроси, които националният съд трябва да разгледа, за да определи съда, който е по-подходящ за разглеждането на делото, при положение че законодателят на Съюза не е счел за необходимо да го направи ( 32 ).

78. За сметка на това Съдът следва да предостави на националния съд насоките за тълкуване, които могат да бъдат полезни за решаване на делото, с което е сезиран.

б) По необходимостта да се вземе предвид материалното право, процесуалните разпоредби или съдебната практика на съдилищата на съответната държава членка, които евентуално са компетентни (четвърти преюдициален въпрос)

79. С четвъртия въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали съдът, който възнамерява да приложи член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, трябва да вземе предвид материалното право, процесуалните разпоредби или съдебната практика на съда на другата държава членка, който евентуално е компетентен.

80. Ирландия поддържа, че съдът не трябва да извършва такава сравнителна оценка на разпоредбите на процесуалното и материалното право или на съдебната практика, свързани с тези разпоредби ( 33 ). Становището на Комисията не е така категорично. Тя посочва, че съдът не трябва „систематично“ да извършва анализ на приложимите разпоредби на процесуалното право, стълкновителните норми и материалноправните разпоредби ( 34 ).

81. Смятам, че изключването на анализа на материалното право при прилагането на член 15 от Регламент № 2201/2003 е в съответствие с принципа на взаимно доверие, който е в основата на този регламент.

82. Всъщност, както Съдът вече е имал повод да уточни, именно взаимното доверие дава възможност да се изгради задължителна система от правила за компетентността, които всички съдилища по Регламент № 2201/2003 са длъжни да спазват ( 35 ).

83. Това доверие е от такова естество, че дори допуска въвеждането на особен режим с цел да се улесни изпълнението на решения, свързани с правото на лични отношения с детето, за което се счита, че е от основно значение за защитата на посоченото в член 24, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз основно право на детето да поддържа лични отношения и преки контакти с двамата си родители.

84. Всъщност Съдът е постановил, че „този режим се основава на принципа на взаимно доверие между държавите членки, че съответните им национални правни системи са в състояние да осигурят еднаква и ефективна защита на основните права, признати на равнището на Съюза, в частност в Хартата (решение Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, т. 70), и изключва всякаква форма на преразглеждане на решението, постановено от съда на държавата по произход“ ( 36 ).

85. Следователно първоначално компетентният съд трябва да извърши преценка единствено кой съд е най-подходящ да защити интереса на детето ( 37 ). За тази цел той следва да има предвид, че „компетентността по въпросите на родителската отговорност трябва да бъде определяна на първо място в зависимост от интересите на детето“ ( 38 ).

86. Следователно не става въпрос да се определи мястото, на което ще се достигне до най-доброто разрешение на делото по същество, а да се установи по-подходящият да постанови такова разрешение съд. За тази цел може да се окаже от полза да се разгледат процесуалните правила, уреждащи приемането на компетентността от другия съд или следваната практика. Всъщност по дефиниция това са правилата, които „уреждат“ приемането на компетентността.

87. След като общият обхват на анализа бе определен по-точно, ще се опитам да посоча някои конкретни обстоятелства, по-специално сред процесуалните правила, които могат да бъдат взети предвид при определяне на съда, който е по-подходящ да разгледа делото.

в) По обстоятелствата, които могат да бъдат взети предвид (втори, трети и пети преюдициални въпроси)

88. Както вече неколкократно посочих, постоянната съдебна практика потвърждава, че правилата относно компетентността в Регламент № 2201/2003 са създадени в съответствие с критерия на близост с цел да се гарантира, че националният съд, който е най-тясно свързан с детето, ще се произнесе в съответствие с неговия най-добър интерес ( 39 ).

89. Както вече посочих в точка 70 от настоящото заключение, от съображения 12 и 13 ясно следва, че най-добрият интерес на детето представлява общият критерий, от който трябва да се ръководи всяко решение относно компетентността по дела, свързани с родителската отговорност, независимо дали тя се разглежда като принцип или като изключение.

90. Следователно, ако съдът, който по принцип е компетентен, иска да приложи член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, той трябва да посочи обстоятелствата, които могат да влязат в противоречие със сериозното предположение в полза на държавата по обичайното местопребиваване на детето. Това разглеждане трябва да се извърши въз основа на конкретен анализ ( 40 ) в смисъл, че съдът трябва да анализира защо по-конкретно тези обстоятелства имат превес над неговата компетентност.

91. В заключение съдът, който по принцип е компетентен, трябва да се увери, че решението относно родителската отговорност ще бъде взето от съда, който е в най-тясна връзка с обстоятелствата по конкретния случай.

92. За целите на определянето на този съд споделям становището на генералния адвокат Cruz Villalón относно определянето на обичайното местопребиваване на детето, според което „[…] този анализ трябва да се направи от гледна точка на детето и в никакъв случай от гледна точка на родителите, колкото и оправдани да са исканията им във връзка с това дете“ ( 41 ).

93. По този начин, като взема предвид дадения от запитващата юрисдикция в петия преюдициален въпрос пример, желанието на една майка да избегне социалните служби на държавата си по произход, като се премести в друга държава членка, чиято социална система счита за по-благоприятна, не ми се струва само по себе си от значение при определянето на съда, който е по-подходящ да разгледа делото. С други думи, това обстоятелство може да се вземе предвид само ако може да повлияе върху възможността на съда да разгледа делото в интерес на детето.

94. По същата логика разсъждение относно свободното движение на засегнатите лица е от значение единствено ако би могло да повлияе върху определянето на възможността на съда да разгледа делото в най-добър интерес на детето.

95. За сметка на това обстоятелства, като езика на производството, наличието на релевантни доказателства например относно способността на един или двамата родители за отглеждане и обучение на детето, възможността за посочване на необходимите свидетели и вероятността те да се явят пред съда, наличието на медицински и социални доклади и възможността при необходимост те да бъдат актуализирани, дори срока, в който ще бъде постановено решението ( 42 ), могат непосредствено да повлияят върху възможността на съда да разгледа делото в интерес на детето. Следователно те могат да се вземат предвид.

96. Фактът, че тези обстоятелства или някои от тях се намират на територията на друга държава членка, различна от тази на съда, който по-принцип е компетентен, не трябва да омаловажи значението на средата, в която се развива детето, т.е. тази на обичайното му местопребиваване, и влиянието, което би могло да има върху физическото и психическото му състояние отвеждането му, което е свързано с прехвърлянето на делото на съд в друга държава членка.

97. В това отношение ми се струва, че някои документи, които са необходими, за да се извърши преценка по делото, например биха могли лесно да бъдат получени, като просто се приложи посоченото в член 15, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 задължение за сътрудничество.

3. Междинно заключение

98. Следователно с оглед на гореизложените съображения смятам, че с член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 изисква от съда, който е компетентен да разгледа делото по същество, да извърши проверка относно това дали съдът, на който той предвижда да прехвърли делото, е по-подходящ от него да постанови решение относно родителската отговорност, което да съответства в по-голяма степен на най-добрия интерес на детето.

99. За тази цел той трябва да се увери, че решението относно родителската отговорност ще бъде взето от съда, който е най-тясно свързан с обстоятелствата по конкретния случай. Преценката трябва да се направи от гледна точка на детето, с цел да се защити интересът му, без да е необходимо компетентният да разгледа делото по същество съд да извършва сравнителен анализ на приложимото от съдилищата на другата държава членка материално право. За сметка на това може да бъде уместно да се направи анализ на приложимите процесуални правила или на обичайно следваната практика от съдилищата на другата държава членка. Могат да бъдат взети предвид обстоятелства като езика на производството, наличието на относими доказателства, възможността за посочване на подходящи свидетели и вероятността те да се явят пред съда, наличието на медицински и социални доклади и възможността при необходимост те да бъдат актуализирани, както и срока, в който ще бъде постановено решението.

100. Местонахождението на тези доказателства или на някои от тях на територията на държава членка, различна от тази на съда, който по принцип е компетентен, не трябва да омаловажава значимостта на обстановката, в която детето се развива най-добре, и въздействието, което преместването, свързано с прехвърлянето на делото на съд в друга държава членка, би могло да има върху доброто му физическо и душевно състояние.

VI – Заключение

101. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Supreme Court (Върховен съд, Ирландия) преюдициални въпроси по следния начин: „1) Член 15 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, е приложим в случай на искане във връзка със закрила на детето, което е от публичноправен характер съгласно националното право, дори и когато все още няма висящо административно или съдебно производство в държавата членка, в която съдът, който е компетентен да разгледа делото по същество, предвижда да прехвърли делото. Тази разпоредба обаче не е приложима, ако компетентността на съда, на който се предвижда да се прехвърли делото, е обусловена от образуването на производство по искане на лице, което не е страна във висящото производство пред съда, който е по принцип компетентен. 2) Член 15, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 изисква от съда, който е компетентен да разгледа делото по същество, да извърши проверка относно това дали съдът, на който той предвижда да прехвърли делото, е по-подходящ от него да постанови решение относно родителската отговорност, което да съответства в по-голяма степен на най-добрия интерес на детето. За тази цел той трябва да се увери, че решението относно родителската отговорност ще бъде взето от съда, който е най-тясно свързан с обстоятелствата по конкретния случай. Преценката трябва да се направи от гледна точка на детето, с цел да се защити интересът му, без да е необходимо компетентният да разгледа делото по същество съд да извършва сравнителен анализ на приложимото от съдилищата на другата държава членка материално право. За сметка на това може да бъде уместно да се направи анализ на приложимите процесуални правила или на обичайно следваната практика от съдилищата на другата държава членка. Могат да бъдат взети предвид обстоятелства като езика на производството, наличието на относими доказателства, възможността за посочване на подходящи свидетели и вероятността те да се явят пред съда, наличието на медицински и социални доклади и възможността при необходимост те да бъдат актуализирани, както и срока, в който ще бъде постановено решението. Местонахождението на тези доказателства или на някои от тях на територията на държава членка, различна от тази на съда, който по принцип е компетентен, не трябва да омаловажава значимостта на обстановката, в която детето се развива най-добре, и въздействието, което преместването, свързано с прехвърлянето на делото на съд в друга държава членка, би могло да има върху доброто му физическо и душевно състояние“.

( 1 ) Език на производството: френски.

( 2 ) ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183.

( 3 ) Вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2007 г., С., C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 46.

( 4 ) Вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2007 г., С., C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 47 и 48.

( 5 ) Вж. в този смисъл решения от 27 ноември 2007 г., С., C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 51 и от 2 април 2009 г., A., C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 27. Относно ирландското законодателство вж. решение от 27 ноември 2007 г., C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 60.

( 6 ) Съгласно член 1, параграф 2, буква г) от Регламен № 2201/2003 поставянето на дете в семейство за отглеждане или под институционална грижа е една от областите, свързани с родителската отговорност.

( 7 ) Решение от 2 април 2009 г., A., C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 26.

( 8 ) Решение от 27 ноември 2007 г., C., C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 45.

( 9 ) Вж. по-специално Dutta, A. et Schulz, A. First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive. — Journal of Private International Law. 2014, p. 1—40, по-специално p. 5—7, Gallant, E. Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000. — In: Torck, St., Cadiet, L. et Jeuland, E. (dir). Droit processuel civil de l’Union européenne. LexisNexis. 2011, p. 59—98, и по-специално no 177.

( 10 ) Като пример за прилагането на тези принципи при тълкуване на разпоредба от Регламент № 2201/2003 вж., наред с други, Решение от 12 ноември 2014 г., L, (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Курсивът е мой.

( 12 ) Вж. в този смисъл решения от 2 април 2009 г., A., C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 35, от 23 декември 2009 г., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 35, от 22 декември 2010 г., Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 46, от 1 октомври 2014 г., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, т. 44 и от 12 ноември 2014 г., L.C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 48. Вж. също така решение от 15 юли 2010 г., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, т. 91.

( 13 ) Вж. в този смисъл решение от 12 ноември 2014 г., L., C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 48.

( 14 ) Решение от 12 ноември 2014 г., L., C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 45.

( 15 ) Решение от 12 ноември 2014 г., L., C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 46.

( 16 ) Решение от 12 ноември 2014 г., L., C‑656/13, EU:C:2014:2364, т. 48.

( 17 ) Вж. в този смисъл решение от 23 декември 2009 г., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 38.

( 18 ) Член 15, параграф 1, буква а) от Регламент № 2201/2003.

( 19 ) Член 15, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003.

( 20 ) Курсивът е мой.

( 21 ) Курсивът е мой.

( 22 ) Точка 17 от акта за преюдициално запитване.

( 23 ) Курсивът е мой.

( 24 ) Вж. в този смисъл решение от 23 декември 2009 г., Detiček, C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 38.

( 25 ) В това отношение консултираната доктрина изглежда единодушна. Вж. по-специално Franck, St. La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé. — Revue trimestrielle de droit familial. 2005, p. 700, Gallant, E. Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000. — In Torck, St., Cadiet, L. et Jeuland, E. (dir). Droit processuel civil de l’Union européenne. LexisNexis. 2011, p. 59—98, и по-специално no 177; Ancel, B. et Muir Watt, H. L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé. 2005, p. 569 sq, и по-специално no 29.

( 26 ) Вж. т. 33 от писменото становище на Комисията.

( 27 ) Вж. точка 43 от настоящото заключение и съдебната практика, цитирана в бележка под линия 12.

( 28 ) Курсивът е мой.

( 29 ) Решение от 1 октомври 2014 г., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, т. 45. Курсивът е мой.

( 30 ) Вж. в този смисъл Dutta, A. et Schulz, A. First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive. — Journal of Private International Law. 2014, p 1—40, и по-специално p. 8, Gallant, E. Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000. — In Torck, St., Cadiet, L. et Jeuland, E. (dir). Droit processuel civil de l’Union européenne. LexisNexis, 2011, р. 59—98, и по-специално no 217.

( 31 ) Вж. в този смисъл Ancel, B. et Muir Watt, H. L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé. 2005, р. 569 sq, и по-специално no 29.

( 32 ) Вж. в този смисъл заключение на генералния адвокат Sharpston по съединени дела Sturgeon и др., C‑402/07 и C‑432/07, EU:C:2009:416, т. 94.

( 33 ) Вж. т. 46 от писменото становище на Ирландия.

( 34 ) Вж. т. 28 от писменото становище на Комисията.

( 35 ) Вж. в този смисъл решение от 15 юли 2010 г., Purrucker, C‑256/09, EU:C:2010:437, т. 72.

( 36 ) Решение от 9 септември 2015 г., Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, т. 58.

( 37 ) Вж. в този смисъл Henricot, C. Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. — Revue trimestrielle de droit familial. 2008, р. 526—533, и по-специално р. 529, както и Ancel, B. et Muir Watt, H., L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé. 2005, р. 569 sq, и по-специално no 28.

( 38 ) Решение от 1 октомври 2014 г., E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, т. 45. Курсивът е мой.

( 39 ) Вж. точки 43 и 67 от настоящото заключение и съдебната практика, цитирана в бележка под линия 12.

( 40 ) Вж. в този смисъл Henricot, C. Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. — Revue trimestrielle de droit familial. 2008, р. 526—533, и по-специално р. 530.

( 41 ) Становище на генералния адвокат Cruz Villalón, Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, т. 93.

( 42 ) Някои автори изразяват съмнения относно релевантността на този критерий, предвид „несигурния“ характер на прогнозата, която може да се направи във връзка със спазването от съда на другата държава членка на разумния срок (вж. в този смисъл Wautelet, P. Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit “Bruxelles II bis”) — In: Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée. Vol. 5. La Charte, 2012, р. 363—482, и по-специално р. 424). Значението на бързото постановяване на решение по свързани с дете дела обаче ми се струва, че има превес над произтичащите от извършването на такава преценка на срока затруднения. Всъщност, както вместо въведение посочват A. Dutta и A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]“ (Dutta, A. et Schulz, A. First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive. — Journal of Private International Law. 2014, р. 1—40, и по-специално р. 2).