ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г‑ЖА J. KOKOTT

представено на 12 септември 2013 година ( 1 )

Дело C‑530/11

Европейска комисия

срещу

Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия

„Орхуска конвенция — Директива 2003/35/EО — Достъп до правосъдие — Понятие за възпрепятстващо скъпо съдебно производство — Транспониране“

I – Въведение

1. Известно е, че в Обединеното кралство не е евтино да се водят съдебни дела. Особено високи могат да се окажат разноските за процесуално представителство. Тъй като по правило загубилата делото страна заплаща разноските на спечелилата страна, съдебното производство крие значителен финансов риск.

2. Орхуската конвенция ( 2 ) обаче, а за някои производства и транспониращата я Директива 2003/35 ( 3 ) изискват съдебните производства по въпроси на околната среда да не бъдат възпрепятстващо скъпи. В Решение по дело Edwards ( 4 ) Съдът вече е анализирал значението на тази разпоредба съвсем абстрактно на фона на английското право. Сега трябва конкретно да бъде изяснено дали Обединеното кралство е транспонирало правилно съответните разпоредби.

3. В този аспект най-напред става въпрос за дискреционната власт на съдилищата в някои случаи да ограничават риска за жалбоподателя да заплати разноските на ответника, в случай че загуби делото. По-нататък трябва да бъде изяснено дали правото на Съюза допуска, когато упражняват тази власт, съдилищата да ограничават и риска за ответника, който обикновено е административен орган, да заплати разноските на жалбоподателя. Накрая, спорно е дали във въпросните производства е допустимо привременната защита да се обвързва със задължение на молителя, ако загуби делото по същество, да поправи вредите, възникнали в резултат от допускането на такава привременна защита. Първо обаче е нужно да се изясни въпросът доколко директивите може да се транспонират чрез съдебната практика.

II – Правна уредба

А– Международното право

4. Релевантните разпоредби относно съдебните разноски по дела в областта на околната среда се съдържат в Орхуската конвенция, подписана на 25 юни 1998 г. в Орхус (Дания) от тогавашната Европейска общност ( 5 ).

5. Член 6 от Конвенцията предвижда участие на обществеността при вземането на решения по определени дейности.

6. В член 9 от Конвенцията се урежда достъпът до правосъдие по дела в областта на околната среда. В настоящия случай става въпрос за производство по параграф 2: „В рамките на своето национално законодателство всяка страна осигурява на членовете на заинтересованата общественост, […] достъп до процедура за обжалване пред съда и/или друг законово установен независим и безпристрастен орган, за да оспорва[т] по същество и от процедурна гледна точка законността на всяко решение, действие или пропуск в съответствие с разпоредбите на член 6 […] на тази конвенция“.

7. Параграф 4 урежда в частност разноските: „4. В допълнение и без ущърб на предвиденото в параграф 1 по-горе, процедурите, споменати в параграфи 1, 2 и 3, предоставят адекватни и ефективни средства за правна защита, включително при необходимост правна защита под формата на съдебно запрещение, и са справедливи, безпристрастни и своевременни, без да бъдат недостъпно скъпи. […]“.

Б – Правото на Съюза

8. В приложение на разпоредбите в член 9, параграф 2 от Орхуската конвенция относно достъпа до правосъдие член 3, точка 7 от Директива 2003/35 въвежда член 10а в Директивата за ОВОС ( 6 ), а член 4, точка 4 от Директива 2003/35 въвежда член 15а в Директивата за КПКЗ ( 7 ). Петата алинея от двете разпоредби съдържа еднакъв текст относно разноските: „Всяка подобна процедура следва да бъде честна, справедлива, своевременна и да не бъде възпрепятстващо скъпа“.

В – Правото на Обединеното кралство

9. Съгласно правило 44.3, параграф 2 от Civil Procedure Rules (Правила за гражданското съдопроизводство) за Англия и Уелс разноските на спечелилата делото страна принципно се поемат от загубилата страна. В зависимост от обстоятелствата по делото обаче съдът може да вземе и друго решение. По-специално правило 44.3, параграф 6 допуска да се постанови решение за ограничаване на отговорността за разходите на насрещната страна до определена сума. В Шотландия и Северна Ирландия правната уредба е подобна.

10. Правило 25 от Civil Procedure Rules урежда привременната защита. Към тази разпоредба съществуват т.нар. „practice directions“ („практически насоки“), точка 5.1 от които предвижда, че във всяко разпореждане за привременни мерки следва да се включи и волеизявление на молителя, с което той се задължава пред съда да обезщети ответната страна за евентуално понесените от нея вреди в размер, който съдът прецени за необходим. Освен това съгласно точка 5.1.А съдът трябва да прецени дали да не изиска волеизявление в този смисъл и що се отнася до вредите, които трети лица биха могли да претърпят в резултат от разпореждането за привременни мерки. По своя преценка обаче съдът може и да не изиска да се поеме такова задължение. Докато правилата в Северна Ирландия са подобни, в Шотландия такова задължение за обезщетение за вреди не е познато.

11. След Решение по дело Edwards ( 8 ) Обединеното кралство допълва тези правила, така че да съобрази Орхуската конвенция и член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, но по времеви причини тези изменения не са предмет на настоящото дело.

III – Досъдебна процедура и искания

12. Във връзка с подадена жалба Комисията се обръща на 23 октомври 2007 г. към Обединеното кралство да вземе отношение по въпроса дали е изпълнило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35.

13. Въпреки отговорите на Обединеното кралство от 20 декември 2007 г. и от 5 септември 2008 г. на 22 март 2010 г. Комисията отправя към тази държава членка мотивирано становище, в което застъпва виждането, че Обединеното кралство нито е транспонирало напълно посочените разпоредби, нито ги е приложило правилно. Комисията приканва Обединеното кралство в срок от два месеца, т.е. до 22 май 2010 г., да предприеме необходимите мерки, за да се съобрази със становището.

14. Комисията не променя виждането си и след отговора на Обединеното кралство от 19 юли 2010 г. и на 18 октомври 2011 г. предявява настоящия иск. Тя иска: 1) да се установи, че като не е транспонирало напълно и не е приложило правилно член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, Обединеното кралство не е изпълнило задълженията си по тази директива; 2) Обединеното кралство да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.

15. Обединеното кралство моли Съда: 1) да установи, че Обединеното кралство не е нарушило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35; 2) да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

16. С определение от 4 май 2012 г. председателят на Съда допуска Кралство Дания и Ирландия да встъпят по делото в подкрепа на Обединеното кралство.

17. Страните представят писмени становища и с изключение на Дания се представляват в съдебното заседание от 11 юли 2013 г.

IV – Правен анализ

18. Комисията основава иска си на член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, но ми се струва по-логично при обсъждането на основанията на иска да се разгледат въведените с тях разпоредби, а именно член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ. Съгласно идентичния текст на пета алинея от тези две разпоредби предвидените в тях процедури за обжалване на разрешителните въз основа на двете директиви не бива да бъдат възпрепятстващо скъпи. С това се транспонира член 9, параграф 4 от Орхуската конвенция по отношение на предвидената в член 9, параграф 2 от Конвенцията процедура за обжалване.

19. С иска си Комисията възразява както срещу транспонирането на тази разпоредба в трите правни системи в Обединеното кралство, а именно в правото на Англия и Уелс, включително Гибралтар, в правото на Шотландия и в правото на Северна Ирландия (по този въпрос вж. раздел Б), така и срещу прилагането ѝ (по този въпрос вж. раздел В). Първо обаче искам да изложа накратко основните изводи от междувременно постановеното Решение по дело Edwards ( 9 ) и да анализирам в тяхната светлина някои от доводите на страните, които, макар да имат връзка с проблема за съдебните разноски, всъщност не допринасят за изясняването на отделните основания на иска (по този въпрос вж. раздел А).

А – Предварителна бележка

20. Член 10а, пета алинея от Директивата за ОВОС и член 15а, пета алинея от Директивата за КПКЗ, както и член 9, параграф 4 от Конвенцията уреждат задължение за защита във връзка със съдебните разноски. С Решение по дело Edwards то е конкретизирано.

21. Съгласно това решение лицата, посочени в член 10а от Директивата за ОВОС и в член 15а от Директивата за КПКЗ, не бива да бъдат възпрепятствани, поради евентуална финансова тежест, да подават и да поддържат пред съдилищата жалби, свързани с приложението на тези разпоредби. За целта следва да се вземат предвид както интересът на лицето, което иска да защити правата си, така и общият интерес, свързан със защитата на околната среда ( 10 ).

22. Освен това Съдът подчертава, че изискването производствата да не са възпрепятстващо скъпи се отнася до всички финансови разходи, които възникват във връзка с участието в съдебното производство. Следователно дали производството е възпрепятстващо скъпо трябва да се преценява общо, като се вземат предвид всички разходи, направени от засегнатата страна ( 11 ). По принцип това обхваща и разноските за процесуално представителство.

23. Накрая, от Решение по дело Edwards става ясно, че противно на доводите на Дания, изискването съдебното производство да не бъде възпрепятстващо скъпо не може да бъде преценявано по различен начин от националната юрисдикция в зависимост от това дали тя се произнася по разноските в първоинстанционното производство, при обжалването на решението на първата инстанция или при последващо обжалване ( 12 ). Тази констатация обаче не следва да се разбира в смисъл, че когато на по-горна инстанция се преценява каква е допустимата тежест на съдебните разноски, могат да се пренебрегнат вече възникналите разноски. Напротив, всяка инстанция трябва да следи разноските на всички инстанции общо да не са недостъпно или възпрепятстващо високи.

24. Дания обаче правилно посочва, че в някои производства по обжалване може да не е необходимо професионално процесуално представителство. Такъв може да е случаят например когато в процеса пред компетентните инстанции е силно изразено служебното начало и по тази причина те са длъжни служебно да установят всички релевантни доводи и обстоятелства. Дали обаче професионалното представителство в процеса наистина е ненужно, следва да се преценява за всеки конкретен случай, като се вземат предвид всички правни и практически условия по съответното дело, както и обичайната практика.

25. В настоящия случай е безспорно, че адвокатското представителство пред съдилищата на Обединеното кралство е необходимо и че то може да генерира значителни разноски. Държавата членка обяснява това с особените характеристики на състезателното съдебно производство по общото право (common law), които поставят особено високи изисквания пред процесуалния представител.

26. Както е и пред съдилищата на Съюза, разноските за процесуално представителство в Обединеното кралство по правило се понасят от загубилата страна. Ето защо, ако не спечелят делото, лицата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ в общия случай ще трябва да понесат разноските на ответната страна и своите собствени. Ако жалбата им бъде уважена обаче, ответната страна ще понесе и техните разноски по делото.

27. Макар че Обединеното кралство очевидно разглежда като оправдани съдебните разноски, които възникват съгласно тази система, рискът от заплащане на съдебни разноски може да възпрепятства повдигането и поддържането на жалби по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ. Следователно производствата може би са недостъпно или възпрепятстващо скъпи по смисъла на тези разпоредби. Това изисква да се осигури достатъчна защита във връзка със съдебните разноски.

28. Обединеното кралство посочва различни механизми, които покриват или поне ограничават риска от заплащане на съдебни разноски. Комисията не възразява срещу тези механизми като такива, но основателно приема, че те не са достатъчни за целите на транспонирането на член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ.

29. Така например Обединеното кралство е предвидило възможност за предоставяне на правна помощ, но не отрича, че сдруженията не могат да я ползват ( 13 ) и че тя се предоставя само ако заинтересованото лице не разполага с достатъчно средства. Тъй като сдруженията и платежоспособните лица ( 14 ) също следва да разполагат със защита срещу възпрепятстващо високи съдебни разноски, този правен механизъм не е достатъчен, за да осигури необходимата защита във връзка със съдебните разноски.

30. По-нататък Обединеното кралство изтъква, че рискът от заплащане на съдебни разноски, който възниква при подаването на жалба срещу административен акт (judicial review), е много малък. Тези жалби се допускали за разглеждане само ако в предварителното бързо производство по допускане съдът стигне до извод за вероятна основателност на жалбата. За участието в това производство се присъждали само сравнително малки разноски.

31. Действително, когато жалбата е с нищожни изгледи за успех, това производство по допускане ограничава рисковете от заплащане на съдебни разноски, тъй като жалбата се отхвърля на ранен етап, преди да се стигне до по-високи разноски. Орхуската конвенция и разпоредбите за транспонирането ѝ в Съюза обаче не се отнасят главно до жалбите с нищожни изгледи за успех ( 15 ). От гледна точка на общия интерес от опазване на околната среда е значително по-важно да се насърчи подаването на жалби, които почиват на разумни доводи, но не е сигурно дали наистина са основателни. В такива дела по правило се защитават законни интереси в областта на опазването на околната среда, но поради несигурния изход съществува риск от заплащане на особено високи съдебни разноски.

32. Най-сетне, Обединеното кралство споменава възможността да се сключи застраховка срещу риска от заплащане на съдебни разноски, т.нар. „After the Event Insurance“. Безспорно обаче и този способ не осигурява защита във всички случаи. Очевидно е, че именно при делата с неясен изход, т.е. с висок риск, застрахователите ще искат премии, които също може да се окажат възпрепятстващо високи.

33. Въпреки че Комисията подчертава необходимостта от предвидимост на разноските, тук не е нужно да се решава в какъв обем разноските действително трябва да са известни на даден ранен етап от производството. В правото на Обединеното кралство всъщност е предвиден способ, с който на ранен етап може да се определи максималният риск от заплащане на съдебни разноски: това е т.нар. охранителна заповед във връзка със съдебните разноски.

34. Действително Комисията възразява срещу някои от резултатите от прилагането на този способ и срещу някои от критериите за прилагането му, но не го смята за недостатъчен сам по себе си. Доколкото тя все пак критикува неяснотата по отношение на размера на разноските, възраженията ѝ са срещу това, че законодателството на Обединеното кралство не урежда достатъчно ясно и еднозначно защитата във връзка със съдебните разноски. По-нататък ще се спра на този проблем.

Б – Относно транспонирането

35. Комисията критикува липсата на законово транспониране в Обединеното кралство на изискването за защита във връзка със съдебните разноски. По този въпрос тя се позовава на едно съдебно решение, постановено във връзка с правната уредба в Ирландия. В тази държава членка съдилищата са разполагали с дискреционното правомощие да не осъдят загубилата страна да заплати съдебните разноски и освен това да осъдят другата страна да понесе направените от загубилата страна разходи по делото. Тъй като тази възможност е била установена единствено в съдебната практика, Съдът не я призна за транспониране ( 16 ).

36. Обединеното кралство възразява на този аргумент, като сочи националната съдебна практика. То изтъква, че съгласно член 288, трета алинея ДФЕС Директивата обвързва всяка държава членка, до която е адресирана, по отношение на постигането на даден резултат, като оставя на националните власти свобода при избора на формата и средствата за постигане на този резултат ( 17 ).

37. Действително Съдът е уточнил, че транспонирането на нормите на Съюза във вътрешното право не изисква непременно формално и текстово възпроизвеждане на техните разпоредби в изрична и конкретна разпоредба. Изискването за транспониране може да бъде изпълнено чрез общата правна уредба, при условие че същата осигурява ефективно цялостното прилагане на директивата по достатъчно ясен и точен начин ( 18 ).

38. Наистина още не е установено дали наличието на обвързващи прецеденти, т.е. съдебни решения, така характерно за действащата в Обединеното кралство система на общото право, е достатъчно, за да се транспонира дадена директива. Съдът обаче вече е приел, че когато се преценява как е транспонирана някоя директива, значението на националните законови, подзаконови и административни разпоредби трябва да се преценява с оглед на тълкуването им от националните юрисдикции ( 19 ).

39. За да се транспонира дадена директива обаче, изобщо не е достатъчно съдилищата да имат правомощието да я прилагат и евентуално да правят това. Всъщност според постоянната съдебна практика дискреционна власт, която може да се упражнява в съответствие с директива, не е достатъчна мярка за транспониране на разпоредбите на директивата, тъй като подобна практика може да бъде променена по всяко време ( 20 ). Точно това е установено по посоченото от Комисията дело: ирландските съдилища са разполагали с дискреционна власт да осигуряват защита във връзка със съдебните разноски, но не са били длъжни да правят това. Освен това са липсвали критерии, по които да се преценява кога следва да се осигури защита във връзка със съдебните разноски. Релевантни прецеденти, които да установяват подобно задължение, към онзи момент не са били посочени.

40. Затова решаващият въпрос е дали релевантните национални съдебни решения действително осигуряват пълното прилагане на изискването за защита във връзка със съдебните разноски по достатъчно ясен и точен начин и с обвързващо действие ( 21 ). Когато тези условия са изпълнени, съдебната практика може да гарантира транспонирането на директивата ( 22 ).

41. В настоящото дело страните посочват различни решения на националните съдилища. Комисията смята, че те не са достатъчни да осигурят практическото прилагане на изискването, но предвид по-горните разсъждения те все пак са релевантни за целите на транспонирането.

42. Ето защо ще разгледам най-напред въпроса за дискреционната власт на съдилищата да издават охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски (по този въпрос вж. раздел 1), след това — за евентуалното ограничаване на разноските, които може да се присъдят на жалбоподателя в случай на успех (по този въпрос вж. раздел 2), и накрая — за привременната защита (по този въпрос вж. раздел 3).

1. Относно дискреционната власт за постановяване на охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски

43. Правният институт на охранителната заповед във връзка със съдебните разноски е създаден от Court of Appeal for England and Wales (Апелативният съд на Англия и Уелс) в решението му по дело Corner House ( 23 ). След това той е възприет от съдилищата в Шотландия и в Северна Ирландия. При изключителни обстоятелства с такава охранителна заповед може да се определи горна граница на разноските за производството пред съответната инстанция, които жалбоподателят ще трябва да понесе, в случай че загуби делото. Такова решение може да бъде взето на всеки етап от производството, ако съдът констатира, — че повдигнатите въпроси са от обществен интерес, — че общественият интерес изисква да се намери правно решение по тези въпроси, — че жалбоподателят няма личен интерес от изхода на делото, — че с оглед на финансовите средства на жалбоподателя и на ответните страни, както и на разноските, които може да се очакват, е честно и справедливо да се постанови охранителна заповед във връзка със съдебните разноски, и — че жалбоподателят вероятно няма да продължи делото, ако не се постанови охранителна заповед във връзка със съдебните разноски.

44. Една от последиците от този рестриктивен подход е, че самото решение дали да се осигури защита във връзка със съдебните разноски генерира сравнително високи допълнителни разходи, без да способства за изясняването на правни въпроси в областта на опазването на околната среда.

45. Този способ най-напред дава на компетентните съдилища свобода на преценка дали от фактическа страна са изпълнени различните условия за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски, а ако приемат, че тези условия са изпълнени — дискреционна власт да определят от правна страна каква защита във връзка със съдебните разноски е необходима в конкретния случай. Последното обхваща както размера на допустимия риск от заплащане на съдебни разноски, така и въпроса дали, и евентуално в какъв обем, следва да се ограничи и рискът на насрещната страна във връзка със съдебните разноски.

46. Нито свободата за преценка на фактите, нито дискрецията при прилагането на правото сами по себе си са повод за критика. Всъщност поради големите разлики между действащите в тях правила за достъпа до правосъдие държавите членки имат широка свобода на действие при осигуряването на защита във връзка със съдебните разноски ( 24 ). Освен това Съдът също признава необходимостта от свобода при преценката на фактите и дискреция при прилагането на правилото за защита във връзка със съдебните разноски ( 25 ). Националните съдилища следва обаче недвусмислено да бъдат задължени да упражняват дискреционната си власт така, че да осигурят в съответните производства достатъчна защита във връзка със съдебните разноски ( 26 ).

47. Дискреционната власт на съдилищата в Обединеното кралство при издаването на охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски не отговаря на тези изисквания. Всъщност тя дава възможност на съда да прецени дали по изключение ( 27 ) в конкретен случай не би било нечестно или несправедливо да се следва общият принцип, че не съществува защита във връзка със съдебните разноски. За сметка на това не личи съдилищата да са принципно обвързани от целта за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски в съответните производства.

48. Посочените от страните съдебни решения, постановени след решението по дело Corner House, не променят този извод. Нещо повече, в решението по дело Morgan от 2009 г. се застъпва виждането, че съществуващата дискреция по въпроса за съдебните разноски може да е в противоречие с изискването за защита в това отношение ( 28 ).

49. В решението по дело Garner от 2010 г., което е постановено след изтичането на определения в мотивираното становище срок, също не проличава дискреционната власт междувременно да се е фокусирала върху целта за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски ( 29 ).

50. Освен това прилаганите в Обединеното кралство критерии са несъвместими с изводите на Съда в Решение по дело Edwards.

51. Обединеното кралство поддържа, че критериите за осигуряване на необходимата защита във връзка със съдебните разноски не са предмет на настоящото дело, но това становище е несъстоятелно. Напротив, критериите за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски са същинската причина Комисията да твърди, че задължението да се осигури защита не е транспонирано напълно. Ето защо сега трябва да се спра на тези критерии.

52. Проблемите с прилаганите в Обединеното кралство критерии започват с отчитането на обществените и на частните интереси от провеждането на производството. Вярно е, че и Съдът изисква тези интереси да бъдат взети предвид ( 30 ). Обединеното кралство обаче признава, че преди решението по дело Garner те не са били отчитани по необходимия начин ( 31 ). Така правителството приема, че преди това решение не се е отдавало достатъчна тежест и признание на обществения интерес от прилагане на законодателството в областта на опазването на околната среда в производства по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ. Тъй като въпросното решение е постановено едва след изтичането на поставения в мотивираното становище срок, с него нарушението не е било своевременно отстранено.

53. Несъвместимо с изискването за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски е и това, че самото наличие на частен интерес от изхода на делото е пречка за постановяването на охранителна заповед във връзка със съдебните разноски. Макар че и Съдът изисква да се отчита този интерес, същият не следва да изключва защитата във връзка със съдебните разноски. Напротив, частноправният субект също трябва да бъде защитен, когато брани правата, които черпи от правото на Съюза ( 32 ).

54. Макар че в решението по дело Morgan — като че ли obiter dictum — се посочва, че този критерий трябва да се прилага гъвкаво ( 33 ), все пак става ясно, че в това отношение най-малкото е налице значителна несигурност.

55. Нарушение на изискването за защита във връзка със съдебните разноски е налице и когато като критерий за изключване се приема платежоспособността на жалбоподателя, с други думи липсата на доказателство, че той не разполага с достатъчно средства. Всъщност разноските по едно производство не бива нито да надхвърлят индивидуалните финансови възможности на заинтересованото лице, нито да се явяват обективно — тоест независимо от неговата платежоспособност — неразумни ( 34 ). Казано другояче, и платежоспособните жалбоподатели не бива да бъдат подлагани на риск от заплащане на недостъпно или възпрепятстващо високи съдебни разноски, а за жалбоподателите с ограничени средства обективно разумният риск от заплащане на съдебни разноски следва евентуално още да се намали.

56. Най-сетне, Съдът не допуска възможност да не се осигурява защита във връзка със съдебните разноски, когато заинтересованото лице по всяка вероятност не би се отказало от делото заради риска от заплащане на съдебни разноски ( 35 ). Съгласно решението по дело Corner House обаче рискът от отказ е сред условията за издаване на охранителна заповед във връзка със съдебните разноски.

57. Следователно Обединеното кралство не е изпълнило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, тъй като дискреционната власт на съдилищата при осигуряването на защита във връзка със съдебните разноски не е обвързана с целта да се осигури такава защита във връзка със съдебните разноски и тъй като приложимите в това отношение критерии са несъвместими с посочените разпоредби.

2. Относно ограничаването на съдебните разноски за насрещната страна

58. Комисията възразява и срещу това, че охранителните заповеди във връзка със съдебните разноски често ограничават и сумата, до която насрещната страна да отговаря за съдебните разноски. Този проблем е налице и в трите правни системи в Обединеното кралство.

По допустимостта

59. Обединеното кралство смята това твърдение за нарушение за недопустимо, тъй като не било предявено в досъдебното производство. Вярно е, че за първи път в мотивираното становище ( 36 ) Комисията възразява изрично срещу ограничаването на съдебните разноски за насрещната страна.

60. Възражението на Обединеното кралство за недопустимост се основава на това, че официалното уведомително писмо и мотивираното становище на Комисията до държавата членка определят предмета на спора, който не може след това да бъде разширяван. В действителност възможността за тази държава членка да изложи своите съображения е важна гаранция, чието съблюдаване е съществено процесуално изискване при провеждането на производството за установяване на неизпълнение на задължения от държавата членка. Следователно мотивираното становище и искът на Комисията трябва да се основават на същите твърдения за нарушения като тези от официалното уведомително писмо, с което започва досъдебното производство ( 37 ).

61. Това изискване обаче не налага винаги пълно съвпадане на твърденията за нарушения, изложени в официалното уведомително писмо, в разпоредителната част на мотивираното становище и в петитума на исковата молба, стига предметът на спора да не е разширен или изменен ( 38 ).

62. По-специално не може за официалното уведомително писмо, което по необходимост е само първоначално кратко изложение на твърденията за нарушения, да се прилагат също толкова строги изисквания за точност, колкото тези, на които трябва да отговаря мотивираното становище. Следователно няма пречка в последното Комисията да изложи по-подробно твърденията за нарушения, които вече е изтъкнала по-общо в официалното уведомителното писмо ( 39 ).

63. Точно това е станало в настоящия случай. Комисията основателно посочва, че разноските на жалбоподателя за неговия собствен представител също са част от разноските по съдебното производство, чийто размер държавите членки следва да ограничават ( 40 ). Следователно твърдението, че рискът от понасяне на собствените съдебни разноски не е ограничен в достатъчна степен, се е съдържало в твърдението, че в Обединеното кралство рискът от заплащане на съдебни разноски като цяло не е достатъчно ограничен.

64. Този извод намира потвърждение в отговора на Обединеното кралство на поканата за представяне на становище, т.е. в първото писмено изявление на тази държава членка в досъдебното производство. Всъщност там възможността на страната да договори с адвоката си заплащането на възнаграждение под условие, а именно само при успешен изход на делото по жалбата, е посочена като средство за ограничаване на риска от заплащане на съдебни разноски ( 41 ). Следователно доводът на Комисията в мотивираното ѝ становище, че охранителните заповеди във връзка със съдебните разноски застрашават резултатността на това средство, като ограничават сумата на разноските, които жалбоподателят би си възстановил в случай на успех, е само насрещен аргумент, с който се оспорва тази позиция. Същевременно така този въпрос става част от предмета на делото.

65. Следователно този довод е допустим и е необходимо да бъде разгледан.

По основателността

66. Комисията възразява срещу това, че в някои случаи охранителните заповеди във връзка със съдебните разноски се постановяват реципрочно, в смисъл че се ограничава не само рискът на жалбоподателя да понесе разноските на ответната страна, в случай че загуби делото, но и рискът на ответната страна да понесе разноските на жалбоподателя, ако жалбата бъде уважена.

67. Едностранната охранителна заповед във връзка със съдебните разноски, която е в полза само на жалбоподателя, като ограничава отговорността му за съдебните разноски на ответната страна, може в значителна степен да допринесе за избягването на недостъпно или възпрепятстващо високите разноски по съдебното производство. Възможно е обаче още разноските за собствения процесуален представител да станат причина лицата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ да се откажат да подават или да поддържат пред съдилищата жалби, попадащи в приложното поле на тези членове.

68. По въпроса за собствените разноски за процесуално представителство както Обединеното кралство, така и Ирландия посочват възможността процесуалният представител да се откаже от възнаграждение. Такъв отказ обаче може само по изключение да намали риска от заплащане на съдебни разноски, тъй като по принцип процесуалните представители работят, за да получат доходи. Ако като правило се наложи безплатно представляване на жалбоподателите в производствата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ, това би разрушило икономическите основи на необходимата специализация на адвокатите в тези области.

69. Когато жалбоподателят няма достатъчно средства и не получава правна помощ, адвокатът може да си осигури необходимия доход чрез възнаграждението при успешен изход на делото. В Англия и Уелс, както и в Шотландия, такива възнаграждения се уговарят с клаузи за изплащане на хонорар под условие, съгласно които процесуалният представител на жалбоподателя получава възнаграждение само ако жалбата бъде уважена. И в двете системи загубилата страна по правило заплаща съдебните разноски, които биха възникнали и без да е уговорено такова възнаграждение. В Англия и Уелс обаче загубилата страна заплаща и допълнителното възнаграждение за адвоката на жалбоподателя при успешен за последния изход на делото, докато в Шотландия тази сума остава за сметка на жалбоподателя. В Северна Ирландия институтът на възнаграждението при успешен изход на делото не съществува. Въпреки че възнагражденията при успешен изход на делото също пораждат известни проблеми, особено когато се уговарят като суми над обичайното адвокатско възнаграждение ( 42 ), изглежда, че както твърди Обединеното кралство, в тази правна система те все пак са необходими в много от случаите по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ, за да се осигури необходимата защита във връзка със съдебните разноски.

70. Реципрочно издаваните охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски обаче ограничават съдебните разноски, които ответната страна би понесла в случай на уважаване на жалбата. Ако съдът допусне такова ограничаване, най-вероятно жалбоподателят ще бъде принуден да понесе част от собствените си разноски за процесуално представителство. Когато има клауза за изплащане на хонорар под условие, уговореното възнаграждение при успешен изход на делото, което ответната страна би следвало да понесе, ще се окаже с ограничен размер. Тогава или процесуалните представители ще трябва да се задоволят с по-малко възнаграждение, или жалбоподателят ще трябва при успешен изход на делото да доплати остатъка за своя сметка. Подобни допълнителни разноски също могат да действат възпрепятстващо. Следователно реципрочните охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски може да застрашат постигането на целта за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски.

71. При преценката на реципрочните охранителни заповеди във връзка със съдебните разноски обаче трябва да се прави разлика между частноправните и публичноправните субекти като страни в процеса.

72. Когато става дума за частноправни субекти, реципрочното ограничаване на съдебните разноски евентуално може да се обоснове с изискването за равни процесуални възможности, което е част от основното право на справедлив съдебен процес ( 43 ), изрично посочено в член 9, параграф 4 от Конвенцията като основен принцип в съдебното производство. Човек обаче би се усъмнил в наличието на равни процесуални възможности ( 44 ), ако една от страните в процеса се явява до голяма степен освободена от риска да плаща съдебните разноски на ответната страна, докато другата страна винаги остава длъжна да понесе по-голямата част от собствените си съдебни разноски, а ако изгуби, трябва да заплати всички разноски по делото. Възможно е дори да се допусне, че подобно неравно разпределение на риска от заплащане на съдебни разноски би могло да повлияе на стратегията в процеса. Например страната, която е до голяма степен защитена от риска от заплащане на съдебни разноски, би могла да се изкуши да разширява ненужно предмета на спора, за да увеличи съдебните разноски на ответната страна и по този начин да я подтикне към спогодба.

73. Комисията обаче с основание изтъква, че в настоящия случай става въпрос само за жалби по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ. По самото си естество това са жалби срещу административни актове, а именно срещу разрешителни за проекти, издадени след оценка на въздействието върху околната среда, или срещу комплексни разрешителни за определени промишлени дейности.

74. По делата срещу държавни институции поначало няма истинска равнопоставеност, тъй като в общия случай те разполагат с много повече ресурси от лицата, посочени в член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ. В този смисъл едностранната охранителна заповед във връзка със съдебните разноски би била само първа крачка към осигуряването на равни процесуални възможности.

75. Освен това в тези дела в крайна сметка става въпрос за общия интерес на двете страни, а именно за спазването на закона. Администрация, която е загубила съдебното дело, тъй като обжалваният ѝ акт е незаконосъобразен, не заслужава защита по отношение на съдебните разноски, съпоставима с гарантираната на жалбоподателя. Всъщност именно администрацията е дала повод за делото, като е нарушила законите.

76. И накрая, Орхуската конвенция придава голяма тежест на обществения интерес от спазването на закона ( 45 ). Най-малкото в производствата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ този интерес не допуска да се застрашава резултатността на способи като адвокатското възнаграждение при успешен изход на делото, които може да способстват за избягването на недостъпно високите разноски за собственото процесуално представителство.

77. Впрочем тази цел на Орхуската конвенцията дава основание да се отхвърли доводът на Обединеното кралство за ограничените средства на компетентните административни органи. Когато харчат средства за съдебни дела, административните органи наистина се лишават от възможността да ги използват за същинската си работа. За целите на Конвенцията обаче този недостатък е приемлив. Всъщност това е и логично, тъй като съдебното отстояване на правото в областта на околната среда, съответно рискът от съдебно обжалване принуждават административните органи да действат с особена грижа при прилагането на това право.

78. Това, разбира се, не изключва изцяло възможността за защита и на административния орган във връзка със съдебните разноски. Няма причина той да бъде натоварван с целия размер на възнагражденията при успех за адвокатите на насрещната страна, ако те значително надвишават размера на обичайните, независещи от изхода на делото адвокатски възнаграждения. Ето защо и в производствата срещу административен орган, в интерес на равните процесуални възможности, не бива автоматично да се изключва вариантът за „асиметрична“ реципрочна охранителна заповед във връзка със съдебните разноски, която, макар да ограничава риска от заплащане на съдебни разноски и за двете страни, все пак оставя място за осигуряването на разумно възнаграждение при успешен изход на делото.

79. Подобна заповед обаче не бива да стимулира прекомерно финансово по-мощния административен орган ненужно да разширява предмета на спора, за да увеличи разноските за жалбоподателя дотолкова, че те значително да превишават границите на възстановимите разходи ( 46 ). Ето защо само в светлината на конкретния случай може да се реши какъв е размерът на разумното адвокатско възнаграждение при успешен изход на делото.

80. Следователно Обединеното кралство не е изпълнило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, тъй като в производствата по тези разпоредби съдилищата могат да предоставят реципрочна защита във връзка със съдебните разноски, което е пречка при уважаване на жалбата разноските по изплащането на разумно възнаграждение за успешен изход на делото за процесуалните представители на посочените в тези разпоредби лица и сдружения да бъдат възложени в тежест на ответната страна.

3. Относно привременната защита

81. На последно място, Комисията възразява срещу това, че в Англия и Уелс, включително Гибралтар, както и в Северна Ирландия, привременна защита по правило се осигурява само ако жалбоподателят поеме задължение да плати обезщетение за вредите, причинени от тази мярка.

82. От материалите по делото не става еднозначно ясно какво обхваща това задължение за обезщетяване. Приемам, че не става въпрос за вреди, причинени чрез виновно неправомерно поведение. За целта не би било необходимо специално задължение за обезщетяване, тъй като и без това действат общите правила за деликтната отговорност.

83. По-скоро допускам, че това задължение се задейства, ако по-нататък в процеса искът или жалбата, защитен(а) с разпореждането за привременни мерки, се окаже неоснователен(на). В такъв случай ищецът, съответно жалбоподателят, трябва да плати обезщетение за вредите, настъпили в резултат от допуснатите привременни мерки ( 47 ). Следователно при видовете дела, за които става въпрос тук, за жалбоподателите съществува риск да се окажат длъжни да покрият разходите поради забавянето на проектите.

84. Страните по делото спорят най-напред за това дали защитата във връзка със съдебните разноски по член 10а, пета алинея от Директивата за ОВОС и член 15а, пета алинея от Директивата за КПКЗ изобщо обхваща рисковете от покриване на такъв тип разходи. Според текста на тези разпоредби само производството не бива да бъде възпрепятстващо скъпо. При по-стриктно тълкуване няма как към съдебните разноски да бъде отнесено и задължението да се плати обезщетение за вредите от евентуално забавяне на проектите поради допускането на привременни мерки.

85. Съдът обаче вече е постановил, че за да се гарантира ефективността на правото на обжалване по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ, трябва членовете на заинтересованата общественост да имат и правото да искат допускане на привременни мерки ( 48 ). В същия смисъл в документа „Орхуската конвенция: ръководство за прилагане“, публикуван през 2000 г. от Икономическата комисия за Европа на ООН, привременните мерки също са изброени към средствата за правна защита ( 49 ), посочени в член 9, параграф 4 от Конвенцията като част от процедурите по обжалване ( 50 ).

86. Освен това следва да се напомни, че изискването производството да не бъде възпрепятстващо скъпо се отнася до всички финансови разходи във връзка с участието в съдебното производство. Следователно дали производството е възпрепятстващо скъпо трябва да се преценява общо, като се вземат предвид всички разходи, направени от засегнатата страна ( 51 ). Освен това Съдът е постановил, че изискването съдебното производство да не бъде възпрепятстващо скъпо, предвидено в член 10а от Директивата за ОВОС и в член 15а от Директивата за КПКЗ, предполага посочените в тях лица да не бъдат възпрепятствани, поради евентуалната финансова тежест, да подават и поддържат пред съдилищата жалби, свързани с приложението на тези разпоредби ( 52 ).

87. Тъй като, също както тези жалби, молбите за допускане на привременни мерки са средство за правна защита и тъй като евентуалните искове за обезщетение за вреди биха довели до увеличаване на крайните финансови разходи, те също трябва да бъдат обхванати от защитата във връзка със съдебните разноски. В противен случай е възможно заинтересованото лице да се откаже от подаването на такава молба заради риска да се наложи да плаща обезщетение за вреди.

88. Наистина Обединеното кралство възразява на Комисията, че и без привременна защита проектите по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ в повечето случаи не се изпълняват, докато има висящо съдебно производство. Най-често не се пристъпвало към скъпоструващи строителни работи, ако има вероятност разрешителното да бъде отменено.

89. Този аргумент отслабва практическото значение на формулираното от Комисията твърдение за нарушение, но съвсем не го лишава от основателност в случаите, когато все пак е необходима привременна защита.

90. По-нататък Обединеното кралство изтъква, че по дела в областта на публичното право съдилищата най-често упражнявали дискреционната си власт така, че да не изискват поемане на задължение да се поправят вредите. И в това отношение обаче важи правилото, че сама по себе си възможността дискреционната власт да бъде упражнена в съответствие със задължението за осигуряване на защита във връзка със съдебните разноски не е достатъчна за целите на транспонирането на член 10а, пета алинея от Директивата за ОВОС и член 15а, пета алинея от Директивата за КПКЗ.

91. По-голяма тежест има доводът на Обединеното кралство, че задължението да се поправят вредите е съвместимо с принципа на ефективност, т.е. че то нито затруднява прекомерно, нито прави практически невъзможно упражняването на правата, произтичащи от правото на Съюза.

92. Този довод се основава на правилното съждение, че стига да спазват принципите на равностойност и ефективност, държавите членки разполагат със свобода на действие при прилагането на член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ ( 53 ). Сродният на принципа за ефективност принцип на ефективната съдебна защита, закрепен в член 47, първа алинея от Хартата на основните права ( 54 ), също не поставя под въпрос тази свобода на действие.

93. Затова не е изключена принципната възможност на държавите членки да предвидят задължение за обезщетяване на вредите от допускането на привременни мерки, което да се отнася и до случаите на упражняването на права, произтичащи от правото на Съюза. Това важи по-специално за делата между частноправни субекти, тъй като подобна мярка неминуемо би засегнала правата на ответната страна.

94. В този смисъл Обединеното кралство основателно се позовава на защитата на собствеността на получателя на обжалваното разрешително.

95. Тук трябва да се отбележи, че обжалваното пред съда разрешително все още не е годно да учреди някакво право на собственост ( 55 ). На този етап възниква само очакване за бъдещата възможност да се ползва разрешителното. Очакванията сами по себе си не се ползват със защитата, която се полага на правото на собственост ( 56 ), поне не и когато тяхното осъществяване е спорно ( 57 ). Допуснатите в съдебното производство мерки обаче могат да ограничат упражняването на някои собственически права ( 58 ), например ако са пречка за ползването на поземлените имоти за осъществяване на проекта.

96. Това, което може да обоснове ограничението за упражняването на правото на собственост, е защитата на околната среда ( 59 ). Това важи и за привременните мерки, предназначени да гарантират запазване на съществуващото правно положение, докато съдът преценява законосъобразността на екологичното разрешително. Ограничението на правото на собственост и на други свободи всъщност почива най-вече върху това, че по съображения за опазване на околната среда за въпросните проекти се изисква разрешително. Ако обаче изискването за разрешително е обосновано, то тази обоснованост принципно се разпростира и върху привременните мерки, доколкото с тях се предотвратява практическото осъществяване на проекта, предмет на спора, докато съдът се произнесе по законосъобразността на разрешителното.

97. Впрочем подобни съображения вероятно са обосновали и посочената от Обединеното кралство съдебна практика да не се изисква поемане на задължение за обезщетяване по повечето дела в областта на публичното право.

98. В производствата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ тези съображения имат допълнителна тежест, тъй като в тях общият интерес от прилагането на правото в областта на опазването на околната среда намира специално признание. Затова е оправдано на жалбоподателите в тези производства да бъде предоставена защита срещу прекомерни или възпрепятстващо високи разноски, която да надхвърля обхвата на защитата, осигурена от принципа за ефективност и от правото на ефективната съдебна защита ( 60 ).

99. Този извод не може да бъде оборен и с посоченото от Обединеното кралство Решение по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest ( 61 ). Действително в това решение Съдът констатира, че е необходимо обезпечение в случаите, в които допускането на привременна защита поражда финансови рискове за Съюза. Този подход обаче не може да се пренесе върху производствата по член 10а от Директивата за ОВОС и член 15а от Директивата за КПКЗ.

100. Разглежданата по онова дело жалба не е била подадена с оглед прилагането на правото в областта на околната среда, което е в общ интерес; с нея жалбоподателят е бранел само своя частен интерес, като е оспорвал един налог, който се е събирал в полза на бюджета на тогавашната Общност. Освен това въпросното обезпечение е било предназначено да гарантира преди всичко събирането на спорния данък, а не обезщетяването на евентуалните вреди от забавяне на изпълнението в резултат от допускането на привременни мерки. Този тип вреди по-скоро би трябвало да се поправят чрез обичайното в такива случаи плащане на лихви за забава.

101. Все пак не е изключено да се предприемат мерки срещу евентуална злоупотреба с процесуалното право да се иска допускане на привременни мерки. Предотвратяването и санкционирането на злоупотребите обаче не налага обвързване на привременната защита със задължение за обезщетяване на евентуалните вреди. Напротив, в такива случаи би било достатъчно да се откаже привременна защита, а ако злоупотребата е установена постфактум, увреденото лице би могло да се брани с общия иск за обезщетение за вреди.

102. Следователно Обединеното кралство не е изпълнило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, тъй като в производствата по тези разпоредби съдилищата в Англия и Уелс, включително Гибралтар, както и тези в Северна Ирландия могат да обвързват допускането на необходимите привременни мерки с поемането на задължение за обезщетяване на евентуалните вреди.

В– Относно прилагането

103. Освен срещу непълното транспониране на член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35 Комисията възразява и срещу прилагането на тези разпоредби от съдилищата в Обединеното кралство.

104. Това основание на иска не може да се разбира като твърдение на Комисията, че някои конкретни решения на съдилищата в Обединеното кралство са постановени в нарушение на член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35. Всъщност Комисията не дава достатъчно информация за делата, по които са постановени тези решения, за да може да се провери дали тези разпоредби действително са били нарушени.

105. Аргументите на Комисията обаче може да бъдат тълкувани в смисъл, че по това основание тя критикува някаква практика на съдилищата в Обединеното кралство, която в известна степен вече е установена и има общ характер ( 62 ). Ако е така, Комисията би трябвало да представи достатъчно доказателства, от които да е видно, че става дума за трайна и последователна практика ( 63 ).

106. На пръв поглед констатацията за непълното транспониране на член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35 чрез съдебната практика би могла да индицира наличието на трайна практика на съдилищата в Обединеното кралство, която е в противоречие с посочените разпоредби.

107. Това заключение обаче не се потвърждава. Посочената констатация почива на това, че съдебната практика не осигурява необходимата защита във връзка със съдебните разноски по достатъчно ясен и точен начин. Наличието на трайна практика обаче предполага съдебните решения и реално да са довели до нарушение на изискването за защита във връзка със съдебните разноски.

108. Комисията не е доказала това. Наистина тя посочва множество отделни съдебни решения, но това преди всичко показва, че тези решения все още не транспонират напълно в Обединеното кралство изискването за защита във връзка със съдебните разноски по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35. Както бе отбелязано по-горе, главният проблем се корени в дискрецията на съдилищата по релевантните въпроси и в произтичащата от това несигурност относно риска от заплащане на съдебни разноски.

109. Комисията обаче не прави опит въз основа на отделните съдебни решения да докаже, че са налице определени трайни практики, които биха били несъвместими с някои от изискванията на защитата във връзка със съдебните разноски.

110. Най-близо до такъв опит за доказване Комисията стига, когато критикува четири от посочените съдебни решения за това, че с тях съдилищата на Обединеното кралство са осъдили жалбоподателите да заплатят определени съдебни разноски ( 64 ).

111. Този довод обаче не е достатъчен, за да се докаже трайна практика на съдилищата в Обединеното кралство да възлагат в тежест на жалбоподателите, посочени в член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35, прекомерни или възпрепятстващо високи съдебни разноски.

112. От една страна, четири решения в две от съществуващите в Обединеното кралство правни системи не са достатъчни, за да се докаже трайна практика. От друга страна, Комисията не описва тези дела достатъчно точно, за да може да се установи дали съответно възложените разноски наистина са били прекалено високи.

113. В случай че с твърдението си за неправилно прилагане на член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35 Комисията е имала предвид наличието на някаква съдебна практика с траен и общ характер, следва да се приеме, че това основание на иска ѝ не е налице.

114. Аз обаче смятам, че по това основание Комисията просто твърди, че член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35 не са транспонирани напълно чрез съдебната практика ( 65 ). Ето защо не е необходимо специално да се отхвърлят твърденията ѝ по това основание.

V – По съдебните разноски

115. Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Обединеното кралство и последното по същество е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски. Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник встъпилите страни, Република Ирландия и Кралство Дания, следва да понесат направените от тях съдебни разноски.

VI – Заключение

116. Предлагам на Съда да се произнесе, както следва: 1) Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия не е изпълнило задълженията си по член 3, точка 7 и член 4, точка 4 от Директива 2003/35/ЕО за осигуряване участието на обществеността при изготвянето на определени планове и програми, отнасящи се до околната среда и за изменение по отношение на участието на обществеността и достъпа до правосъдие на Директиви 85/337/ЕИО и 96/61/ЕО на Съвета: — тъй като дискреционната власт на съдилищата при осигуряването на защита във връзка със съдебните разноски не е обвързана с целта да се осигури такава защита във връзка със съдебните разноски и тъй като приложимите в това отношение критерии са несъвместими с посочените разпоредби, — тъй като в производствата по тези разпоредби съдилищата могат да предоставят реципрочна защита във връзка със съдебните разноски, което е пречка при уважаване на жалбата разноските по изплащането на разумно възнаграждение за успешен изход на делото за процесуалните представители на посочените в тези разпоредби лица и сдружения да бъдат възложени в тежест на ответната страна, и — тъй като в производствата по тези разпоредби съдилищата в Англия и Уелс, включително Гибралтар, както и тези в Северна Ирландия могат да обвързват допускането на необходимите привременни мерки с поемането на задължение за обезщетяване на евентуалните вреди. 2) Осъжда Обединеното кралство да заплати съдебните разноски на Европейската комисия. Кралство Дания и Ирландия понасят направените от тях съдебни разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: немски.

( 2 ) Конвенция за достъпа до информация, участието на обществеността в процеса на вземането на решения и достъпа до правосъдие по въпроси на околната среда (ОВ L 124, 2005 г. стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 204).

( 3 ) Директива 2003/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 май 2003 година за осигуряване участието на обществеността при изготвянето на определени планове и програми, отнасящи се до околната среда и за изменение по отношение на участието на обществеността и достъпа до правосъдие на Директиви 85/337/ЕИО и 96/61/ЕО на Съвета (ОВ L 156, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 8).

( 4 ) Решение от 11 април 2013 г. (C‑260/11).

( 5 ) Приета с Решение 2005/370/EО на Съвета от 17 февруари 2005 г. (ОВ L 124, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 201).

( 6 ) Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 175, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174), кодифицирана с Директива 2011/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 26, стр. 1).

( 7 ) Директива 96/61/EО на Съвета от 24 септември 1996 година за комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването (ОВ L 257, стр. 26; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 3, стр. 183), кодифицирана с Директива 2008/1/EО на Европейския парламент и на Съвета от 15 януари 2008 година за комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването (ОВ L 24, стр. 8) и заменена с Директива 2010/75/EС на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година относно емисиите от промишлеността (комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването) (ОВ L 334, стр. 17).

( 8 ) Посочено в бележка под линия 4.

( 9 ) Посочено в бележка под линия 4.

( 10 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 35).

( 11 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точки 27 и сл.).

( 12 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 45).

( 13 ) Относно евентуално по-широкия обем права по член 47, параграф 3 от Хартата на основните права вж. моето заключение от 18 октомври 2012 г. по дело Edwards (C‑260/11, точка 38), както и Решение от 22 декември 2010 г. по дело DEB (C-279/09, Сборник, стр. I-13849, точка 60 и сл.).

( 14 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 40).

( 15 ) Вж. Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 42) и моето заключение по това дело (посочено в бележка под линия 13, точка 47).

( 16 ) Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Ирландия (C-427/07, Сборник, стр. I-6277, точка 93 и сл.).

( 17 ) Решение от 13 декември 2007 г. по дело Комисия/Ирландия (C-418/04, Сборник, стр. I-10947, точка 157) и Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Комисия/Австрия (С-535/07, Сборник, стр. I-9483, точка 60).

( 18 ) Решение от 27 април 1988 г. по дело Комисия/Франция (252/85, Recueil, стр. 2243, точка 5), Решение от 12 юли 2007 г. по дело Комисия/Австрия (C-507/04, Сборник, стр. I-5939, точка 89) и Решение от 27 октомври 2011 г. по дело Комисия/Полша (C‑311/10, точка 40).

( 19 ) Решение от 16 декември 1992 г. по дело Katsikas и др. (C-132/91, C-138/91 и C-139/91, Recueil, стр. I-6577, точка 39), Решение от 8 юни 1994 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C-382/92, Recueil, стр. I-2435, точка 36), Решение от 9 декември 2003 г. по дело Комисия/Италия (C-129/00, Recueil, стр. I-14637, точка 30) и Решение по дело Комисия/Ирландия (посочено в бележка под линия 17, точка 166).

( 20 ) Вж. моето заключение от 15 януари 2009 г. по дело Комисия/Ирландия (C-427/07, Сборник, стр. I-6277, точка 99 и цитираната съдебна практика).

( 21 ) Вж. Решение от 28 януари 2010 г. по дело Комисия/Ирландия (C-456/08, Сборник, стр. I-859, точка 65) и моето заключение по това дело, точка 60 и сл.

( 22 ) Вж. заключението на генерален адвокат Mengozzi от 18 януари 2007 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C-127/05, Сборник, стр. I-4619, точка 130 и сл.).

( 23 ) Court of Appeal, Corner House Research (R on the application of) v Secretary of State for Trade & Industry [2005] 1 WLR 2600, точки 72 и 74.

( 24 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 30 и точка 37 и сл.), както и моето заключение по това дело, точка 19 и сл. и точка 45 и сл.

( 25 ) Вж. Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, по-специално точка 40), както и моето заключение по това дело, по-специално точка 36.

( 26 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, по-специално точки 35 и 40), както и моето заключение по това дело, по-специално точка 24.

( 27 ) Решение по дело Corner House (посочено в бележка под линия 23, точка 72).

( 28 ) Court of Appeal, Morgan & Baker v Hinton Organics (Wessex) Ltd [2009] EWCA 107 Civil Division, точка 47, подточка ii).

( 29 ) Court of Appeal, Garner, R (on the application of) v Elmbridge Borough Council & Ors [2010] EWCA Civ 1006, точка 50 (решение от 29 юли 2010 г.).

( 30 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точки 35 и 39).

( 31 ) Писмена защита, точка 70, с позоваване на решението по дело Garner (посочено в бележка под линия 29, точка 39), вж. също точка 44 от писмената защита.

( 32 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 33).

( 33 ) Посочено в бележка под линия 28, точка 35 и сл.

( 34 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 40).

( 35 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 43).

( 36 ) Стр. 12 (стр. 111 от приложенията към исковата молба).

( 37 ) Решение от 29 септември 1998 г. по дело Комисия/Германия (C-191/95, Recueil, стр. I-5449, точка 55), Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Комисия/Испания (C-358/01, Recueil, стр. I-13145, точка 27) и Решение от 18 декември 2007 г. по дело Комисия/Испания (C-186/06, Сборник, стр. I-12093, точка 15).

( 38 ) Решение по дело Комисия/Германия (посочено в бележка под линия 37, точка 56), Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Комисия/Испания (посочено в бележка под линия 37, точка 28) и Решение от 7 юли 2005 г. по дело Комисия/Австрия (C-147/03, Recueil, стр. I-5969, точка 24).

( 39 ) Решение по дело Комисия/Германия (посочено в бележка под линия 37, точка 54), Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Комисия/Испания (посочено в бележка под линия 37, точка 29) и Решение от 7 април 2011 г. по дело Комисия/Португалия (C-20/09, Сборник, стр. I-2637, точка 20).

( 40 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 27 и сл.).

( 41 ) Становище от 20 декември 2007 г., точка 31 (стр. 83 от приложенията към исковата молба).

( 42 ) Във връзка с опасността от засягане на свободата на печата в резултат от прекомерните възнаграждения при успешен изход на делото, вж. ЕСПЧ, Решение от 18 януари 2011 г. по дело MGN с/у Обединено кралство (жалба № 39401/04, § 192 и сл.).

( 43 ) Решение от 26 юни 2007 г. по дело Ordre des barreaux francophones et germanophone и др. (C-305/05, Сборник, стр. I-5305, точки 29—31).

( 44 ) Вж. ЕСПЧ, Решение от 6 април 2006 г. по дело Stankiewicz с/у Полша (жалба №. 46917/99, § 60 и сл.) относно освобождаването на прокуратурата от съдебни разноски.

( 45 ) Вж. моето заключение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 13, точка 40 и сл.).

( 46 ) За такава стратегия се споменава в изложението относно делото R (Birch) срещу Barnsley MBC в точка 26 от репликата на Комисията.

( 47 ) В германското гражданско процесуално право такъв иск за обезщетение за вреди е уреден в член 945 от Гражданския процесуален кодекс. След решението на Bundesgerichtshof от 23 септември 1980 г. (VI ZR 165/78, Neue Juristische Wochenschrift 1981, 349) обаче заинтересованите лица, встъпили по административни дела, нямат право на такъв иск.

( 48 ) Решение от 15 януари 2013 г. по дело Križan и др. (C‑416/10, точка 109).

( 49 ) В текста на Конвенцията на немски език, който не е автентичен съгласно член 22 от нея, неправилно е употребен терминът „vorläufiger Rechtsschutz“ (а на български: „под формата на съдебно запрещение“). Автентичният текст на английски и френски език обаче съдържа термините „injunctive relief“ и съответно „redressement par injonction“ („привременна защита“).

( 50 ) Стр. 133 в текста на английски език и стр. 170 в текста на френски език (и двата могат да се намерят в Интернет на адрес http://www.unece.org/index.php?id= 21437). Съгласно Решение от 16 февруари 2012 г. по дело Solvay и др. (C‑182/10, точка 27), макар че може да се взема предвид, ръководството за прилагане няма задължителна сила.

( 51 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 27 и сл.).

( 52 ) Решение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 4, точка 35).

( 53 ) Вж. Решение по дело Križan и др. (посочено в бележка под линия 48, точка 106).

( 54 ) Решение по дело DEB (посочено в бележка под линия 13, точка 28 и сл.) и Решение от 27 юни 2013 г. по дело Агроконсултинг (C‑93/12, точка 59 и сл.).

( 55 ) Вж. моето заключение от 19 април 2012 г. по дело Križan и др. (C‑416/10, точка 181).

( 56 ) Вж. Решение от 14 май 1974 г. по дело Nold/Комисия (4/73, Recueil, стр. 491, точка 14) и Решение от 5 октомври 1994 г. по дело Германия/Съвет (C-280/93, Recueil, стр. I-4973, точка 79 и сл.), както и ЕСПЧ, Решение от 29 ноември 1991 г. по дело Pine Valley Developments Ltd и др. с/у Ирландия (жалба № 12742/87, § 51).

( 57 ) ЕСПЧ, Решение от 11 януари 2007 г. по дело Anheuser-Busch Inc. с/у Португалия (жалба № 73049/01, Recueil des arrêts et décisions 2007-I, § 64 и сл.).

( 58 ) Решение по дело Križan и др. (посочено в бележка под линия 48, точка 112).

( 59 ) Решение по дело Križan и др. (посочено в бележка под линия 48, точка 114).

( 60 ) Вж. моето заключение по дело Edwards (посочено в бележка под линия 13, точка 39 и сл.).

( 61 ) Решение от 21 февруари 1991 г. по дело Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest (C-143/88 и C-92/89, Recueil, стр. I-415, точка 32).

( 62 ) Вж. Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Германия (C-387/99, Recueil, стр. I-3751, точка 42), Решение от 26 април 2005 г. по дело Комисия/Ирландия (C-494/01, Recueil, стр. I-3331, точка 28) и Решение от 5 март 2009 г. по дело Комисия/Испания (C-88/07, Сборник, стр. I-1353, точка 54).

( 63 ) Решение по дело Комисия/Ирландия (посочено в бележка под линия 62, точка 47).

( 64 ) Точка 122 и сл. от исковата молба.

( 65 ) Вж. по-горе, точка 41.