ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА V. TRSTENJAK

представено на 8 септември 2011 година ( 1 )

Дело C-282/10

Maribel Dominguez

срещу

Centre informatique du Centre Ouest Atlantique

срещу

Préfet de la région Centre

(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Франция)

„Член 31, параграф 2 от Хартата — Основни социални права — Общи принципи на правото — Хоризонтално действие на директивите — Член 7 от Директива 2003/88/ЕО — Условия на труд — Организация на работното време — Право на платен годишен отпуск — Възникване на право на отпуск без значение от вида и продължителността на отсъствието на работника — Национална правна уредба, по силата на която предоставянето на този отпуск е обусловено от действителното полагане на труд за минимален период от време през референтната година — Задължение на националния съд да остави без приложение противоречащите на правото на Съюза национални разпоредби“

Съдържание

I – Въведение II – Правна уредба А – Право на Съюза 1. Харта на основните права на Европейския съюз 2. Директива 2003/88 Б – Национално право III – Фактическите обстоятелства, главното производство и преюдициалните въпроси IV – Производството пред Съда V – Основни доводи на страните А – По първия преюдициален въпрос Б – По втория преюдициален въпрос В – По третия преюдициален въпрос VI – Правен анализ А – По първия преюдициален въпрос Б – По втория преюдициален въпрос 1. Общи положения а) Основни правни аспекти б) Наличие на съдебен спор между частноправни субекти 2. Ролята на националния съд при спорове между частноправни субекти а) Граници на приложимост на директивите съгласно правото на Съюза б) Възможни алтернативни подходи i) Пряка приложимост на основното право по член 31, параграф 2 от Хартата – Приложимост на Хартата – Правото на платен годишен отпуск като основно право – Липса на действие спрямо трети лица – Заключение ii) Пряка приложимост на евентуален общ принцип на правото – Място на правото на годишен отпуск в правния ред на Съюза – Приложимост на общите принципи на правото в отношенията между частноправни субекти – Заключение iii) Прилагане на общия принцип на правото съобразно конкретизацията му в Директива 2003/88 – Подходът на Съда в Решение по дело Kьcьkdeveci – Относимост на този подход към правото на годишен отпуск – Заключение в) Обобщение 3. Евентуална отговорност на държавата членка поради нарушение на правото на Съюза 4. Заключение В – По третия преюдициален въпрос VII – Заключение

I – Въведение

1. В настоящото преюдициално производство по член 267 ДФЕС френският Cour de cassation (наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“) поставя на Съда три въпроса относно тълкуването на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време ( 2 ).

2. Пряк източник на настоящото преюдициално запитване е съдебният спор между г-жа Dominguez (наричана по-нататък „жалбоподателката в главното производство“) и нейния работодател, Centre Informatique du Centre Ouest Atlantique (наричан по-нататък „ответникът в главното производство“), по въпроса дали и евентуално в какъв размер последният е задължен да изплати финансово обезщетение за годишен отпуск, който жалбоподателката не е могла да ползва поради злополука. За целта според запитващата юрисдикция е важно да се изясни как следва да се изчислява този отпуск, тъй като спецификата на случая се изразява в това, че по силата на приложимите в тази област национални разпоредби правото на годишен отпуск възниква само ако работникът е полагал съответен минимален брой дни труд, от една страна, а от друга — не всеки вид отсъствие от работното място поради злополука се зачита за отработено време.

3. При все това не може да бъде констатирано наличието на право на отпуск и евентуално неговият точен обхват, докато съществува неяснота по въпроса дали посочената по-горе национална правна уредба въобще може да бъде разглеждана като съвместима с член 7 от Директива 2003/88 и дали в отношенията си с ответника жалбоподателката може да се позовава пряко на тази директива. От една страна, настоящото дело поражда правни въпроси, на които Съдът вече е дал еднозначен отговор, така че той като цяло може просто да препрати към релевантните си решения. От друга страна обаче, Съдът следва да даде становище по въпроса къде е мястото на правото на платен годишен отпуск в нормативната йерархия в правото на Съюза и дали е възможно работникът пряко да предяви това право и в отношенията си със своя работодател.

4. За тази цел следва да бъдат разгледани четири различни подхода, които би трябвало да помогнат на работника да упражни своите права спрямо работодателя. Най-напред следва да се провери възможността за хоризонтално действие на директивите. След това, с оглед на междувременно придобитата правнозадължителна сила на Хартата на основните права на Европейския съюз, следва да се провери пряката приложимост на член 31, параграф 2 от Хартата. Друга алтернатива е да се изведе евентуален общ принцип на правото, съгласно който работникът има право на годишен отпуск, тъй като този принцип би бил пряко приложим. В заключение ще проверя доколко може да се приложи подходът от Решение по дело Kücükdeveci ( 3 ). При това ще разгледам в подробности предимствата и недостатъците на този подход. Настоящото дело предоставя на Съда възможност да разгледа този подход от теоретична гледна точка и при необходимост да го доизясни.

II – Правна уредба

А– Право на Съюза ( 4 )

1. Харта на основните права на Европейския съюз

5. Член 31 от дял IV („Солидарност“) от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) закрепва правото на всеки работник на „справедливи и равни условия на труд“. Член 31, параграф 2 гласи: „Всеки работник има право на ограничаване на максималната продължителност на труда, на периоди на дневна и седмична почивка, както и на платен годишен отпуск“.

6. Член 51 от дял VII („Общи разпоредби“) определя приложното поле на Хартата. Член 51, параграф 1 гласи: „Разпоредбите на настоящата харта се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза. В този смисъл те зачитат правата, спазват принципите и насърчават тяхното прилагане в съответствие със своите компетенции и при зачитане на предоставените в Договорите компетенции на Съюза“.

2. Директива 2003/88

7. Член 1 от Директива 2003/88 предвижда: „Предмет и приложно поле 1. Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време. 2. Настоящата директива се прилага за: а) минималната продължителност на […] годишния отпуск […] […]“.

8. Съгласно член 7 от посочената директива: „Годишен отпуск 1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика. 2. Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.

9. Член 17 от Директива 2003/88 предвижда, че държавите членки могат да дерогират определени разпоредби от тази директива. Дерогиране на член 7 не се допуска.

Б– Национално право

10. Приложимият в главното производство член L. 223-2, първа алинея от Code du travail (Кодекс на труда) гласи: „Всеки работник, който през референтната година действително е полагал труд при един и същ работодател общо поне един месец, има право на отпуск от 2,5 работни дни за всеки отработен месец, като общата продължителност на полагаемия отпуск не може да надвишава 30 работни дни“.

11. Член L. 3141-3 от новия Code du travail в редакцията му от 20 август 2008 г. предвижда: „Всеки работник или служител, който през референтната година действително е полагал труд при един и същ работодател общо поне десет дни, има право на отпуск от 2,5 работни дни за всеки отработен месец. Общата продължителност на полагаемия отпуск не може да надвишава 30 работни дни“.

12. Приложимият към онзи момент член L. 223-4 от Code du travail предвижда: „При определянето на продължителността на отпуска четири отработени седмици, или 24 работни дни, се считат за един месец действително положен труд. За периоди на действително положен труд се считат времето на платен отпуск, предвидените в член L. 212-5-1 от този кодекс и в член L. 713-9 от Code rural (Селскостопанския кодекс) компенсиращи почивни дни, предвиденото в член L. 122-25—L. 122-30 време за почивка на работничките родилки, получените въз основа на намаляване на работното време почивни дни и ограниченото до една година без прекъсване време, през което изпълнението на трудовия договор е спряно поради трудова злополука или професионално заболяване. (При определянето на продължителността на отпуска за период на действително положен труд се счита също и времето, през което съответният работник или ученик продължава да изпълнява или отново е повикан да изпълнява задължителна военна или гражданска служба, независимо на какво основание.)“.

13. Същевременно действащата редакция на член L. 3141-5 от Code du travail предвижда: „При определянето на продължителността на отпуска за период на действително положен труд се счита: 1) времето на платения отпуск; 2) времето на отпуска по майчинство или по бащинство или при осиновяване и на отпуска за отглеждане на дете; 3) предвидените в член L. 3121-26 от Code du travail и член L. 713-9 от Code rural компенсиращи почивни дни; 4) получените въз основа на намаляването на работното време почивни дни; 5) ограниченият до една година без прекъсване период, в който изпълнението на трудовия договор е спряно поради трудова злополука или професионално заболяване, и 6) времето, през което съответният работник или служител продължава да изпълнява или отново е повикан да изпълнява задължителна военна или гражданска служба, независимо на какво основание“.

14. По силата на член ХIV, четвърта алинея от типовия вътрешен правилник за прилагането на националния колективен трудов договор за служителите на социалноосигурителните институции право на годишен отпуск за съответната година не възниква за времето на отсъствие поради общо или продължително заболяване, наложило прекъсване на работата за дванадесет или повече последователни месеца, за времето на отсъствие при изпълняване на задължителна военна служба и за времето на неплатения отпуск по членове 410, 44 и 46 от колективния трудов договор. От момента на завръщането си на работа съответният служител отново има право на годишен отпуск, като продължителността на отпуска се определя пропорционално на времето на действително положения труд, за което още не е ползван годишен отпуск.

III – Фактическите обстоятелства, главното производство и преюдициалните въпроси

15. Жалбоподателката в главното производство е служителка на ответника в главното производство от 10 януари 1987 г., като в отношенията им се прилага колективният трудов договор за служителите на социалноосигурителните институции.

16. На 3 ноември 2005 г. тя претърпява злополука по пътя между нейното местоживеене и работното ѝ място, вследствие на което ползва отпуск по болест в периода от 3 ноември 2005 г. до 7 януари 2007 г.

17. На 8 януари 2007 г. тя се завръща на работа на половин работен ден, а от 8 февруари 2007 г. — на пълен работен ден. След нейното завръщане ответникът в главното производство ѝ съобщава броя на дните отпуск, полагащи ѝ се по негови изчисления за периода на нейното отсъствие. Жалбоподателката в главното производство възразява и иска от работодателя си да ѝ признае за този период право на платен годишен отпуск от 22,5 работни дни или евентуално да ѝ заплати обезщетение за неизползван отпуск в размер на 1971,39 EUR.

18. Тя предявява исканията си първо пред Conseil de prud’hommes de Limoges, който отхвърля иска ѝ с решение от 15 януари 2008 г. Тя обжалва това решение пред Cour d’appel de Limoges. Този съд отхвърля жалбата ѝ с решение от 16 септември 2008 г., в което наред с останалото констатира, че в качеството си на работодател ответникът в главното производство правилно е приложил съответните трудовоправни разпоредби и основателно е отказал да ѝ признае право на отпуск, тъй като поради претърпяната злополука по пътя жалбоподателката в главното производство е отсъствала повече от дванадесет месеца и през този период не е полагала действително труд. Освен това Cour d’appel установява, че жалбоподателката в главното производство няма право да се позовава на приложимите разпоредби при трудова злополука.

19. Тя обжалва това съдебно решение пред Cour de cassation, като твърди, първо, че злополуката по пътя към или от работното място трябва да се разглежда като трудова злополука и съответно трябва да се приложат благоприятните за нея разпоредби относно трудовите злополуки. Второ, тя поддържа, че при изчисляването на платения ѝ отпуск периодът на спиране на изпълнението на трудовия ѝ договор вследствие на злополуката по пътя следва да се зачита за период на действително положен труд.

20. С оглед на подробно цитираната практика на Съда запитващата юрисдикция изразява съмнение относно съвместимостта на приложимите национални трудовоправни разпоредби с правото на Съюза, а така също и относно задължението на националния съд да остави без приложение националните разпоредби, които са в противоречие с правото на Съюза.

21. При тези обстоятелства Cour de cassation решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практики, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск е обусловено от действително полагане на труд не по-малко от десет дни (или от един месец) през референтния период? 2) При утвърдителен отговор трябва ли по силата на член 7 от Директива 2003/88, който урежда специфично задължение на работодателя, доколкото предвижда право на платен отпуск в полза на работника, отсъстващ по здравословни причини за период, равен или по-голям от една година, сезираният със спор между частноправни субекти национален съд да не приложи национална разпоредба, която противоречи на този член, тъй като в случая тя обуславя възникването на правото на платен годишен отпуск от действително полагане на труд не по-малко от десет дни през референтната година? 3) Доколкото член 7 от Директива 2003/88 не прави никакво разграничение между работниците според това дали отсъствието им от работа през референтния период се дължи на трудова злополука, професионална болест, злополука по пътя към или от работното място или общо заболяване, имат ли работниците право по силата на този текст на платен отпуск с една и съща продължителност независимо от основанието за отсъствието им по здравословни причини, или този текст трябва да се тълкува в смисъл, че допуска възможност продължителността на платения отпуск да е различна в зависимост от основанието за отсъствието на работника, когато националният закон предвижда при определени условия по-голяма продължителност на платения годишен отпуск от предвидената в Директивата минимална продължителност от четири седмици?“

IV – Производството пред Съда

22. Актът за преюдициално запитване от 2 юни 2010 г. постъпва в секретариата на Съда на 7 юни 2010 г.

23. В срока по член 23 от Статута на Съда писмени становища представят страните в главното производство, френското, датското и нидерландското правителство, както и Европейската комисия.

24. В съдебното заседание от 17 май 2011 г. се явяват представителите на страните в главното производство, на френското, датското и нидерландското правителство и на Комисията.

V – Основни доводи на страните

А– По първия преюдициален въпрос

25. Всички участници в производството са съгласни, че отговорът на първия преюдициален въпрос може да се изведе от практиката на Съда, и преди всичко от Решение по дело BECTU ( 5 ) и Решение по дело Schultz-Hoff ( 6 ). Те предлагат на този преюдициален въпрос да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практики, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск е обусловено от действително полагане на труд не по-малко от десет дни (или от един месец) през референтния период.

Б– По втория преюдициален въпрос

26. Има значителна разлика както в посоките на разсъждение, така и в предложените от участниците в производството отговори на този преюдициален въпрос.

27. Жалбоподателката в главното производство препраща към Решение по дело Simmenthal ( 7 ) и Решение по дело Melki ( 8 ), като отбелязва, че изводите на Съда в Решение по дело BECTU не накърняват пряката приложимост на член 7 от Директива 2003/88. Според нея в това отношение положението за националния съд е съвсем ясно — той е длъжен да не приложи националните разпоредби, които въвеждат несъвместимо с правото на Съюза условие за упражняването на правото на платен годишен отпуск.

28. Ответникът в главното производство се позовава на цитираната от запитващата юрисдикция съдебна практика и стига до обратния извод. Според него изведените в тази съдебна практика принципи предполагат, че при спорове между частноправни субекти националният съд няма право да остави без приложение национална разпоредба, поради това че е несъвместима с определена директива. Според ответника в главното производство подобен подход е равнозначен на тълкуване contra legem. С оглед на самата дефиниция за директива — акт, с който се дават предписания на държавите членки, а не се учредяват преки задължения за гражданите — нямало причина за преразглеждане на трайната съдебна практика, защото обратното би означавало да се премахне разликата между директивите и регламентите.

29. Френското и нидерландското правителство отиват още по-далеч в своите разсъждения.

30. Френското правителство например припомня не само цитираната от Cour de cassation съдебна практика, но и Решение по дело Mangold ( 9 ) и Решение по дело Kücükdeveci ( 10 ). В тези решения Съдът доразвива своята практика относно изискванията към националния съд при наличието на противоречащи на правото на Съюза национални разпоредби. Според френското правителство от тези решения следва, че при колизия между национална разпоредба и общ принцип на правото на Съюза националният съд задължително трябва да не прилага националната разпоредба. Във връзка с това френското правителство посочва, че наистина съгласно постоянната съдебна практика правото на платен годишен отпуск трябва да се счита за „особено важен принцип на социалното право на Съюза“, но все пак още не е признато от Съда за общ принцип на правото на Съюза, какъвто е например забраната за дискриминация по възраст. Следователно значението на посочената по-горе съдебна практика не можело да се разширява и спрямо правото на платен годишен отпуск.

31. Поради това френското правителство предлага на втория преюдициален въпрос да се отговори, че ако се приеме, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 не допуска национална разпоредба, която предвижда, че правото на годишен отпуск е обусловено от полагане на труд не по-малко от десет дни (или от един месец) през референтния период, тази разпоредба на Директивата не дава основание на сезирания със спор между частноправни субекти национален съд да остави без приложение националната разпоредба.

32. Нидерландското правителство излага становище само по този преюдициален въпрос. То счита, че по силата на цитираната от Cour de cassation постоянна практика на Съда сезираният със спор между частноправни субекти национален съд не е длъжен да остави без приложение националната разпоредба, която противоречи на разпоредба от директива. Напротив, националният съд трябвало да тълкува и прилага националното право в съответствие с Директивата.

33. Според нидерландското правителство Решение по дело Kücükdeveci и фактът, че правото на годишен отпуск трябва да се счита за „особено важен принцип на социалното право на Съюза“, не допускат друг извод, още повече че този принцип не е общ принцип на правото.

34. Докато френското и нидерландското правителство стигат до извода, че не могат да бъдат приложени изводите на Съда от Решение по дело Kücükdeveci, Комисията не вижда причина да се изключи съответното им прилагане към разглеждания в главното производство случай.

35. Според Комисията на втория преюдициален въпрос трябва да се отговори, че в рамките на своите правомощия националният съд е длъжен да осигури съдебна защита на частноправните субекти и пълна ефикасност на правото на Съюза, като за целта може при необходимост да остави без приложение всяка национална разпоредба, която е несъвместима с правото на платен годишен отпуск.

В– По третия преюдициален въпрос

36. Жалбоподателката в главното производство предлага на този преюдициален въпрос да се отговори, че член 7 от Директива 2003/88 следва да се тълкува в смисъл, че не допуска различна продължителност на платения отпуск в зависимост от основанието за отсъствие на работника. Всъщност тази разпоредба на Директивата предвиждала право на работниците на платен отпуск с еднаква продължителност, независимо на какво се дължи отсъствието на работника.

37. Ответникът в главното производство застъпва обратното становище. Според него член 7 от Директива 2003/88 не е пречка разпоредбите за продължителността на платения годишен отпуск да са по-благоприятни за работниците, отсъстващи поради професионална болест или трудова злополука, отколкото за работниците, чието отсъствие не се дължи на професионална болест или трудова злополука, когато се преценява дали времето на отсъствие може да се зачита за период на действително положен труд.

38. Въз основа на цитираната по-горе практика на Съда френското правителство поддържа, че член 7 от Директива 2003/88 следва да се тълкува в смисъл, че продължителността на платения годишен отпуск може да бъде различна в зависимост от основанието за отсъствие на работника, стига да е гарантирана предвидената в тази разпоредба на Директивата минимална продължителност на отпуска от четири седмици.

39. Комисията посочва, че от акта за преюдициално запитване не следва еднозначно кое положение в националното право визира този преюдициален въпрос, но все пак предлага отговор в същия смисъл като предложения от френското правителство.

VI – Правен анализ

А– По първия преюдициален въпрос

40. С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 разрешава на държавите членки да обусловят упражняването на правото на платен годишен отпуск от полагането на труд за посочен в националното право минимален период от време, който във френското право първоначално е бил определен на един месец, а след законодателно изменение вече е десет дни.

41. Отговорът на този преюдициален въпрос следва от практиката на Съда, но преди всичко от Решение по дело BECTU и Решение по дело Schultz-Hoff и др. Поради тази причина е препоръчително да се припомнят съответните констатации на Съда и след това да се провери относимостта им към случая по главното производство.

42. Съгласно постоянната практика на Съда правото на платен годишен отпуск трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, който не може да бъде дерогиран и който може да бъде прилаган от компетентните национални органи само в рамките, изрично посочени от Директива 2003/88 ( 11 ). Като закрепва правото на платен годишен отпуск във вторичното право, законодателят на Съюза иска да гарантира, че във всяка държава членка работникът ще има право действително да ползва почивка, „за да се осигури ефикасна защита на безопасността и здравето му“ ( 12 ). Както се посочва в практиката на Съда, целта на правото на платен годишен отпуск е да позволи на работника да си почине и да разполага с период на отдих и свободно време ( 13 ).

43. Не на последно място поради голямото значение на този принцип в правния ред на Съюза в точка 52 от посоченото по-горе Решение по дело BECTU Съдът приема, че член 7, параграф 1 от Директива 93/104/ЕО — чийто текст е идентичен с по-късната разпоредба на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 — „забранява на държавите членки да ограничават едностранно предоставеното на всички работници право на платен годишен отпуск, като поставят условие за възникването му, което изключва някои работници от кръга на лицата, които разполагат с това право“.

44. В точка 53 от същото решение Съдът подчертава, че държавите членки са свободни „да определят във вътрешната си правна уредба условията за упражняване и осъществяване на правото на платен годишен отпуск, като уточнят конкретните обстоятелства, при които работниците могат да упражняват това право, от което се ползват за цялото прослужено време, но същевременно държавите членки не следва да обвързват с каквото и да е условие самото съществуване на това право, което следва пряко от Директива 93/104“.

45. В точка 55 от това решение Съдът отбелязва също така, че постановените от държавите членки мерки по прилагането на разпоредбите могат да съдържат определени различия по отношение на условията за упражняване на правото на платен годишен отпуск, тъй като в крайна сметка Директивата предвижда само минималните изисквания за хармонизиране на организацията на работното време, а иначе предоставя на държавите членки възможността да определят необходимите правила и разпоредби за прилагане. При това Съдът изтъква, че „тази директива не позволява на държавите членки да изключат самото възникване на правото, изрично предоставено на всички работници“.

46. Посочената по-горе съдебна практика следва да се разбира в смисъл, че Съдът по принцип признава компетентността на държавите членки да определят условията и реда за прилагане, с които те могат да уредят подробно конкретни аспекти от упражняването на право на годишен отпуск, например кога и как работникът може да ползва полагащия му се за първите седмици на работата отпуск. При все това границите на тази законодателна компетентност на държавите членки се простират дотам, докъдето избраната уредба не засяга ефективността на правото на платен отпуск, така че вече да не може да бъде гарантирано постигането на целта на това право. Такъв е случаят, когато националната уредба определя не как се упражнява това право, а дали може да се упражнява.

47. Както посочва и самото френско правителство, несъмнено в случая по главното производство уредбата е именно такава, доколкото самото възникване на правото е обвързано с условието работникът да е полагал труд не по-малко от един месец (съгласно междувременно изменения член L. 223-2, първа алинея от Сode du travail) или десет дни (съгласно приложимия към момента член L. 3141-3 от Сode du travail). Видно от подробните доводи в становището на френското правителство, въвеждането на минимален период от десет дни се обяснява с начина на изчисляване на продължителността на годишния отпуск. Всъщност годишният отпуск се изчислява спрямо броя на отработените дни, като за всеки десет отработени дни се полага един ден отпуск.

48. Както признава и френското правителство, в конкретния случай необходимостта от точно изчисляване на годишния отпуск изобщо не променя обстоятелството, че практиката на Съда не предвижда никакви изключения от правилото, че мерките на отделните държави членки за прилагането на правото на платен годишен отпуск не бива да застрашават самото право. Тук следва да се напомни, че в Решение по дело BECTU се разглеждат сходни фактически обстоятелства като тези в настоящото дело, така че изведените там принципи на съдебната практика са пряко приложими към случая по главното производство. В посоченото дело Съдът е трябвало да отговори на въпроса дали член 7, параграф 1 от Директива 93/104 допуска национална правна уредба, по силата на която работникът придобива право на платен годишен отпуск едва след непрекъснат период на заетост от не по-малко от 13 седмици при един и същ работодател. Тъй като Съдът отговаря категорично отрицателно на този въпрос, според мен е ясно, че спорната френска уредба не може да бъде разглеждана като съвместима с Директива 2003/88.

49. Друг правен въпрос в спора по главното производство, който следва да се изясни в настоящото преюдициално производство — както основателно се изтъква в становището на ответника в главното производство ( 14 ) — е въпросът дали право на платен годишен отпуск се поражда и за периодите, в които работникът е отсъствал по здравословни причини. Този въпрос трябва да се изясни, доколкото именно от него зависи дали жалбоподателката в главното производство въобще има право на отпуск за разглеждания период, или отсъствието ѝ от работа може да се вземе предвид в неин ущърб.

50. Отговорът на този въпрос също се открива в съдебната практика. Особено полезно е Решение по дело Schultz-Hoff и др., в точка 39 от което Съдът най-напред приема, че отнасящият се до правото на платен годишен отпуск член 7, параграф 1 от Директивата се прилага към „всеки работник“. От значение са и по-нататъшните съображения на Съда в точка 40 от същото решение, а именно че „относно правото на платен годишен отпуск Директива 2003/88 не прави никакво разграничение между работниците, които отсъстват от работа поради краткосрочен или продължителен отпуск по болест през референтния период и работниците, които действително са полагали труд през посочения период“.

51. Въз основа на тези съображения в точка 41 от същото решение Съдът прави едно — според мен — също важно за целите на настоящото преюдициално производство заключение: че „относно работниците в надлежно предписан отпуск по болест правото на платен годишен отпуск, предоставено от самата Директива 2003/88 на всички работници […], не може да бъде обвързано от държава членка със задължението за действително полагане на труд през установения от държавата референтен период“.

52. Цитираната по-горе съдебна практика следва да се разбира в смисъл, че ако работникът е бил в надлежно предписан отпуск по болест, отсъствието му през референтната година поради болест не е пречка за възникването на право на платен годишен отпуск. В правно отношение това означава, че отсъствието от работа поради причини, независещи от волята на заинтересования работник, например отсъствието поради болест, се зачита за трудов стаж. Това е и смисълът на разпоредбата на член 5, алинея 4 от Конвенция № 132 на Международната организация на труда от 24 юни 1970 г. относно платените годишни отпуски (ревизиран текст), на която се основават съображенията на Съда относно отношението между годишния отпуск и отпуска поради болест.

53. В обобщение следва да се констатира, че спорната уредба не е съвместима с Директива 2003/88. До това заключение стига и френското правителство, което в писменото си становище заявява, че ще предложи изменение на член L. 3141-3 от Code du travail ( 15 ). Ето защо на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби или практики, които предвиждат, че правото на платен годишен отпуск е обусловено от действително полагане на труд не по-малко от десет дни (или от един месец) през референтния период.

Б– По втория преюдициален въпрос

1. Общи положения

а) Основни правни аспекти

54. Вторият преюдициален въпрос е поставен изрично само в случай че бъде установена несъвместимостта на спорната национална разпоредба с правото на Съюза, както предложих по-горе. Видно от изложеното в акта за преюдициално запитване по този преюдициален въпрос ( 16 ), запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали евентуално член 7 от Директива 2003/88 ѝ налага произтичащо от правото на Съюза задължение да не прилага спорната национална разпоредба в спорове между частноправни субекти.

55. За да се отговори на този въпрос, трябва да се обсъдят два важни правни аспекта, които са свързани един с друг. Става дума, първо, за установената в практиката на Съда роля на националните съдилища при прилагането на правото на Съюза, и второ — за значението на правото на годишен отпуск в правния ред на Съюза и за възможностите при прилагането му.

б) Наличие на съдебен спор между частноправни субекти

56. Преди да разгледам тези основни аспекти на преюдициалния въпрос, бих искала за изчерпателност да отбележа, че според мен разглежданият в главното производство спор несъмнено се води между два частноправни субекта.

57. Първо следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда само запитващата юрисдикция е компетентна да определя предмета на въпросите, които възнамерява да постави на Съда. Всъщност само националният съд, който е сезиран със съответния спор, може да прецени както необходимостта, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда ( 17 ).

58. Доколкото в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция несъмнено разглежда случая като спор между частноправни субекти или най-малкото не посочва изрично възможността ответникът в главното производство да се счита за част от френската държава, и по-точно за орган на изпълнителната власт, Съдът също е обвързан от тази квалификация.

59. По изключение обаче Съдът може да провери по какви съображения националната юрисдикция поставя определен въпрос в преюдициалното си запитване. Според съдебната практика такъв е случаят, когато е очевидно, че преюдициалното запитване всъщност цели да подтикне Съда да се произнесе въз основа на привиден спор или да формулира консултативно становище по общи или хипотетични въпроси, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора или че Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси ( 18 ).

60. В случая не са налице тези предпоставки. Видно от поясненията, дадени в съдебното заседание от страните в главното производство, става дума за трудовоправен спор, като спрямо жалбоподателката в главното производство ответникът в главното производство действа като частноправен субект, а не като орган на власт. В крайна сметка тези пояснения потвърждават извода на запитващата юрисдикция.

2. Ролята на националния съд при спорове между частноправни субекти

а) Граници на приложимост на директивите съгласно правото на Съюза

61. Що се отнася до ролята на националния съд, сезиран със спор между частноправни субекти, когато разглежданата национална правна уредба е в противоречие с правото на Съюза, както е в случая по главното производство, Съдът е постановил, че националните юрисдикции са длъжни да осигурят съдебната защита, която произтича за правните субекти от разпоредбите на правото на Съюза, и да гарантират пълното им действие ( 19 ). При споровете между частноправни субекти обаче този принцип е ограничен, доколкото съгласно съдебната практика дадена директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект и следователно позоваването на самата директива не е възможно срещу частноправен субект ( 20 ).

62. Според Съда оттук следва, че дори ясна, точна и безусловна разпоредба на директива, чиято цел е да предостави права или да възложи задължения на частноправни субекти, не може да се прилага в рамките на съдебен спор, чиито страни са единствено частноправни субекти. В подкрепа на този извод Съдът посочва, че противното би означавало да се признае правомощие на Съюза да постановява задължения с незабавно действие в тежест на частноправните субекти, а Съюзът разполага с такава компетентност само когато е оправомощен да приема регламенти ( 21 ). Тази позиция е съобразена с особеното естество на директивата, която по дефиниция поражда преки задължения само за държавите членки, до които е адресирана по силата на член 288, трета алинея ДФЕС, и може да доведе до учредяването на задължения за частноправните субекти само посредством националните мерки за транспонирането ѝ.

63. Тази съдебна практика е напълно правилна. В съответствие с нея следва да се отхвърлят различните предложения ( 22 ) за разграничаване на положително и отрицателно непосредствено действие на директивите спрямо хоризонталните правоотношения. Съгласно този възглед нетранспонираните директиви не могат да пораждат пряко задължения за едни частноправни субекти спрямо други, но въз основа на принципа за прилагането на правото на Съюза с предимство противоречащото на определена директива национално право следва да бъде оставено без приложение, включително в спорове между частноправни субекти. Тук с право може да се възрази, че този подход би се отразил отрицателно на правната сигурност ( 23 ). В зависимост от националния нормативен контекст на противоречащата на директива разпоредба нейното неприлагане всъщност може да доведе дори до разширяване на задълженията на частноправните субекти, което от гледна точка на правото на Съюза ще зависи от по-скоро случайни фактори, например от наличието на друга (задължаваща) норма в националното право, която ще трябва да се приложи вместо разпоредбата, която противоречи на директивата и е оставена без приложение.

64. Следователно тази съдебна практика не дава основание на жалбоподателката в главното производство да се позовава на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, за да поиска от запитващата юрисдикция да остави без приложение противоречащата на правото на Съюза национална уредба.

65. Съдът обаче компенсира този отказ да признае непосредствено хоризонтално действие на директивите, като дава алтернативни решения, годни да удовлетворят интереса на частноправния субект, който счита, че правата му са накърнени поради нетранспониране или неправилно транспониране на съответната директива. Сред тези решения са, първо, възможността да се даде тълкуване на националното право в съответствие с директивата, и второ, да се потърси отговорност на съответната държава членка поради нарушение на правото на Съюза.

66. Съдът извежда подхода на търсенето на съответстващо на директивите тълкуване на националното право от задължението на всички органи на държавите членки, включително и на съдебните органи в рамките на тяхната компетентност да постигнат предвидения в директивите резултат, както и от задължението им да предприемат всички необходими общи или специални мерки, за да осигурят изпълнението на това задължение ( 24 ). Този подход предполага в процеса на правоприлагане да се използват всички налични способи за тълкуване, така че националното право да се тълкува — доколкото е възможно — съответно на целта и текста на директивата и да се постигне предвиденият от директивата резултат съобразно изискването на член 288, трета алинея ДФЕС ( 25 ). В Решение по дело Pfeiffer и др. ( 26 ) Съдът изяснява как следва да постъпват националните юрисдикции при спорове между частноправни субекти. Ако чрез прилагане на признатите от него методи на тълкуване националното право позволява при определени обстоятелства една разпоредба от вътрешния правен ред да се тълкува по такъв начин, че да бъде избегнат конфликт с друга норма на вътрешното право, или за тази цел да се стесни обхватът на тази разпоредба, като тя бъде прилагана само доколкото е съвместима с другата норма, тогава юрисдикцията е длъжна да използва същите методи, за да се постигне преследваният с директивата резултат.

67. Както Съдът нееднократно е постановил, задължението за тълкуване на националното право в съответствие с директивите все пак се ограничава от общите принципи на правото, и по-специално от принципа на правната сигурност, в смисъл че не може да е основание за тълкуване contra legem на националното право ( 27 ).

68. От акта за преюдициално запитване не става ясно дали изобщо е възможно съответното национално право да се тълкува в съответствие с директивата. При все това общият анализ на преюдициалното запитване сочи, че явно единственият изход за запитващата юрисдикция да постигне съответстващ на директивата резултат от тълкуването е възможността да не приложи спорната разпоредба. С оглед на факта, че в своя акт за преюдициално запитване запитващата юрисдикция разглежда практиката на Съда относно границите на този способ за тълкуване, може да се направи заключението, че в случая по главното производство не е възможно съответстващо с директивата тълкуване на националното право, без да се стигне до тълкуване contra legem.

б) Възможни алтернативни подходи

69. При това положение остава да се разгледа въпросът дали все пак при определени условия би било допустимо националната юрисдикция да не приложи спорната уредба спрямо отношения между частноправни субекти. По мое мнение тук следва да бъдат разгледани три различни подхода, по които ще дам подробни разяснения и ще анализирам приложимостта им.

70. Най-напред следва да се провери дали е възможно пряко да се приложи основното право, закрепено в член 31, параграф 2 от Хартата ( 28 ). След това е необходим анализ на въпроса дали правото на платен годишен отпуск може да бъде причислено към общите принципи на правото на Съюза и съответно да бъде прилагано пряко в отношенията между частноправни субекти ( 29 ). Най-накрая е нужна критична съпоставка с подхода на Съда в Решение по дело Kücükdeveci, за да се прецени дали този подход може да се приложи и в настоящото дело ( 30 ).

i) Пряка приложимост на основното право по член 31, параграф 2 от Хартата

71. Както вече беше споменато, първият възможен подход е пряко да се приложи установеното в член 31, параграф 2 от Хартата основно право на платен годишен отпуск.

– Приложимост на Хартата

72. Макар че първоначално е имала предимно декларативен характер, доколкото е била израз на задължението за зачитане на основните права, което Съюзът сам си е наложил, с влизането в сила на Договора от Лисабон съгласно член 6, параграф 1 от Договора за ЕС Хартата окончателно придобива статут на част от първичното право на Съюза ( 31 ). Това означава, че издаваните от органите на Съюза правни актове в тази област вече трябва да се съобразяват с тази разпоредба по силата на задължението за спазване на основните права, установено в член 51, параграф 1 от Хартата. Също така тя вече е задължителна и за държавите членки, когато прилагат правото на Съюза ( 32 ).

73. Като се има предвид, че разглежданите в главното производство факти са настъпили в периода 2005—2007 г., тоест по времето, когато Хартата все още не е била в сила, то строго погледнато би трябвало да се приеме, че тя не се прилага ratione temporis към фактите по настоящото дело. Така обаче няма да бъде отчетено обстоятелството, че Хартата има съществено значение за тълкуването на правото на Съюза много отпреди формалното ѝ включване в правния ред на Съюза ( 33 ). Неоспоримо е значението на Хартата като източник на насоки за тълкуването, още повече че тя затвърждава правата, залегнали в множество правни актове и произтичащи от общите конституционни традиции на държавите членки, поради което в крайна сметка тя може да бъде разглеждана като израз на европейската ценностна система.

74. Междувременно Хартата влезе в сила и сега задължителната ѝ сила при тълкуването е съвсем безспорна, което намира потвърждение по-специално в обстоятелството, че Съдът я взема предвид в съображенията си в точка 22 от Решение по дело Kücükdeveci въпреки очевидната ѝ неприложимост ratione temporis ( 34 ). Ето защо в настоящото дело е логично релевантните разпоредби на Хартата да се използват като отправна точка за тълкуването на всички останали норми от правото на Съюза, сред които и общите принципи на правото и вторичното право. По-специално следва да се избягва всяко тълкуване на нормите, което би могло да противоречи на ценностите на Хартата.

– Правото на платен годишен отпуск като основно право

75. Според мен причисляването на залегналото в член 31, параграф 2 от Хартата право на работниците на платен годишен отпуск към основните социални права е напълно безпроблемно. Както посочих в заключението си по дело Schultz-Hoff и др. ( 35 ), фактът, че това право е включено в Хартата, е потвърждение за неговия характер на основно право. По този въпрос споделям схващането на генералния адвокат Tizzano, изразено още в заключението му по дело BECTU ( 36 ). Доколкото мога да преценя, същото схващане защитава и значителна част от правната доктрина ( 37 ), и то със сходни доводи. По същество тези доводи се основават на текста и на правната конструкция на тази норма.

76. В действителност дори само текстът на тази разпоредба навежда на заключението, че правото на платен годишен отпуск е предвидено като „основно право“, поради което веднага може да се изключи възможността за причисляването му към посочените в член 51, параграф 1 от Хартата „принципи“, които не учредяват пряко субективни права, а по-скоро се нуждаят от конкретизация от адресатите на Хартата в рамките на съответната им компетентност. Член 31, параграф 2 от Хартата гласи, че „[в]секи работник има право на ограничаване на максималната продължителност на труда, на периоди на дневна и седмична почивка, както и на платен годишен отпуск“. Тук ясно личи, че тази гаранция се окачествява като човешко право, още повече че в този член на преден план е изведено човешкото достойнство в трудовите отношения ( 38 ). Това е съществената разлика между този член и някои други разпоредби на дял IV от Хартата („Солидарност“), които са формулирани по-скоро като позитивноправна гаранция, в смисъл че се „признават“ или „зачитат“ уредените в тях права. Тези различни формулировки свидетелстват за градиране на степента на защита в зависимост от защитеното благо ( 39 ).

77. Съобразно тази система на градирана защита разпоредбите, които съдържат единствено „принципи“ и поради това съгласно член 52, параграф 5, първо изречение от Хартата са задължителни на първо място за законодателя при транспонирането, често предвиждат и че защитата се предоставя единствено „в съответствие с правото на Съюза или в съответствие с националното законодателство и/или практика“ ( 40 ). Един от важните признаци на принципите е, че прилагането им често предполага приемане на мерки за изпълнение, каквито впрочем се приемат съобразно правилата в Договора за разпределянето на правомощията и принципа на субсидиарност ( 41 ). За да породят действие, принципите се нуждаят от законодателни, организационни и практически мерки от страна на Съюза и държавите членки, което ясно личи от използвания в член 51, параграф 1, второ изречение от Хартата израз „насърчават тяхното прилагане“, който се отнася и до принципите.

78. Това обаче не е така в член 31, параграф 2 от Хартата, който в този смисъл поставя индивидуално изискване. Обстоятелството, че член 31, параграф 1 от Хартата, в който се закрепва „правото [на всеки работник] на условия на труд, които опазват неговото здраве и сигурност и зачитат достойнството му“, е формулиран доста абстрактно и се нуждае от дадената му в параграф 2 конкретизация, не може да се изтъкне като довод за разглеждането на тази разпоредба общо като „принцип“ по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, още повече че нормите, закрепващи основните права, по принцип могат да бъдат формулирани доста абстрактно, за да се отчетат евентуалните политически и обществени промени ( 42 ). Това важи най-вече за социалните права, които често се нуждаят от конкретизация, не на последно място поради свързаните с тях разходи, които в крайна сметка понякога поставят осъществяването на тези права в зависимост от действителните икономически възможности на съответната държава ( 43 ).

79. Систематичното тълкуване не налага друго заключение. Членове 28 и 29 от Хартата също гласят, че съответните носители на основни права имат „право“, и следователно двете разпоредби предоставят субективни права ( 44 ). Предвид близостта на тези разпоредби с член 31 от Хартата, съдържателната им връзка и структурната им еднаквост следва да се приеме, че и член 31 от Хартата закрепва субективно право.

– Липса на действие спрямо трети лица

Системата за защита на основните права съгласно Хартата

80. На пръв поглед формулировката на член 31 от Хартата оставя впечатлението, че тази норма може да поражда действие спрямо трети лица ( 45 ) и да се прилага пряко в отношенията между работник и работодател. По този начин на теория и частноправните субекти биха били задължени да гарантират честни и справедливи условия на труд. Същевременно съгласно член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата разпоредбите ѝ се отнасят само „за институциите и органите на Съюза, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза“. По-нататък член 52, параграф 2 гласи, че „признатите от настоящата Харта права, които са предмет на разпоредби на Договорите, се упражняват при определените в тях условия и граници“. Според мен тези разпоредби сочат, че нарочно е ограничен кръгът на адресатите на основните права, което от своя страна е показателно за вида на защитата на основните права, която законодателят на Съюза е искал да осигури.

81. Следователно гаранциите на член 31 от Хартата може да се разглеждат като накърнени само когато Съюзът или държавите членки не гарантират на своите служители честни и справедливи условия на труд или когато не са приели разпоредби за обезпечаване на посочените в член 31 от Хартата права, макар да имат съответните нормотворчески правомощия ( 46 ). Следователно тази разпоредба гарантира на частноправните субекти едно субективно право, което обаче се състои преди всичко в задължение на Съюза и неговите държави членки да му осигурят защита.

82. С оглед на ясната формулировка на член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата хипотезата на накърняване на основните права с действия на държава членка е мислима само когато държавите членки прилагат правото на Съюза, например когато транспонират директивите в националното право ( 47 ). В крайна сметка в тази разпоредба намира потвърждение признатата в практиката на Съда задължителна сила на основните права спрямо държавите членки при прилагането на правото на Съюза ( 48 ). Трябва обаче да се има предвид, че задължените във връзка с основните права държави членки разполагат с голяма свобода на действие при транспонирането, тъй като член 31 от Хартата, който предвижда основното право на защита, предполага именно приемането на конкретизиращи разпоредби ( 49 ).

83. С оглед на факта, че член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата ясно определя кръга на задължените субекти във връзка с основните права, а и че функцията на основното право по член 31 от Хартата се изчерпва, видно от нормативната му цел, в учредяването на задължение за защита в тежест на Съюза и държавите членки, следва да се направи заключението, че това основно право не обвързва пряко частноправните субекти ( 50 ). Като допълнителен довод срещу прякото действие на основните права спрямо трети лица може като цяло да се посочи и че частноправните субекти не могат да изпълнят изискването за регламентиране със закон, предвидено в член 52, параграф 1 от Хартата („Всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от настоящата Харта, трябва да бъде предвидено в закон“). Това присъщо за правовата държава условие за допускане на намеса в основните права по естеството си може да бъде отправено само към Съюза и неговите държави членки като носители на публична власт. Ето защо частноправните субекти могат да бъдат обвързани най-многото непряко — посредством разпоредбите, с които Съюзът и държавите членки изпълняват задължението си за защита ( 51 ). Освен това и разпоредбите на частното право е необходимо да се тълкуват в съответствие с основните права. Това обаче вече не е релевантно за целите на настоящото производство. Релевантен е все пак изводът, че установеното в член 31, параграф 2 от Хартата основно право на платен годишен отпуск не намира пряко приложение в отношенията между частноправни субекти.

Системата за защита на основните права съгласно ЕКПЧ

84. Предвидената в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (ЕКПЧ) система за защита на основните права е доказателство, че няма императивна нужда от пряка задължителна сила на основните права за частноправните субекти, за да се гарантира подобаваща защита на основните права в така наречените хоризонтални отношения, а всъщност за да се предотврати накърняването на основните права от частноправни субекти, е достатъчно частноправният субект да може да се позове на задължението на законодателя за защита.

85. ЕКПЧ наистина не предвижда съпоставимо със съдържащото се в член 31, параграф 2 от Хартата право на годишен отпуск, но все пак не бива да се забравя, че по силата на член 52, параграф 3 и член 53 от Хартата предвидената в ЕКПЧ степен на защита на основните права е релевантна за правния ред на Съюза. Предвид смисъла и целта им тези разпоредби следва да се разбират в смисъл, че гарантираната в Хартата степен на защита на основните права не бива да изостава спрямо минималния стандарт по ЕКПЧ ( 52 ). Поради тази причина, но също и с оглед на бъдещото присъединяване на Съюза към ЕКПЧ, предвидено в член 6, параграф 2, първо изречение от ДЕС, е необходимо да се съобразят възможните подходи, предлагани от тази общоевропейска система.

86. Тук следва да се установи, че нито една от гарантиращите основните права разпоредби на ЕКПЧ не дава основание да се допусне, че има действие спрямо трети лица, макар за някои от тях този извод да изглежда логичен ( 53 ). От процесуална гледна точка също изглежда практически невъзможно да се допусне действие спрямо трети лица, защото поначало съгласно член 35 ЕКПЧ жалбите поради нарушаване на гаранциите на ЕКПЧ от частноправни субекти са абсолютно недопустими ratione personae ( 54 ). Вместо това защитата на основните права в отношенията между частноправни субекти се осъществява чрез наложеното на държавата задължение за защита, което тя следва да изпълни посредством приемането на положителни мерки (така наречените „obligations positives“). Според това схващане задължение на държавата е да предотвратява посегателствата на частноправни субекти (нарушители) върху правата на засегнатите носители на основни права (пострадали) ( 55 ), при което тя разполага с голяма свобода на преценка при подбора на средства. Само в особени случаи ЕКПЧ изисква защитата на съответното основно право от посегателствата на частноправни субекти да се скрепи с наказателна санкция, например за правото на живот по член 2 ЕКПЧ. Държавата изпълнява задължението си за защита, като приема закони и следи за спазването им, например осигурява съответстващ на ЕКПЧ баланс на интересите в сферата на частното право, защитава със средствата на наказателното право носителите на основни права от посегателствата на други частноправни субекти или урежда справедливо съседските отношения по административноправен път ( 56 ). Европейският съд по правата на човека санкционира евентуалното нарушение на държавното задължение за защита, като осъжда съответната държава ( 57 ). Доколкото частноправните субекти нямат пасивна процесуална легитимация в тези производства, осъдителното решение не предполага наред с държавата да отговаря и частноправното лице, което фактически е нарушило съответното основно право.

87. Този кратък преглед показва, че според теорията за задължението за защита, залегнала в основата на системата за защита на основните права съгласно ЕКПЧ, е излишно обвързването на частноправните субекти с основните права, тъй като тази теория предлага подходящи решения на правните въпроси, до които се свежда дискусията за действието спрямо трети лица ( 58 ). Следователно не може да се твърди, че степента на защита на основните права в Съюза би изостанала спрямо степента на защита по ЕКПЧ, ако не се допусне пряко действие на основните права по Хартата в хоризонталните отношения.

– Заключение

88. Следователно при спорове между частноправни субекти запитващата юрисдикция не може въз основа на член 31, параграф 2 от Хартата да остави без приложение противоречаща на правото на Съюза национална уредба, която не се поддава на тълкуване в съответствие с Директивата.

ii) Пряка приложимост на евентуален общ принцип на правото

89. Друг възможен подход би бил правото на работника на платен годишен отпуск да се приложи пряко в отношенията между частноправни субекти като общ принцип на правото на Съюза.

90. Този подход обаче предполага да се изяснят два основни въпроса. От една страна, трябва да се установи дали правото на платен годишен отпуск изобщо има място сред общите принципи на правото на Съюза. От друга страна, трябва да се изясни дали този общ принцип на правото би бил евентуално приложим и в отношенията между частноправни субекти.

– Място на правото на годишен отпуск в правния ред на Съюза

Понятието „общ принцип на правото“

91. Като въведение към анализа на първия въпрос е необходим кратък преглед както на понятието за общ принцип на правото, така и на функцията на общите правни принципи в правото на Съюза.

92. В практиката на Съда особено място заемат общите принципи на правото на Съюза. При все това дефиницията за общ принцип на правото и до днес е спорна ( 59 ). Терминологията не е единна нито в доктрината, нито в съдебната практика. В известна степен разликите се изразяват само в избора на думите, например когато Съдът и генералните адвокати говорят за „общопризнати начала на правото“ ( 60 ), „общопризнат принцип на правото“ ( 61 ), „основни принципи на правото“ ( 62 ), за „основополагащ принцип“ ( 63 ) или само за „принцип“ ( 64 ), за „правните начала“ ( 65 ) или за „общия принцип на равенство като част от основните принципи на правото на Съюза“ ( 66 ).

93. Единодушно обаче се приема, че общите принципи на правото имат голямо значение в съдебната практика за запълване на празноти или като помощ при тълкуването ( 67 ). Причина за това по-конкретно е фактът, че правото на Съюза представлява развиващ се правен ред, който като съпътстващ развитието на интеграцията неизбежно съдържа празноти и изисква тълкуване. Въз основа на този извод Съдът явно също се е отказал от точно класифициране на общите принципи на правото, за да си запази нужната гъвкавост при решаване на възникващите материалноправни въпроси, независимо от различията в терминологията ( 68 ). Освен това общите принципи на правото имат и функцията на критерий за преценката на законосъобразността и валидността на актовете ( 69 ) на Съюза, а така също и като основа за развитие на правото по пътя на тълкуването ( 70 ).

94. Според една от дадените в доктрината дефиниции към общите принципи на правото спадат онези основни разпоредби на неписаното първично право на Съюза, които са същностна част от правния ред на Европейския съюз или са общи за правните системи на държавите членки ( 71 ). Поначало се прави разлика между общите принципи на правото на Съюза в тесен смисъл, тоест тези, които се извеждат изключително от духа и структурата на Договорите и се отнасят до специфични проблеми от правото на Съюза, и общите принципи на правото, които са общи за правните и конституционните системи на държавите членки ( 72 ). Докато първата група общи принципи на правото може да бъде изведена пряко от първичното право на Съюза, за извеждането на втората група Съдът прибягва до критичен сравнителноправен анализ ( 73 ), без обаче да прилага метода на най-малкия общ знаменател. Не се счита за необходимо така изведените принципи на правото, конкретно формулирани на равнището на Съюза, винаги да се срещат едновременно във всички сравнявани правни системи ( 74 ).

95. Характерно за общите принципи на правото е, че те са израз на основните начала на Съюза и на неговите държави членки, което обяснява статута им на първично право в нормативната йерархия на правния ред на Съюза ( 75 ). От изключително значение е защитата на основните права в тесен смисъл, установена и гарантирана от съюзните юрисдикции под това общо наименование, както и формулирането на основните процесуални права, които получават ранга на конституционно право на Съюза като общи принципи на правовата държава ( 76 ). Следователно към общите принципи на правото спадат и онези принципи, които са тясно свързани със структурните начала на Европейския съюз и произтичат от тях, например свободата, демокрацията, правовата държава и зачитането на правата на човека и основните свободи по смисъла на член 2 ДЕС. Нарушаването им от някоя държава членка би могло да задейства специалния механизъм за налагане на санкции по член 7 ЕС.

96. Като общи принципи на правото на Съюза са признати важни начала на правовата държава като изискването за пропорционалност ( 77 ), правната яснота ( 78 ) или субективното право на ефективна съдебна защита ( 79 ). Във връзка с това тук влизат и различни общи принципи на добрата администрация, каквито са принципът на защита на оправданите правни очаквания ( 80 ), принципът „ne bis in idem“ ( 81 ), правото на изслушване ( 82 ), включително като възможност на адресата да изрази становище по мерките, засягащи неговите интереси ( 83 ), задължението за мотивиране на правните актове ( 84 ) и служебното начало ( 85 ). Към тях спада и възможността за позоваване на „непреодолима сила“ ( 86 ). Могат да бъдат посочени обаче и някои характерни за облигационното право принципи, например общият принцип pacta sunt servanda ( 87 ) или принципът clausula rebus sic stantibus ( 88 ).

97. Социална насоченост има признаването на принципа на солидарността ( 89 ) или задължението за полагане на грижа от страна на администрацията спрямо нейните служители ( 90 ). В полза на признаването на федералните връзки в рамките на Европейския съюз говори честото изтъкване на принципа на сътрудничество между държавите членки и тяхното задължение за оказване на съдействие по отношение на Съюза. Така въз основа на член 10 ЕО Съдът е установил принципа на взаимна лоялност в Общността ( 91 ). Освен това Съдът прогласява и принципа на демокрацията, например когато напомня необходимостта от ефективно участие на Парламента в законодателния процес на Съюза в съответствие с предвидените в Договора процедури ( 92 ).

98. Към основните права в Съюза, признати от Съда посредством горепосочения критичен сравнителноправен анализ и при съобразяване на международните и европейските конвенции в областта на правата на човека, спадат и такива основни човешки права, характерни за либералните и демократични общества, като свободата на изразяване на мнение ( 93 ) и свободата на сдружаване ( 94 ). Сред тях са и някои основни принципи, които произтичат пряко от Договорите, като принципа на недопускане на дискриминация, основана на гражданството ( 95 ), и принципа на недопускане на дискриминация, основана на пола ( 96 ).

Относно правото на платен годишен отпуск в Европейския съюз

99. Под въпрос е дали правото на платен годишен отпуск съответства на условията на съдебната практика, за да бъде общ принцип на правото. За целта правото би трябвало, подобно на посочените по-горе примери, да бъде от такова основополагащо значение в областта на трудовото право на Съюза, че да е намерило израз в множество норми от първичното или вторичното право на Съюза.

100. Като други източници следва да се вземат предвид многобройните международни споразумения за защита на човешките права, както и на правата на работниците, към които са се присъединили държавите — членки на Съюза.

101. Най-накрая следва да се анализира и правото в самите държави членки. Често използваният от Съда сравнителноправен подход би могъл да изясни дали предвид конституционните традиции ( 97 ) или поне предвид най-съществените разпоредби от националното трудово право правото на платен годишен отпуск заема важно място в националния правен ред.

Разпоредби на правото на Съюза

102. Що се отнася до релевантните разпоредби от правото на Съюза, по-нататъшният анализ може да се опре на изложеното по-горе относно правото на платен годишен отпуск като основно право. Както вече беше посочено, кодификацията му в член 31, параграф 1 от Хартата е потвърждение за важното му място в правния ред на Съюза. Във връзка с това следва да се спомене, че както гласи пето съображение от преамбюла на Хартата, тя „потвърждава отново правата, които произтичат по-специално от общите за държавите членки конституционни традиции и международни задължения, както и от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, от приетите от Общността и от Съвета на Европа социални харти, от практиката на Съда на Европейския съюз и на Европейския съд по правата на човека“. С други думи, Хартата възпроизвежда не друго, а днешните достижения на Европейския съюз в областта на основните права.

103. Макар да е видно, че член 7, параграф 1 от Директива 93/104 — предшестващ член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 — е послужил за образец при формулировката на член 31, параграф 1 от Хартата, това съвсем не означава, че правото на минимален платен годишен отпуск е установено едва с Директивата за работното време. Напротив, независимо от продължителността на гарантирания период на отпуск, това право отдавна се числи към признатите в международните споразумения основни социални права.

Международноправна уредба

104. На международно равнище това основно право се споменава в член 24 от Всеобщата декларация за правата на човека ( 98 ), която признава на всеки човек „право на почивка и отдих, включително на разумно ограничаване на работното време и на периодичен платен отпуск“. Това основно право е признато и в член 2, параграф 3 от Европейската социална харта ( 99 ), както и в член 7, буква d) от Международния пакт за икономически, социални и културни права ( 100 ) като израз на правото на всяко лице да се ползва от справедливи и благоприятни условия на труд. Член 8 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците също предвижда правото на всеки работник на платен годишен отпуск ( 101 ). Последната е релевантна поради голямото си значение като източник на насоки за съдебната практика на Съда. Тя всъщност е израз на общите възгледи и традиции на държавите членки и се разглежда като декларация на основните принципи, към които искат да се придържат Съюзът и държавите членки ( 102 ). В рамките на Международната организация на труда (МОТ) като специализирана организация на ООН правото на минимален платен годишен отпуск до момента е уредено с две многостранни конвенции, а именно влязлата в сила на 30 юни 1973 г. Конвенция № 132 ( 103 ), която изменя действащата дотогава Конвенция № 52 ( 104 ). Те съдържат задължителни за договарящите държави разпоредби за осъществяването на това основно социално право в рамките на националния им правов ред.

105. Тези различни международни инструменти обаче се различават помежду си както по съдържание, така и по нормативния си обхват, тъй като в някои случаи става дума за договори на международното публично право, а в други — само за тържествени декларации без задължителни последици ( 105 ). Освен това приложното поле по отношение на лицата на тези инструменти е различно, поради което кръгът на правоимащите в никакъв случай не е еднакъв. В допълнение по правило на подписалите ги държави като адресати на тези инструменти се признава широко право на преценка при прилагането, поради което правоимащите не могат пряко да се позовават на това право ( 106 ). Показателно е обаче, че във всички тези международни актове правото на годишен отпуск недвусмислено се разглежда като част от основните права на работниците.

Правните системи на държавите членки

106. На конституционно равнище социалните права са уредени различно. Редица конституционни текстове, но все пак не всички, съдържат гаранции относно условията на труд и споменават правото на почивка на работника.

107. Член 11, параграф 5 от люксембургската конституция и член 40, параграф 2 от испанската конституция например налагат задължение на държавата да създаде здравословни условия на труд, да осигури почивка на работниците и съответно да упражнява надзор в това отношение ( 107 ). В член 36 от италианската конституция се открива далеч по-подробна уредба, която се намира по-близо до формулировката на член 31 от Хартата на основните права и предвижда по-специално правото на седмична почивка и платен годишен отпуск. Португалската конституция изглежда е била сред образците на предвидените в Хартата правила, тъй като в член 59, параграф 1, буква d) от нея се предвижда правото на отдих и свободно време, на ограничаване на дневната продължителност на работното време, на седмична почивка и периодичен платен отпуск ( 108 ). При все това следва да се установи, че формулираните подробно и субективно основни социални права като цяло следва да се разбират само като задачи на държавата, а не като пряко приложими права ( 109 ).

108. В повечето от старите държави — членки на Европейския съюз, пък правото на минимален платен годишен отпуск се основава на обикновени законодателни разпоредби, които в приложното поле на правото на Съюза отразяват съдържащите се в директивите правила на вторичното право. Това е така например в германското право — член 20, параграф 1 от германския Основен закон посочва като държавна цел „принципа на социалната държава“, от който могат да се изведат множество минимални социални права, но оставя на законодателя да уреди въпроса за годишния отпуск ( 110 ). Независимо от това конституциите на германските федерални провинции съдържат множество социални гаранции и принципи, които наред с останалото задължават законодателния орган на провинцията да предвиди със закон достатъчен платен отпуск ( 111 ).

109. Обратно, новите държави членки, с изключение на Република Кипър, подробно са кодифицирали това право. Това се вижда например в член 36, буква f) от словашката конституция, в член 66, параграф 2 от полската конституция, в член 70/B, параграф 4 от унгарската конституция, в член 107 от латвийската конституция, в член 41, параграф 2 от румънската конституция, в член 48, алинея 5 от българската конституция, в член 13, параграф 2 от малтийската конституция, както и в член 49, параграф 1 от литовската конституция, които гарантират правото на минимален платен годишен отпуск. Условията на труд се споменават общо в словенската (член 66), чешката (член 28) и в естонската конституция (член 29, параграф 4) ( 112 ).

– Изводи

110. Значението на правото на платен годишен отпуск отдавна е признато в практиката на Съда. Според постоянната съдебна практика то е „особено важен принцип на социалното право на Съюза“, който не може да бъде дерогиран и който компетентните национални органи следва да прилагат само в поставените от самата Директива 2003/88 граници. При все това Съдът не е установил категорично дали това право е общ принцип на правото на Съюза. Обстоятелството, че в съдебната практика не се използва единна терминология за обозначаването на общите принципи на правото ( 113 ), още повече усложнява квалификацията му.

111. При все това приведеният по-горе сравнителноправен анализ показва, че идеята за правото на всеки работник на редовна почивка се среща навсякъде в правните системи на Съюза и неговите държави членки. Фактът, че както на равнището на Съюза ( 114 ), така и в повечето държави членки тази идея е с конституционно значение ( 115 ), вече свидетелства за важното място на това право, което позволява разглеждането му като общ принцип на правото на Съюза.

112. Тук е без значение, че не всички държави членки му отреждат конституционно значение в своя правен ред ( 116 ), доколкото то неизменно е ключов елемент от националното право, и то независимо дали става дума за трудови правоотношения в частното или за служебни правоотношения в публичното право, какъвто впрочем е и подходът в практиката на Съда ( 117 ). Тъй като не се ограничава до определена област на правото, а е системно, тоест във всички държави членки важи за множество професии, упражнявани в рамките както на трудови, така и на служебни правоотношения, правото на годишен отпуск има онази всеобща значимост, която е типична за общите принципи на правото и ги различава от конкретните правни норми ( 118 ). Нещата стоят по същия начин и в областта на законодателството на Съюза, защото, както показах в крайна сметка в заключението си по дело C-155/10 (Williams и др.) ( 119 ), директивите относно организацията на работното време, които поради спецификата на някои професии ( 120 ) уреждат тази материя конкретно за определени сектори и в този смисъл могат да се разглеждат като lex specialis спрямо Директива 2003/88, също съдържат разпоредби относно правото на отпуск.

113. Освен това по съдържание правото на платен годишен отпуск се характеризира с нужния минимум от нормативна определеност, което като цяло е условие за разглеждането му като общ принцип на правото ( 121 ). Това се потвърждава, от една страна, при съпоставянето му с някои признати в съдебната практика принципи на правото като например с вече посочения „принцип на демокрацията“ или „солидарността“, които се отличават със своята абстрактност. От друга страна, това проличава в ясната цел на това право. Независимо от необходимостта да бъде уредено със закон, правото на годишен отпуск по същество цели временно да освободи работника от договорното му задължение да полага труд. Като при всички случаи изпълнява минималните изисквания за съдържателна определеност, това право отговаря на условията за разглеждането му като общ принцип на правото.

114. С оглед на изложените съображения следва да се констатира, че множество доводи сочат в полза на тезата, че правото на годишен отпуск има статута на общ принцип на правото на Съюза.

– Приложимост на общите принципи на правото в отношенията между частноправни субекти

115. Оттук нататък следва да се изясни дали този общ принцип на правото евентуално би могъл да се прилага и в отношенията между частноправни субекти.

Принципна възможност за пряко прилагане

116. В практиката на Съда се признава, че в отношенията си с държавата частноправните субекти могат да се позовават на общите принципи на правото ( 122 ). До момента обаче Съдът не се е произнасял изрично по принципния въпрос дали изобщо в отношенията между частноправни субекти основните права могат да се прилагат пряко като общи принципи на правото.

117. Този въпрос заслужава специално внимание именно с оглед на значението на индивидуалната защита на основните права. От една страна, предвид произхода и целта на общите принципи на правото може да се твърди, че те служат преди всичко за защита на частноправния субект спрямо органите на публична власт, от което следва, че няма основание за прякото им прилагане в отношенията между частноправни субекти. От друга страна, би могло да се защити схващането, че в модерните държави традиционното противопоставяне „публично/частно“ вече не е актуално. Действително биха могли да се посочат случаи, в които защитата на основните права спрямо частни субекти е точно толкова необходима, колкото спрямо държавата, в резултат от което неосигуряването на защита на основните права би било равнозначно на нарушаване на основните права ( 123 ).

118. Такъв би бил случаят например при трудови правоотношения като разглежданите по делото пред запитващата юрисдикция, още повече че трудовите правоотношения — независимо дали в конкретния случай работодателят е субект на частното или на публичното право — по принцип се характеризират с асиметрия в съотношението на силите между работник и работодател ( 124 ). Тъй като често е въпрос на случайност дали работодателят е частноправен субект или орган на публична власт ( 125 ), трудно би могло да се оправдае евентуална разлика в защитата на основните права в двата случая.

119. Тезата за обвързването на частноправните лица с основните права като общи принципи на правото не на последно място намира потвърждение в принципа за полезното действие (effet utile) на правото на Съюза и за единството в правния ред на Съюза. В някои области правото на Съюза би било по-ефективно, ако основните права пораждат действие спрямо трети лица. Докато поради задължителната сила на основните права за тях държавите членки могат да прилагат правото на Съюза само по съобразен с основните права начин, то правоотношенията между частноправните субекти биха могли да застрашат полезното действие на правото на Съюза, ако тези субекти получат възможност да нарушават основните права в определените от правото на Съюза области. Това би било и заплаха за единството на правото на Съюза ( 126 ).

120. Анализът на досегашната практика на Съда сочи, че подобни съображения се откриват и в подхода на Съда.

121. Съображения за пряка приложимост на общите принципи на правото в отношенията между частноправни субекти могат да се открият например в Решение по дело Defrenne ( 127 ), в което Съдът постановява, че съдържащият се в член 119 от Договора за ЕИО (понастоящем член 157 ДФЕС) принцип установява право на равно заплащане на работниците от мъжки и женски пол, на което заинтересованите лица могат да се позоват пред националните юрисдикции, и то в еднаква степен спрямо публични и частни работодатели.

122. Подобни съображения могат да бъдат изведени и от съдебната практика относно прилагането на основните свободи спрямо частноправни субекти, като например в Решение по дело Walrave ( 128 ), в което Съдът постановява, че съдържащата се в членове 7, 48 и 59 от Договора за ЕИО (понастоящем членове 18 ДФЕС, 45 ДФЕС и 56 ДФЕС) забрана на дискриминацията, основана на гражданството, се налага не само по отношение на актовете на органите на власт, но и по отношение на други актове — в конкретния случай на спортна асоциация — с които колективно се уреждат трудовите правоотношения или предоставянето на услуги. Съдът обосновава решението си с това, че премахването на пречките за свободното движение на хора и услуги би било възпрепятствано, ако ефектът от премахването на държавните ограничения бъде неутрализиран чрез предоставянето на възможност за частноправните сдружения или организации да въвеждат такива пречки по силата на своята правна автономия. Тъй като всъщност в някои държави членки условията на труд се уреждат със закони и подзаконови актове, а в други — с договори и други правни сделки между частноправни лица, ако забраната се отнася само до държавните мерки, би съществувала опасност от неединното ѝ прилагане ( 129 ). По-късно в Решение по дело Bosman ( 130 ) Съдът установява, че разпоредбите на първичното право относно свободното движение на работници намират приложение и при правилата за трансферите на международните футболни асоциации ФИФА (Fédération Internationale de Football Association) и УЕФА (Fédération Européenne des Associations de Football).

123. От друга страна е под въпрос дали Решение по дело Walrave и Решение по дело Bosman непременно водят до извода за всеобщо пряко прилагане на основните права под формата на общи принципи на правото в отношенията между частноправни субекти, още повече че и в двете дела се разглежда приложимостта на основните свободи спрямо частни организации, които в определено отношение имат нормотворческа компетентност и поради това имат почти публичноправен характер. Следователно би било логично да се предположи, че въпросните решения на Съда са обосновани от конкретните обстоятелства по тези дела. Поради това, а и доколкото ответникът в главното производство не е подобна частна организация, разполагаща с нормотворческа компетентност, би следвало да не се допускат такива съпоставки.

124. Други съображения за пряка приложимост на общите правни принципи в отношенията между частноправни субекти може да се намерят в Решение по дело Angonese, което се отнася до условията за назначаване в една частна банка и в което Съдът защитава схващането, че „установената в [член 45 ДФЕС] забрана на дискриминацията, основана на гражданството, […] се прилага спрямо частноправни субекти“ ( 131 ).

125. Най-накрая не бива да се пропуска и Решение по дело Kücükdeveci ( 132 ), в което Съдът е приложил за първи път в трудовоправни отношения между частноправни субекти забраната за дискриминация, основана на възраст, чийто статут на общ принцип на правото на Съюза е признат за първи път в Решение по дело Mangold ( 133 ). В това отношение следва да се отбележи, че за да обоснове пряката приложимост на общия принцип на правото, Съдът си е послужил с характерен подход, който заслужава по-задълбочено проучване в теоретично отношение, не на последно място и поради своя иновативен характер. Ето защо още тук ще препратя към по-нататъшния си отделен и подробен анализ на този подход ( 134 ).

126. В заключение следва да се приеме, че съгласно тази съдебна практика като цяло в отношенията между частноправни субекти не може да се изключи пряката приложимост на основните права под формата на общи принципи на правото ( 135 ).

Рискът от противоречие с разпоредбите на Хартата

127. От момента на влизането в сила на Хартата правото на платен годишен отпуск вече има основание в член 31, параграф 2 от същата. Въпреки това общият принцип на правото, който по същество предвижда същото право и който Съдът евентуално би извел въз основа на предходните съображения, трябва да продължи да съществува, защото в член 6, параграфи 1 и 3 ДЕС се посочва изрично първо Хартата, а след това и основните права, произтичащи от общите принципи на правото ( 136 ). Що се отнася до съотношението между правата по Хартата и правата, произтичащи от общите принципи на правото, от тези разпоредби следва, че те са равнопоставени ( 137 ). Следователно могат да бъдат прилагани и кумулативно, така че частноправните субекти могат да се позоват на по-широкото по обем право. По отношение на своето съдържание обаче те би трябвало да се припокриват в голяма степен, защото, от една страна, Хартата — както следва от нейния преамбюл — потвърждава правата, произтичащи от използваните от Съда правни източници, а от друга — самата Харта отразява съдържанието на общите за държавите членки конституционни традиции. При все това не е изключено изведените от общите принципи на правото все още развиващи се основни права да придобият по-широк обхват на закрила от правата по Хартата ( 138 ).

128. Доколкото по-нататък може да се приеме, че основните права по Хартата и общите принципи на правото се прилагат паралелно в правния ред на Съюза, следва да се обърне внимание на факта, че прякото прилагане на евентуалния общ принцип на правото, предвиждащ правото на годишен отпуск, крие риск от противоречие най-малкото в споровете между частноправни субекти. Както вече беше посочено, член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата следва да се тълкува в смисъл, че установеното в член 31, параграф 2 от Хартата основно право на платен годишен отпуск не намира пряко приложение в отношенията между частноправни субекти. Ако същевременно се допусне частноправните субекти да се позовават на общия принцип на правото, би се стигнало до заобикаляне на въведеното в Хартата от законодателя на Съюза ограничение на кръга на задължените във връзка с основните права лица.

129. Изискването за кохерентна защита на основните права обаче налага двете основни права да се тълкуват по възможно най-съгласувания начин ( 139 ). Тъй като съгласно пето съображение от преамбюла на Хартата основните права, произтичащи от общите принципи на правото, и особено свързаната с тях практика на Съда следва да се вземат предвид при тълкуването на основните права по Хартата, между двете категории основни права не трябва да има противоречие в съдържанието. Напротив, необходимо е хармонизирано тълкуване винаги когато основното право по Хартата го допуска ( 140 ).

130. В настоящия случай хармонизирано тълкуване не би било възможно, ако въпросният общ принцип на правото се прилага пряко в отношенията между работник и работодател. Решението на законодателя на Съюза да гарантира защитата на основните права — в случая по главното производство чрез член 31, параграф 2 от Хартата — само непряко чрез налагането на задължение за защита на Съюза и държавите членки би било обезсмислено, ако чрез неписаните общи принципи на правото в крайна сметка се остави възможност тези права да пораждат действие спрямо трети лица, включително да се изисква от националните съдилища да не прилагат противоречащите на правото на Съюза национални разпоредби и в отношенията между частноправни субекти. За да се избегнат противоречията, би следвало да се отхвърли възможността за пряко прилагане на този общ принцип на правото ( 141 ).

131. Трябва обаче да се подчертае, че тези доводи важат само доколкото основното право по член 31, параграф 2 от Хартата и съответният общ принцип на правото представляват едно и също основно право, или по-точно основни права с един и същ обхват на защита. Както в началото обаче посочих, не е изключено изведените от общите принципи на правото все още развиващи се основни права да предоставят защита с по-широк обхват, отколкото основните права по Хартата. При определени обстоятелства в такъв случай противоречието с член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата би могло да се счита за отпаднало.

132. Следващите съображения имат значение само в случай че Съдът не намери противоречие между принципното прилагане в отношенията между частноправни субекти на евентуалния общ принцип на правото, закрепващ правото на годишен отпуск, и член 51, параграф 1, първо изречение от Хартата.

– Прилагане на правото на платен годишен отпуск

133. След като принципно не може да се изключи пряката приложимост на основните права под формата на общи принципи на правото в отношенията между частноправни субекти, следва да се провери дали в случая са налице условията за това.

Предоставяне на субективно право

134. За целта най-напред е необходимо въпросният принцип за правото на годишен отпуск да има за цел предоставянето на субективни права. Както вече беше посочено, общият правен принцип предоставя субективно право, доколкото учредява право на работника спрямо работодателя, състоящо се по същество във възможността да иска временно да бъде освободен от договорното си задължение да полага труд, за да има време за почивка. В това отношение принципът отговаря на първото изискване за пряка приложимост.

Съдържателна безусловност и достатъчна определеност

135. Освен това общият принцип на правото би трябвало да бъде съдържателно безусловен и достатъчно определен, за да може да бъде предявен пред работодател частноправен субект. Безусловно е съдържанието на онази разпоредба, която се прилага без резерви или условия и без да са необходими други мерки от страна на органите на държавите членки или на Съюза ( 142 ). Достатъчно точна пък е разпоредбата, която недвусмислено предвижда съответно задължение ( 143 ) и в този смисъл е правно завършена и може сама по себе си да се приложи от всеки съд ( 144 ).

136. Съществува съмнение дали тези условия са изпълнени в случая с правото на годишен отпуск, още повече че не е ясно докъде в действителност се простира обхватът на закрила на общия принцип на правото. Тъй като неговият обхват не може предварително да се определи недвусмислено и изчерпателно, във всеки конкретен случай би следвало да се проверява дали някоя мярка на Съюза и/или на неговите държави членки евентуално не засяга този обхват на закрила. Това би трябвало да изясни Съдът, когато до него бъде отнесен въпрос за тълкуването на общите принципи на правото на Съюза ( 145 ).

137. За да бъде достатъчно определен, общият принцип на правото би трябвало да обхваща множество аспекти на правото на платен годишен отпуск, които обаче логично би следвало да бъдат правно регламентирани единствено от самия законодател, за да са достатъчно разумно и гъвкаво съобразени с изискванията на времето. Ще приведа само няколко примера. Тези нуждаещи се от правно регламентиране аспекти се отнасят, първо, до броя на дните отпуск, които трябва да бъдат осигурени, което включва и въпроса дали става дума за точно определен, или напротив — за минимален брой дни. Второ, за да бъде пряко приложим спрямо работодателя, общият принцип на правото би трябвало да определя начина на разпределение на дните отпуск през годината, за да може годишният отпуск да изпълни функцията си на почивка. Освен това общият принцип на правото би трябвало да е съобразен с особеностите на всеки стопански отрасъл, съдържайки, доколкото е необходимо, специални разпоредби за някои професионални дейности.

138. Очевидно е, че това е невъзможно. От една страна, не може да съществува толкова всеобхватен общ принцип на правото, без това да постави под въпрос принципното разграничение със специалните правни норми ( 146 ). От друга страна, не бива да се забравя, че уредбата на такива конкретни въпроси е сред ключовите правомощия на законодателя. Ето защо дори конституциите на държавите членки, в които правото на годишен отпуск изрично е закрепено като основно право, предоставят на националния законодател правомощието да определи условията и реда за прилагането му. На равнището на Съюза такова е съотношението между член 31 от Хартата и Директива 2003/88.

139. По силата на Договорите законодателната компетентност в Съюза е предоставяна съвместно на Съвета и на Европейския парламент. При всички положения следва да бъдат запазени нормотворческите им правомощия по отношение на правото на отпуск като част от социалното право на Съюза. Това повеляват не само посочените по-горе практически съображения, но и институционалното равновесие в Съюза. Последното почива не на принципа на разделението на властите по смисъла на конституционното право, а най-вече на принципа на разделението на функциите, по силата на който функциите на Съюза следва да се изпълняват от онези институции, на които Договорът е предоставил най-подходящите средства в това отношение. За разлика от принципа на разделението на властите, който има за цел да гарантира по-конкретно защитата на личността чрез умереност на държавната власт, принципът на разделението на функциите в правото на Съюза е насочен към ефективно постигане на целите на Съюза ( 147 ).

140. Както посочих в заключението си по дело Audiolux, като институция на Съюза по смисъла на член 12, параграф 1 ЕС Съдът също е част от това институционално равновесие ( 148 ). Поради това в качеството си на съдебен орган на Съюза, който е длъжен в рамките на правомощията си да гарантира спазването на правото при тълкуването и прилагането на Договора, Съдът следва да зачита законодателните правомощия на Съвета и Парламента ( 149 ). Това непременно предполага, от една страна, Съдът да остави възможност на законодателя на Съюза да изпълнява възложената му с Договора задача да урежда по законодателен път въпросите на организацията на работното време, а от друга — да подхожда с необходимата предпазливост (self-restraint) при установяването на общите принципи на правото на Съюза, които при определени обстоятелства биха могли да влязат в противоречие с целите на законодателя.

141. Следователно пряката приложимост на евентуалния общ принцип на правото, предоставящ на работника правото да изисква от работодателя си годишен отпуск, предполага най-напред Съдът чрез тълкуване да придаде на този принцип достатъчно определено нормативно съдържание, с което обаче предвид многото нуждаещи се от регламентация аспекти Съдът би се оказал принуден да упражнява правомощия, които всъщност принадлежат на законодателя на Съюза. Тъй като по посочените съображения това е недопустимо, следва да се приеме, че поне в чистата му форма този общ принцип на правото не може да се разглежда като съдържателно безусловен, а напротив — нуждае се от законодателна уредба.

142. Следователно този общ принцип на правото не отговаря на условията за пряката му приложимост в отношенията между частноправни субекти.

– Заключение

143. От изложените по-горе съображения следва, че при спорове между частноправни субекти запитващата юрисдикция не може въз основа на евентуалния общ принцип на правото да остави без приложение противоречаща на правото на Съюза национална уредба, която не се поддава на тълкуване в съответствие с директивата.

iii) Прилагане на общия принцип на правото съобразно конкретизацията му в Директива 2003/88

144. Друг възможен подход е посоченият по-горе общ принцип на правото да се прилага съобразно конкретизацията му в Директива 2003/88 ( 150 ).

– Подходът на Съда в Решение по дело Kücükdeveci

145. В Решение по дело Kücükdeveci, което някои от участниците в производството цитират в становищата си, Съдът използва подобен подход и в конкретния случай потвърждава задължението на всеки национален съд да прилага забраната за дискриминация, основана на възраст, съобразно конкретизацията ѝ в Директива 2000/78 за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите ( 151 ) и при необходимост да оставя без приложение всички противоречащи на тази забрана разпоредби от националното право ( 152 ).

146. С тази констатация Съдът разпростира принципа за прилагането на правото на Съюза с предимство пред националното право и върху така наречените хоризонтални отношения ( 153 ). Този подход всъщност не е в противоречие с дотогавашната съдебна практика за липсата на пряко хоризонтално действие на директивите ( 154 ), тъй като Съдът не постановява, че Директива 2000/78 следва да се прилага в отношенията между частноправни субекти, а само установява приложимостта на конкретизираната в тази директива забрана за дискриминация, основана на възраст, която — както вече е установено с Решение по дело Mangold ( 155 ) — представлява общ принцип на правото на Съюза като специфичен израз на общия принцип за равно третиране ( 156 ). Подходът на Съда в Решение по дело Kücükdeveci по същество се основава на схващането, че всеки общ принцип, какъвто е забраната за дискриминация, основана на възраст, следва да се прилага последователно и на национално равнище с цел да се гарантира както правната защита на лицата, така и полезното действие на правото на Съюза ( 157 ). В теоретично отношение този подход доразвива съдебната практика от делото Mangold.

147. Видно от съображенията на Съда обаче, трябва да са изпълнени определени предпоставки, за да може конкретизираната в Директива 2000/78 забрана за дискриминация, основана на възраст, да се приложи пряко в отношенията между частноправни субекти. Първата предпоставка е в конкретния случай да е налице основана на възрастта разлика в третирането, което следва да бъде установено, като се провери дали са изпълнени условията за прилагане на Директива 2000/78 ( 158 ). На второ място, съответната национална правна уредба трябва да обхваща материя, която е уредена в Директивата ( 159 ).

– Относимост на този подход към правото на годишен отпуск

Предпоставки за прилагане

148. Съответното прилагане на този подход към случая по главното производство, така че националната юрисдикция да бъде овластена евентуално да остави без приложение противоречащата на правото на Съюза национална уредба, предполага правото на платен годишен отпуск не само да е закрепено във вторичното право, а именно в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, но и да има ранг на общ принцип на правото на Съюза, както и сочат приведените по-горе доводи ( 160 ).

149. Следващата предпоставка е да става дума за трудово правоотношение, каквото в случая по главното производство очевидно има. Най-накрая, трябва да е налице право на отпуск в съответствие с условията на Директивата. Последното гарантира, че общият принцип на правото няма да се прилага без ограничения, а само доколкото съответната национална правна уредба попада в приложното поле на Директива 2003/88. Тази предпоставка също е изпълнена в случая по главното производство, тъй като предмет на спорната правна уредба е въведеното от националния законодател условие за ползването на годишен отпуск ( 161 ).

150. За да се приложи общият принцип на правото и да се противопостави на националното право, в крайна сметка е необходимо и да има нарушение спрямо установеното в Директивата право на отпуск. В случая това е така, както установих още при анализа на първия преюдициален въпрос ( 162 ).

151. От формална гледна точка са налице предпоставките за пряко прилагане на правото на годишен отпуск като общ принцип на правото, конкретизиран в Директива 2003/88. Логично е обаче да се претеглят предимствата и недостатъците на този подход, преди изобщо да се обсъжда прилагането му в настоящото дело ( 163 ).

Предимства и недостатъци на подхода

152. Предимството на този подход е, че отстранява вече посочените недостатъци на прякото прилагане на общия принцип на правото в чистата му форма ( 164 ). Това важи преди всичко по отношение на изискването за „достатъчна определеност“. Конкретизиран от директивата, общият принцип на правото в крайна сметка получава необходимата определеност, за да бъде пряко приложим.

153. При все това остават някои съмнения в теоретичната правилност на подхода, които ще разгледам по-нататък.

Опасност от смесване на източниците на правото

154. Съмненията ми са свързани най-напред с риска от недопустимо смесване на източници на правото с различен ранг в правния ред на Съюза, каквото би се получило при съвместното прилагане на общ принцип на правото и директива. Този риск не може да бъде изключен.

155. Обективно погледнато, този подход по същество се основава на допускането, че съдържанието на общия принцип на правото следва да е намерило израз в съдържанието на директивата и че поради тази причина по принцип не е необходимо да се извлича самостоятелно по пътя на тълкуването. Това в крайна сметка означава обхватът на закрила на общия принцип на правото до голяма степен да съвпада с този на конкретизиращата уредба в директивата ( 165 ).

156. Недостатъкът обаче е, че остава напълно неясно докъде в действителност се простира обхватът на закрила на съответния общ принцип на правото и дали евентуално директивата не съдържа по-подробни разпоредби, които изобщо не попадат в обхвата на закрила ( 166 ). Допускането, на което се основава този подход, е подвеждащо, в смисъл че паралелизмът в съдържанието на директивата и на първичното право не само не е императивен, а в действителност е изключение, понеже по правило вторичното право съдържа специалната уредба ( 167 ). Това е проблем, доколкото в подобна ситуация е немислимо прилагането на този подход. Ако целта на този подход е, както постановява Съдът, да се приложи на практика общият принцип на правото, от теоретична гледна точка би било правилно най-напред самостоятелно да се издири съдържанието му, а не обратното — на базата на разпоредбите на директивата да се правят заключения за съдържанието на общия принцип на правото ( 168 ).

157. Тъй като в крайна сметка приема директивата, а не самия общ принцип на правото за отправна точка за определянето на обхвата на закрила с нормата ( 169 ), този подход крие опасността все по-често нормативното съдържание на директивата да бъде разглеждано като принцип на правото. С други думи, директивата би могла на теория да се превърне в неизчерпаем източник за разширяване на обхвата на закрила на общия принцип на правото, което в дългосрочен план би довело до смесване на източници на правото с различен ранг ( 170 ). В крайна сметка подобна практика би довела до необратима „парализа“ на тези норми. Вследствие на прехвърлянето на все повече нормативно съдържание от директивата към обхвата на закрила на общия принцип на правото законодателят не би имал възможност да изменя директивата, още повече че съответното нормативно съдържание би се издигнало до ранга на първично право, върху което законодателят вече не може да въздейства.

158. Като се има предвид, че правото на платен годишен отпуск е основно социално право, което — предвид естеството си — се нуждае в значителна степен от конкретизация и освен това често може да бъде приложено само в зависимост от съответната икономическа и социална действителност ( 171 ), този подход не би могъл да има предвидими последици за Съюза и неговите държави членки. Следва да се отбележи, че когато законодателят конкретизира такива общи принципи на правото, е необходима определена степен на гъвкавост, защото схващането в обществото за това кое следва да се разглежда като „социално“, съответно като „социално справедливо“, от една страна, може да се п