ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 17 септември 2020 година ( 1 ) ( i )

Дело C‑710/19

G. M. A.

срещу

État belge

(Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Белгия)

„Преюдициално запитване — Свободно движение на хора — Член 45 ДФЕС — Търсещи работа лица — Право на пребиваване с цел търсене на работа — Продължителност на пребиваването — Разумен срок, предоставен на търсещото работа лице, [за да може да се запознае с подходящите за него предложения за работа и да вземе мерките, които да му позволят да бъде наето на работа] — Задължения на приемащата държава членка — Задължение на търсещото работа лице — Директива 2004/38/ЕО — Член 14, параграф 4, буква б) — Запазване на правото на пребиваване — Условия — Членове 15 и 31 — Процесуални гаранции — Правомощия на национална юрисдикция в рамките на производство по жалба за отмяна на решение, с което се отказва признаването на право на пребиваване за повече от три месеца на гражданин на Съюза, който търси работа“

I. Въведение

1. Търсещите работа лица упражняват правото си на свободно движение едновременно на основание членове 45 ДФЕС и 21 ДФЕС ( 2 ): гражданин на Европейския съюз, който търси работа, е работник по смисъла на член 45 ДФЕС. Следователно търсещите работа лица се намират в средоточието на вътрешния пазар и гражданството на Съюза.

2. Именно в този контекст ще разгледам настоящото преюдициално запитване, отправено до Съда от Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия), което се отнася до тълкуването на член 45 ДФЕС и на Директива 2004/38/ЕО ( 3 ), по-специално на член 14, параграф 4, буква б) и на членове 15 и 31 от нея.

3. В основата на настоящото дело е искане, подадено от гръцки гражданин, за да получи право на пребиваване за повече от три месеца като търсещо работа лице, по което компетентният белгийски орган приема решение за отказ, придружено със заповед за напускане на територията.

4. Отправените от запитващата юрисдикция въпроси по това дело се отнасят по същество, от една страна, до обхвата на правата и задълженията на търсещите работа лица, по-специално във връзка с тежестта на доказване, в контекста на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, и от друга страна, до това дали държавите членки са длъжни да предоставят на тези лица разумен срок, за да търсят работа, който не може да бъде по-кратък от шест месеца. Тези въпроси дават възможност на Съда да уточни обхвата на предвидените в Директива 2004/38 процесуални гаранции за търсещите работа лица, спрямо които е прието решение за извеждане.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

5. Член 6 от Директива 2004/38, озаглавен „Право на пребиваване до три месеца“, предвижда в параграф 1: „Гражданите на Съюза имат право на пребиваване на територията на друга държава членка за срок до три месеца без никакви условия или формалности, освен изискването да притежават валидна карта за самоличност или паспорт“.

6. Член 14 от тази директива е озаглавен „Запазване на правото на пребиваване“ и в параграф 4, буква б) предвижда: „Чрез дерогация от параграфи 1 и 2 и без да се засягат разпоредбите на глава VI, мярката експулсиране не може в никакъв случай да се предприеме по отношение на граждани на Съюза или членове на техните семейства, ако: […] б) гражданите на Съюза са влезли на територията на приемащата държава членка, за да търсят заетост. В този случай гражданите на Съюза и членовете на техните семейства не могат да бъдат експулсирани, докато гражданите на Съюза могат да представят доказателства за това, че продължават да търсят заетост и за това, че имат реален шанс да бъдат наети на работа“.

7. Член 15 от посочената директива е озаглавен „Процедурни гаранции“ и параграф 1 от него гласи: „Процедурите, предвидени от членове 30 и 31, се прилагат по аналогия за всички решения, ограничаващи свободното движение на граждани на Съюза и на членове на техните семейства от съображения, различни от тези, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“.

8. Член 31 от същата директива е озаглавен „Процедурни гаранции“ и в параграфи 1 и 3 предвижда: „1. На засегнатите лица се дава достъп до процедури за обжалване по съдебен и когато е целесъобразно, административен път в приемащата държава членка или искане за преразглеждане на всяко решение, взето по отношение на тях на основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве. […] 3. Процедурите за правна защита дават възможност да се разгледа законосъобразността на решението, както и да се проверят фактите и обстоятелствата, на които се основава предложената мярка. Те гарантират, че решението не е несъразмерно, особено с оглед на изискванията, постановени в член 28“.

Б. Белгийското право

9. Член 39/2, параграф 2 от Loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers du 15 décembre 1980 ( 4 ) (Закон от 15 декември 1980 година за влизането, пребиваването и установяването на чужденци на територията на страната и извеждането им от нея, наричан по-нататък „Законът от 15 декември 1980 г.“) предвижда: „Съветът [по споровете във връзка с режима на чужденците] се произнася с решения по други жалби за отмяна, подадени на основание съществено процесуално нарушение или нарушение на формални изисквания, установени като условие за действителност, превишаване на власт или злоупотреба с власт“.

10. Съгласно член 40, параграф 4, точка 1° от този закон: „§ 4. Всеки гражданин на Съюза има право да пребивава в Кралството в продължение на повече от три месеца, ако отговаря на условието, предвидено в член 41, алинея 1, и 1° ако е работник или самостоятелно заето лице в Кралството или ако влиза в Кралството, за да търси работа, докато може да докаже, че продължава да търси работа и има реален шанс да бъде наето на работа“.

11. Съгласно член 50, параграф 1 и параграф 2, точка 3o, букви a) и b) от Arrêté royal du 8 octobre 1981 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers ( 5 ) (Кралски указ от 8 октомври 1981 г. за влизането, пребиваването и установяването на чужденци на територията на страната и извеждането им от нея, наричан по-нататък „Кралският указ от 8 октомври 1981 г.“): „§ 1. Гражданин на Съюза, който предвижда да пребивава повече от три месеца на територията на Кралството и докаже, че е гражданин на Съюза, съгласно член 41, алинея 1 от Закона [от 15 декември 1980 г.], подава до общинската администрация по местопребиваването си искане за издаване на удостоверение за регистрация чрез документ, който съответства на образеца по приложение 19. […] § 2. При подаване на искането или не по-късно от три месеца след подаването му гражданинът на Съюза, според случая, трябва да представи следните документи: […] 3° лице, търсещо работа: a) удостоверение за вписване към компетентната служба по заетостта или копие от кандидатури за работа; и b) доказателства, че има реален шанс да бъде наето на работа предвид личното положение на заинтересованото лице, по-специално получените дипломи, евентуалните завършени или предвидени професионални обучения и продължителността на периода на безработица“.

III. Фактите в основата на спора в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

12. На 27 октомври 2015 г. G. M. A., гръцки гражданин, подава искане за издаване на удостоверение за регистрация в Белгия, за да получи право на пребиваване за повече от три месеца в тази държава членка като търсещо работа лице.

13. На 18 март 2016 г. това искане е отхвърлено с решение на Office des étrangers de Belgique (Служба за чужденците, Белгия, наричана по-нататък „Службата“), тъй като G. M. A. не отговаря на изискванията на белгийското законодателство, за да се ползва от право на пребиваване за повече от три месеца (наричано по-нататък „оспорваното решение“). Всъщност според Службата, от една страна, представените от G. M. A. документи не позволяват да се предположи, че той има реален шанс да бъде нает на работа, и от друга страна, от подаването на искането за издаване на удостоверение за регистрация G. M. A. все още не е извършвал дейност като наето лице в Белгия. Ето защо белгийските органи разпореждат на G. M. A. да напусне територията на Белгия в рамките на 30 дни след приемане на оспорваното решение.

14. С решение от 28 юни 2018 г. Conseil du contentieux des étrangers (Съвет по споровете във връзка с режима на чужденците, наричан по-нататък „CCE“) — юрисдикцията, компетентна да разглежда като първа инстанция законосъобразността на решенията на Службата, отхвърля жалбата, подадена от G. M. A. срещу оспорваното решение.

15. Впоследствие G. M. A. подава касационна жалба до запитващата юрисдикция. На първо място, той твърди, че съгласно член 45 ДФЕС и решение Antonissen ( 6 ), първо, държавите членки са длъжни да предоставят „разумен срок“ на търсещите работа лица, идващи от друга държава членка, за да могат тези лица да се запознаят в приемащата държава членка с подходящите за тях предложения за работа и да вземат необходимите мерки, за да бъдат наети на работа, второ, че този срок не може в никакъв случай да бъде по-кратък от шест месеца и трето, че приемащата държава членка трябва да разреши на търсещото работа лице да остане на територията ѝ през целия този срок, без да изисква това лице да представи доказателства, че има реален шанс да бъде наето на работа. Според G. M. A. от съвместния прочит на член 7, параграф 3 и членове 11 и 16 от Директива 2004/38 също следва, че срок, по-кратък от шест месеца, не може да се счита за „разумен“.

16. На второ място, G. M. A. изтъква, че след приемането на оспорваното решение, а именно на 6 април 2016 г., е назначен в Европейския парламент като стажант. Това обстоятелство доказвало, че G. M. A. е имал реален шанс да бъде нает на работа и следователно е можел да се ползва от право на пребиваване за повече от три месеца. Следователно, като не взел предвид назначаването му, CCE нарушил членове 15 и 31 от Директива 2004/38 и членове 41 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). Всъщност от тези разпоредби следвало, че юрисдикциите, компетентни да осъществяват контрол за законосъобразност на административно решение за предоставяне на право на пребиваване на гражданин на Съюза, трябва да извършат изчерпателна преценка на всички релевантни обстоятелства и да вземат предвид всички доведени до знанието им фактически обстоятелства, дори ако тези обстоятелства са настъпили след постановяване на съответното решение.

17. С оглед на тези съображения G. M. A. твърди, че CCE не трябвало да прилага националните процесуалноправни разпоредби, транспониращи неправилно членове 15 и 31 от Директива 2004/38, а именно член 39/2, параграф 2 от Закона от 15 декември 1980 г., въз основа на които CCE не взел предвид назначаването като стажант след постановяването на оспорваното решение.

18. Запитващата юрисдикция счита, че решаването на спора в главното производство зависи от начина, по който Съдът ще тълкува разпоредбите на правото на Съюза, разглеждани в главното производство. Всъщност, ако член 45 ДФЕС или членове 41 и 47 от Хартата, както и членове 15 и 31 от Директива 2004/38, трябва да се тълкуват в предложения от G. M. A. смисъл, същият би трябвало да се ползва от право на пребиваване за повече от три месеца.

19. При тези условия, с акт от 12 септември 2019 г., постъпил в секретариата на Съда на 25 септември 2019 г., Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Трябва ли член 45 [ДФЕС] да се тълкува и прилага в смисъл, че приемащата държава членка е длъжна, първо, да предостави разумен срок на търсещото работа лице, за да може то да се запознае с подходящите за него предложения за работа и да вземе необходимите мерки, за да бъде наето на работа, второ, да приеме, че срокът за търсене на работа не може в никакъв случай да бъде по-кратък от шест месеца и, трето, да разреши на търсещото работа лице да остане на територията ѝ през целия този срок, без да изисква същото да представи доказателства, че има реален шанс да бъде наето на работа? 2) Трябва ли членове 15 и 31 от Директива [2004/38] и членове 41 и 47 от [Хартата], както и общите принципи на предимство на правото на Съюза и на полезно действие на директивите, да се тълкуват в смисъл, че в рамките на производство по жалба за отмяна на решение, с което се отказва признаването на право на пребиваване за повече от три месеца на гражданин на Съюза, националните юрисдикции на приемащата държава членка са длъжни да вземат предвид нови обстоятелства, настъпили след постановяване на решението на националните органи, когато тези обстоятелства могат да доведат до промяна в положението на съответното лице, която вече не допуска ограничаване на правото на пребиваване на същото лице в приемащата държава членка?“.

20. Писмени становища представят G. M. A., белгийското, датското и полското правителство, правителството на Обединеното кралство и Европейската комисия. Съдът решава да не провежда съдебно заседание, като счита, че разполага с достатъчно данни, за да се произнесе.

IV. Анализ

А. По въпроса дали спорът по главното производство продължава да е налице

21. Следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че както от текста, така и от общия разум на член 267 ДФЕС следва, че преюдициалното производство предполага пред национална юрисдикция действително да е висящ спор, по който тя трябва да постанови решение, в което да може да вземе предвид решението на Съда по преюдициалното запитване. Ето защо Съдът трябва служебно да провери дали спорът по главното производство продължава да е налице ( 7 ).

22. В конкретния случай спорът в главното производство се отнася до отхвърлянето на искане за издаване на удостоверение за регистрация в Белгия като търсещо работа лице, подадено на 27 октомври 2015 г. от G. M. A., с предмет получаване на право на пребиваване за повече от три месеца в тази държава членка, като Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия) е сезиран с жалба срещу решението на CCE от 28 юни 2019 г., с което последният е отхвърлил жалбата на заинтересованото лице срещу оспорваното решение.

23. От акта за преюдициално запитване и от становището на Комисията обаче е видно, че вследствие на ново искане, подадено от G. M. A. на 25 април 2016 г., на 6 май 2017 г. Commune de Schaerbeek (Община Скарбек, Белгия) издава на същия удостоверение за регистрация и че от 24 ноември 2016 г. G. M. A. притежава карта E, валидна до 7 юли 2021 г.

24. С оглед на това Комисията счита, че не е необходимо да се отговаря на втория преюдициален въпрос поради отпадането на предмета на искането на G. M. A. за издаване на удостоверение за регистрация като търсещо работа лице.

25. Запитващата юрисдикция обаче счита, че продължава да е налице правен интерес от касационно обжалване, предвид по същество възможността за по-бързо придобиване на право на постоянно пребиваване в случай на отмяна на оспорваното решение. Всъщност в такъв случай предвиденият в член 16 от Директива 2004/38 петгодишен непрекъснат период на пребиваване, необходим за придобиване на това право, би започнал да тече от датата, на която е подадено искането за издаване на удостоверение за регистрация в Белгия, т.е. от 27 октомври 2015 г.

26. Ето защо считам, че спорът в главното производство продължава да е висящ пред запитващата юрисдикция и че отговорът на Съда на втория поставен преюдициален въпрос продължава да е полезен за решаването на този спор.

Б. По първия преюдициален въпрос

1. Предварителни бележки относно обхвата на първия преюдициален въпрос

27. В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на производството за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени ( 8 ).

28. В това отношение първият преюдициален въпрос действително се отнася до тълкуването на член 45 ДФЕС. За да се даде обаче полезен отговор на запитващата юрисдикция и предвид информацията, съдържаща се в нейното решение, този въпрос трябва да се разбира в смисъл, че с него запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 45 ДФЕС и член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 трябва да се тълкуват в смисъл, че приемащата държава членка е длъжна, първо, да предостави разумен срок на търсещото работа лице, за да може то да се запознае с подходящите за него предложения за работа и да вземе необходимите мерки, за да бъде наето на работа, второ, да признае, че срокът за търсене на работа не може в никакъв случай да бъде по-кратък от шест месеца и трето, да разреши на търсещото работа лице да остане на територията ѝ през целия този срок, без да изисква същото да представи доказателства, че има реален шанс да бъде наето на работа.

29. За да отговоря на този въпрос, ще структурирам анализа си на два етапа. На първо място, ще разгледам обхвата на правото на свободно движение на гражданите на една държава членка, които търсят работа в друга държава членка, произтичащ от член 45 ДФЕС, съгласно тълкуването му в практиката на Съда — и по-специално в решение Antonissen ( 9 ). На второ място, с оглед на обстоятелствата в разглеждания случай и в контекста на Директива 2004/38, ще анализирам обхвата на правата, предоставени на търсещите работа лица права с член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, тълкуван с оглед на членове 21 ДФЕС и 45 ДФЕС.

2. Кратък преглед на съдебната практика относно правото на пребиваване на търсещите работа лица: решение Antonissen

30. На първо място, следва да се припомни, че член 45 ДФЕС гласи, че свободното движение на работници се гарантира в рамките на Съюза и включва по-специално правото, при спазване на ограниченията, основаващи се на съображения за обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве, да се приемат действително направени предложения за работа и правото на свободно придвижване на територията на държавите членки за тази цел. Следователно текстът на този член сочи, че гражданин на държава членка, който търси работа, има право да се придвижва свободно на територията на други държави членки.

31. На второ място, що се отнася до правото на гражданите на държава членка да влязат на територията на друга държава членка и да пребивават в нея с оглед на поставените в член 45 ДФЕС цели, по-специално за да търсят или да упражняват в нея професионална дейност по трудов договор или като самостоятелна заетост, няколко решения заслужават внимание, а именно по-специално решения Royer ( 10 ), Antonissen ( 11 ) и Комисия/Белгия ( 12 ).

32. В решение Royer Съдът за пръв път посочва правото на пребиваване на търсещите работа лица. В това решение той постановява, че това право е непосредствено предоставено с член 48 от Договора за ЕИО (понастоящем член 45 ДФЕС) или — според случая — от разпоредбите, приети за изпълнението му ( 13 ).

33. В тази съдебна практика решение Antonissen ( 14 ) е от особено значение, тъй като се отнася, подобно на настоящия случай, до въпроса дали законодателството на държава членка може да ограничава във времето правото на пребиваване на гражданите на други държави членки с цел търсене на работа. Това решение е постановено по преюдициално запитване, отправено от английски съд в рамките на спор между белгийски гражданин и английските органи относно решение, с което последните отхвърлят жалба за отмяна на заповед за принудително извеждане.

34. Съдът първо припомня, че свободното движение на работници, закрепено в член 48, параграфи 1—3 от Договора за ЕИО (понастоящем член 45, параграфи 1—3 ДФЕС), е част от основите на Съюза, че разпоредбите, в които е прогласена тази свобода, трябва да се тълкуват разширително и че стриктното тълкуване на този член би намалило реалните шансове на гражданин на държава членка, който търси работа, да намери такава в другите държави членки и следователно би лишило тази разпоредба от полезното ѝ действие ( 15 ). Освен това Съдът уточнява, че в член 48, параграф 3 от Договора за ЕИО (понастоящем член 45, параграф 3 ДФЕС) се посочват неизчерпателно определени права, от които се ползват гражданите на държавите членки в рамките на свободното движение на работници, и че тази свобода включва правото на тези граждани да се движат свободно на територията на другите държави членки и да пребивават там с цел търсене на работа ( 16 ).

35. По-нататък Съдът разглежда въпроса дали правото на пребиваване, което гражданинът на държава членка, който търси работа в друга държава членка, черпи от член 48 от Договора за ЕИО (понастоящем член 45 ДФЕС), може да се ограничи във времето. В това отношение Съдът постановява, че полезното действие на този член е гарантирано, доколкото законодателството на Съюза или, при липсата на такова — законодателството на държава членка предоставя на заинтересованите лица разумен срок, който им позволява да се запознаят на територията на съответната държава членка с предложенията за работа, отговарящи на професионалната им квалификация, и ако е необходимо, да вземат съответните мерки, за да бъдат наети на работа ( 17 ).

36. Накрая, що отнася до продължителността на това право на пребиваване, Съдът отхвърля релевантността на тримесечен срок ( 18 ). Той обаче допълва, че при липсата на разпоредба на Съюза, определяща срок за пребиваването на гражданите на други държави членки, които търсят работа в държава членка, срок от шест месеца по принцип не изглежда недостатъчен и че такъв срок не поставя под съмнение полезното действие на принципа на свободно движение. Съдът обаче уточнява, че ако след изтичането на този срок заинтересованото лице представи доказателства, че продължава да търси работа и че има реален шанс да бъде наето на работа, то все пак не може да бъде принудено да напусне територията на приемащата държава членка ( 19 ).

37. Освен това, струва ми се уместно да припомня тук, че съгласно постоянната практика на Съда понятието „работник“ по смисъла на член 45 ДФЕС е придобило самостоятелно значение и не трябва да се тълкува ограничително ( 20 ). Всъщност, тъй като това понятие определя приложното поле на предвидена в Договора за функционирането на ЕС основна свобода, то трябва да се тълкува разширително ( 21 ). Така Съдът вече е имал повод да уточни, че „лицето, което действително търси работа“, трябва да се квалифицира като „работник“ по смисъла на член 45 ДФЕС ( 22 ).

38. На трето и последно място, следва да се отбележи, че след въвеждането на гражданството на Съюза в Договорите условията за запазване на правото на пребиваване на търсещите работа лица, установени в решение Antonissen ( 23 ), са потвърдени от Съда, по-конкретно в решение Комисия/Белгия ( 24 ), в което той постановява, че държава членка не изпълнява задълженията си по член 48 ЕО (понастоящем член 45 ДФЕС), като задължава гражданите на другите държави членки, които търсят работа на нейна територия, да напуснат автоматично територията ѝ след изтичането на тримесечен срок.

39. След въвеждането на гражданството на Съюза в Договорите и приемането на Директива 2004/38 условията за запазване на правото на пребиваване на търсещите работа лица, предвидени в решение Antonissen ( 25 ), по които Съдът следва да се произнесе в настоящия случай, са кодифицирани в член 14, параграф 4, буква б) от тази директива.

40. Именно с оглед на тези съображения ще разгледам първия преюдициален въпрос.

3. Обхват на правата и задълженията на търсещите работа лица в контекста на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, тълкуван с оглед на членове 21 ДФЕС и 45 ДФЕС

41. Понастоящем член 21 ДФЕС гласи, че всеки гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и в мерките, приети за тяхното изпълнение. Така, що се отнася до търсещите работа лица, член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 предвижда, че гражданите на Съюза, които са влезли на територията на приемащата държава членка, за да търсят заетост, не може да бъдат извеждани от тази държава членка, докато могат да докажат, че продължават да търсят заетост и имат реален шанс да бъдат наети на работа.

42. При все това, макар с тази разпоредба законодателят на Съюза да е кодифицирал установените от Съда условия за запазване на правото на пребиваване на търсещите работа лица, възпроизвеждайки постановеното в решение Antonissen ( 26 ), в посочената разпоредба не се уточнява дали приемащата държава членка е длъжна да предостави на търсещите работа лица разумен срок, за да могат те да се запознаят с подходящите за тях предложения за работа и да вземат необходимите мерки, за да бъдат наети на работа. Освен това следва да се отбележи, че никъде в текста на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 не се говори за шестмесечния срок, който Съдът приема за „разумен“ в това решение.

43. Ще разгледам именно този последен аспект. Веднага искам да уточня, че се присъединявам към позицията на Комисията, според която при тълкуването на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 трябва да се отчита фактът, че правото на пребиваване на търсещите работа лица е пряко гарантирано с член 45 ДФЕС, както е тълкуван от Съда в практиката му.

а) По задължението на държавите членки да предоставят разумен срок

44. В самото начало ще отбележа, че всички встъпили в производството страни, които са представили писмени становища, споделят позицията, че приемащата държава членка е длъжна да предостави разумен срок на търсещите работа лица.

45. Споделям това становище. Всъщност, както отбелязах, от решение Antonissen ( 27 ) и последващата съдебна практика ( 28 ) следва, че доколкото законодателството на Съюза не предвижда изрично ограничаване на правото на пребиваване на търсещите работа лица, за да не се лиши от полезно действие член 45 ДФЕС държавите членки са длъжни да предоставят разумен срок, за да имат възможност заинтересованите лица да се запознаят на територията на съответната държава членка с предложенията за работа, отговарящи на професионалната им квалификация, и ако е необходимо, да вземат съответните мерки, за да бъдат наети на работа ( 29 ).

46. Възниква обаче въпросът дали член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, разглеждан във връзка с член 45 ДФЕС, както е тълкуван от Съда в практиката му, задължава държавите членки да предоставят минимален срок от шест месеца на гражданите на Съюза, които търсят работа в приемащата държава членка.

б) По задължението на държавите членки да предоставят минимален срок от шест месеца и по задължението на търсещите работа лица във връзка с доказателствената тежест по време на този срок и след изтичането му

47. Страните имат различни становища, що се отнася до тълкуването на точка 21 от решение Antonissen ( 30 ) и следователно на член 45 ДФЕС, както и на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. В това отношение в писмените си становища G. M. A. и Комисията поддържат, че държавите членки са длъжни да предоставят минимален срок от шест месеца на търсещите работа лица, през който те да не бъдат длъжни да доказват, че имат реален шанс да бъдат наети на работа. За разлика от първите, белгийското и датското правителство и правителството на Обединеното кралство считат, че точка 21 от това решение не може да се тълкува като задължаваща държавите членки да предоставят такъв минимален срок на търсещите работа лица и че през целия този срок търсещото работа лице трябва да доказва, че има реален шанс да бъде наето на работа.

48. Не подкрепям напълно нито една от тези две гледни точки поради причините, които ще изложа в настоящото заключение.

1) Мястото на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 в нейната структура: правото на пребиваване за повече от три месеца на търсещото работа лице не зависи от условията по член 7 от тази директива

49. Първо, следва да се припомни, че Директива 2004/38 е приета по-специално на основание член 40 ДЕО (понастоящем член 46 ДФЕС), който се отнася до мерките за осигуряване на свободното движение на работници, така както е определено в член 39 (понастоящем член 45 ДФЕС).

50. Второ, следва да се подчертае, че целта на Директива 2004/38 е да се улесни упражняването на основното и лично право на свободно движение и пребиваване, което е пряко предоставено на гражданите на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС, и да се укрепи това право ( 31 ).

51. С оглед на тази цел законодателят на Съюза е установил система, обхващаща различни видове права за различни категории граждани. Настоящият случай се отнася, от една страна, до правото на пребиваване до три месеца, предвидено в член 6 от Директива 2004/38, което не е обвързано с никакви условия или формалности, освен със задължението за притежаване на валидна карта за самоличност или валиден паспорт ( 32 ), и от друга страна, до правото на пребиваване за повече от три месеца, което обаче зависи от условията, посочени в член 7, параграф 1 от Директива 2004/38. Така, макар съгласно член 6 от Директива 2004/38 всички граждани на Съюза да имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок до три месеца, правото на пребиваване за повече от три месеца, предвидено в член 7 от тази директива ( 33 ), се признава само на някои категории граждани (икономически активни, неактивни граждани и студенти), които отговарят на условията, изброени в този член (да са работници или самостоятелно заети лица, да притежават достатъчно средства и да са здравно осигурени за всички рискове, да следват курс на обучение, включително професионално обучение и т.н.) ( 34 ).

52. Член 14 от Директива 2004/38, озаглавен „Запазване на правото на пребиваване“, обаче посочва в параграф 4, буква б) категория граждани на Съюза ( 35 ), която изобщо не се споменава в член 7 от Директивата и следователно не зависи от условията по последно споменатата разпоредба, а именно търсещите заетост лица, които търсят работа за първи път в приемащата държава членка. Всъщност член 14, параграф 4 от Директива 2004/38 предвижда изключение от членове 6 и 7, споменати в член 14, параграфи 1 и 2. В системата на Директива 2004/38 правото на пребиваване на търсещите работа лица, което произтича пряко от член 45 ДФЕС, е уредено само в член 14, параграф 4, буква б) от Директивата, който предвижда запазване на правото на пребиваване на гражданите на Съюза, които търсят работа за първи път и отговарят на условията, посочени в тази разпоредба.

2) Условията, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38

53. Условията, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, възпроизвеждат дословно условията за право на пребиваване, установени от Съда в точка 21 от решение Antonissen ( 36 ), в което, след като приема, че срок от шест месеца по принцип не изглежда недостатъчен, за да имат възможност заинтересованите лица да се запознаят с предложенията за работа в приемащата държава членка, отговарящи на професионалната им квалификация, и ако е необходимо, да вземат съответните мерки, за да бъдат наети на работа, Съдът постановява, че „[а]ко след изтичането на този срок заинтересованото лице представи доказателства, че продължава да търси работа и че има реален шанс да бъде наето на работа, то не може да бъде принудено да напусне територията на приемащата държава членка“ ( 37 ).

54. В това отношение следва да се припомни, че в решение Antonissen Съдът постановява, че разпоредбите на правото на Съюза, уреждащи свободното движение на работници, допускат законодателство на държава членка да предвижда възможност гражданин на друга държава членка, влязъл на територията ѝ, за да търси работа, да може да бъде принуден — при условие че може да обжалва по съдебен ред —да напусне тази територия, ако след шест месеца не е намерил работа, освен ако заинтересованото лице не представи доказателства, че продължава да търси работа и че има реален шанс да бъде наето на работа ( 38 ).

55. При прочита на всички съображения на Съда според мен смисълът, който следва да се влага в изразите „ако след изтичането на този срок заинтересованото лице представи доказателства“ и „ако след шест месеца не е намерил[о] работа, освен ако заинтересованото лице не представи доказателства“, е ясен. Всъщност от посоченото решение ( 39 ) ясно следва, че макар Съдът да уточнява условията за запазване на правото на допълнително пребиваване, които впоследствие законодателят на Съюза е кодифицирал в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, а именно че съответното лице може да докаже, от една страна, че продължава да търси работа, и от друга страна, че има реален шанс да бъде наето на работа, това се отнася само за случая, когато срокът, считан за „разумен“, т.е. срокът от шест месеца, е изтекъл.

56. Що се отнася до първото условие, следва да се подчертае, че Съдът, а впоследствие и законодателят на Съюза, са избрали да използват израза „продължават да търсят заетост“. От избора на този глагол ясно следва, че търсещото работа лице трябва да докаже на първо време, тоест през целия срок, считан за „разумен“, че то действително и активно търси работа, и на второ време, тоест след изтичането на този срок, че „продължава“ активно да търси работа.

57. За разлика от това, второто условие, свързано със задължението на търсещото работа лице да докаже, че има реален шанс да бъде наето на работа, може да се изисква само след изтичането на срока, считан за „разумен“.

58. Това тълкуване е не само логично, но е и в съответствие с избора на законодателя да защити статута на търсещо работа лице в контекста на Директива 2004/38, като кодифицира в член 14, параграф 4 от Директивата установените в практиката на Съда условия за запазване на правото на пребиваване на гражданите на Съюза, които търсят работа за първи път в приемащата държава членка.

59. Освен това, що се отнася до второто условие, в писменото си становище белгийското правителство поддържа, че задължението на G. M. A. да докаже, че е имал реален шанс да бъде нает на работа, предвидено в член 40, параграф 4 от Закона от 15 декември 1980 г., произтича от точка 38 от решение Vatsouras и Koupatantze ( 40 ). Всъщност от това решение следвало, че гражданите на държава членка, които търсят работа в друга държава членка, трябва да докажат реалната си връзка с пазара на труда във втората държава членка.

60. Не съм съгласен с този подход, който според мен се основава на неправилен прочит на въпросното решение.

61. Всъщност подобно изискване за търсещото работа лице да докаже реалната си връзка с пазара на труда в приемащата държава членка, се отнася само до случай, в който гражданинът на Съюза, който търси работа, предявява искане към тази държава членка за финансова престация, чиято цел е да улесни достъпа до пазара на труда, какъвто изобщо не е случаят с G. M. A. Съдът съответно приема, че държава членка има легитимната възможност да запази предоставянето на такава престация само за случаите, в които е доказано, че съществува реална връзка между търсещото работа лице и пазара на труда на тази държава членка ( 41 ). Всъщност следва да се припомни, че решение Vatsouras и Koupatantze ( 42 ) се основава на решение Collins, в което Съдът приема, че лицата, които търсят работа и упражняват правото си на свободно движение, трябва да докажат „връзка“ с приемащата държава членка, за да могат да получават помощи за търсене на работа ( 43 ).

3) Целта и генезисът на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38

62. Целта и генезисът на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 също подкрепят тълкуването, предложено в точки 51—58 от настоящото заключение.

63. На първо място, що се отнася до целта на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, в съображение 9 от нея ясно се посочва, че гражданите на Съюза следва да имат право на пребиваване в приемащата държава членка за период, не по-дълъг от три месеца, без да зависят от никакви условия или формалности, освен изискването да притежават валидна лична карта или паспорт, без да се засяга по-благоприятното третиране, приложимо по отношение на търсещите работа лица, както се отчита от практиката на Съда. Видно от това съображение, от една страна, практиката на Съда, и по-специално практиката от решение Antonissen ( 44 ), е валидна и за тълкуването на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, и от друга страна, не може да се изисква да се спазват посочените в тази разпоредба условия относно запазването на правото на пребиваване на търсещото работа лице през трите месеца законно пребиваване на гражданин на Съюза в приемащата държава членка. От своя страна съображение 16 от Директива 2004/38 предвижда, че мярката извеждане в никакъв случай не трябва да се предприема по отношение на търсещи работа лица съгласно определението на Съда освен по съображения, свързани с обществения ред и обществената сигурност.

64. На второ място, що се отнася до генезиса на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, струва ми се важно да се припомни, че член 6 от първоначалното предложение на Комисията ( 45 ) и член 8 от законодателната резолюция на Парламента ( 46 ) предвиждат право на пребиваване до шест месеца, което не е обвързано с никакво условие. Тази разпоредба обаче е изменена от Съвета на Европейския съюз, както е видно от изложението на мотивите към общата му позиция ( 47 ), който определя този период на три месеца в съответствие с новия член 6 от Директива 2004/38, като същевременно подчертава, че търсещите работа лица се ползват обаче от по-благоприятно третиране, признато в практиката на Съда. Това изменение, направено в хода на законодателния процес по приемане на Директива 2004/38, потвърждава, както посочих в точка 63 от настоящото заключение, волята на законодателя на Съюза да защити статута на търсещите работа лица. Освен това, видно от изложението на мотивите към общата позиция, в член 14 от Директива 2004/38 „се уточнява при какви обстоятелства държава членка може да извежда извън територията си граждани на Съюза, когато те вече не отговарят на условията за правото на пребиваване“ [неофициален превод] ( 48 ).

65. Както от целта, така и от генезиса на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 ясно е видно, че законодателят на Съюза е целял търсещото работа лице, което търси работа за първи път в приемащата държава членка, да може да се ползва от по-благоприятно третиране, признато в практиката на Съда.

66. Това ме кара да разгледам следния въпрос: що се отнася до срока за търсене на работа, какво следва да се разбира под „по-благоприятно третиране“, признато в практиката на Съда?

67. На първо място, следва да се отбележи, че изборът на законодателя на Съюза да направи препращане към практиката на Съда, по-специално към решение Antonissen ( 49 ), ясно показва, както посочих в точка 63 от настоящото заключение, волята му да признае значението на тази съдебна практика за тълкуването на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 и следователно да даде възможност на търсещите работа лица да се ползват от по-благоприятно третиране. При това положение не може да се приеме, че като е направил такова препращане, законодателят е искал да утвърди фиксиран срок от шест месеца. Струва ми се, че като приема в това решение, че такъв срок „по принцип не изглежда недостатъчен“ и „не поставя под съмнение полезното действие на принципа на свободно движение“, Съдът просто счита за разумен срока от шест месеца, предвиден в разглежданото по това дело национално законодателство.

68. На второ място, следва да се припомни, че член 6 от Директива 2004/38 предвижда право на пребиваване до три месеца за всички граждани на Съюза на територията на друга държава членка, което не е обвързано с никакво условие.

69. Когато обаче гражданинът на Съюза, напуснал държавата си членка по произход с намерението да търси работа в приемащата държава членка, реши да се регистрира като търсещо работа лице през първите три месеца от пребиваването си, от датата на регистрацията той попада в приложното поле на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. Въпреки това, с оглед на факта, че от гледна точка на законодателя на Съюза търсещото работа лице се полза от по-благоприятно третиране, както изрично следва от съображение 9 от тази директива, не може да се изисква от търсещо работа лице да докаже, че продължава да търси работа и че има реален шанс да бъде наето на работа през трите месеца законно пребиваване, с които разполага всеки гражданин на Съюза ( 50 ). За разлика от това, през периода, който се счита за „разумен“ след края на законното пребиваване, националните органи могат да изискат търсещото работа лице да представи доказателства, че продължава да търси работа. Едва след изтичането на този разумен срок посочените органи могат да изискват заинтересованото лице да може да докаже, че има реален шанс да бъде наето на работа.

70. Също така гражданинът на държава членка, упражнил правото си на свободно движение като гражданин на Съюза, който първоначално не е имал намерение да търси работа на територията на приемащата държава членка ( 51 ) и който след изтичането на първоначалния период на пребиваване от три месеца решава да се регистрира като търсещо работа лице, от този момент попада в приложното поле на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. Следователно този гражданин трябва да разполага с разумен срок, в който да има възможност да се запознае с предложенията за работа в приемащата държава членка, отговарящи на професионалната му квалификация, и ако е необходимо, да вземе съответните мерки, за да бъде нает на работа, без да е длъжен да представи доказателства, че има реален шанс да бъде нает на работа.

71. Всъщност в двата случая, посочени в точки 69 и 70 от настоящото заключение, става дума за граждани, които търсят работа за първи път в приемащата държава членка.

72. Освен това, за да може да се счита за разумен, срокът, от който се ползва търсещото работа лице след първоначалния срок от три месеца законно пребиваване на територията на приемащата държава членка, трябва да е достатъчен, за да не изпразва от съдържание правото, признато в член 45 ДФЕС ( 52 ). Така например не считам за неразумен срок от три месеца след изтичането на първоначалния срок от три месеца законно пребиваване, или съгласно формулировката на Съда, такъв срок „по принцип не изглежда недостатъчен“ и не поставя под съмнение полезното действие на член 45 ДФЕС ( 53 ).

73. Освен това, като дава възможност на тези граждани да се запознаят по недвусмислен начин с правата и задълженията си, разумният срок, предоставен след изтичането на първоначалния срок от три месеца законно пребиваване, може да гарантира известно равнище на правна сигурност и прозрачност в контекста на правото на пребиваване, предвидено в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 и пряко гарантирано с член 45 ДФЕС.

74. При това положение според мен желателно е търсещите работа лица да разполагат с фиксиран срок, за да търсят първа работа в приемащата държава членка, в който няма да им се налага да представят доказателства, че имат реален шанс да бъдат наети на работа. Съдът обаче не може да замества законодателя на Съюза и именно последният има задачата да въведе такъв срок. Според мен установяването на фиксиран срок би позволило да се гарантира по-високо равнище на правна сигурност и прозрачност в контекста на правото на пребиваване на търсещите работа лица.

75. На трето и последно място бих добавил, че са необходими някои предварителни проверки, за да се приеме, че търсещо работа лице продължава да търси работа и че има реален шанс да бъде наето на работа съгласно член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. Така националният орган или националният съд следва да проверят дали този гражданин усърдно и действително търси работа. В това отношение националният орган или националният съд може по-специално да провери дали то се е регистрирало в службата, която отговаря за търсещите работа лица, периодично изпраща кандидатури (автобиография и мотивационно писмо) или се явява на събеседвания за работа във връзка с предложения за работа, отговарящи на професионалната му квалификация.

76. Освен това при тези проверки националните органи или националният съд трябва да вземат предвид условията на националния пазар на труда, тоест средната продължителност на търсене на работа в съответната държава членка ( 54 ) в сектора, отговарящ на професионалната квалификация на съответното лице. Обстоятелството, че това лице е отказало предложения за работа, които не отговарят на професионалната му квалификация, не може да се взима предвид, за да се приеме, че то не отговаря на условията по член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38.

77. Освен това, доколкото търсещите работа лица търсят работа за първи път в приемащата държава членка, при тези проверки не може да се взима предвид обстоятелството, че никога не са работили в приемащата държава членка, за да се приеме, че те нямат реален шанс да бъдат наети на работа.

4. Междинно заключение

78. От направения по-горе анализ следва, че държавите членки са длъжни да предоставят на гражданите на Съюза, които търсят работа, разумен срок, в който те трябва да докажат, че търсят работа. Едва след изтичането на този срок тези граждани трябва да докажат, в съответствие с член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, не само че продължават да търсят работа, но и че имат реален шанс да бъдат наети на работа. В това отношение срокът от три месеца след изтичането на първоначалния срок от три месеца законно пребиваване на територията на приемащата държава членка, не изглежда неразумен.

В. По втория преюдициален въпрос

79. От акта за преюдициално запитване и от материалите по преписката, с която разполага Съдът, е видно, че в жалбата си пред CCE G. M. A. изтъква обстоятелството, че на 6 април 2016 г. е бил назначен в Парламента като стажант, за да докаже, че е имал реален шанс да бъде нает на работа и че оспорваното решение трябва да се отмени.

80. CCE не е взел предвид тази промяна в обстоятелствата, посочвайки, че в съответствие с член 39/2, параграф 2 от Закона от 15 декември 1980 г. упражнява контрол за законосъобразност на решенията на Службата и не разполага с правомощие за изменението им, позволяващо му да вземе предвид назначаването на G. M. A. в Парламента.

81. В този контекст запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 15 и 31 от Директива 2004/38 и принципът на ефективна съдебна защита, закрепен в член 47 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че когато юрисдикциите на приемащата държава членка извършват проверка за законосъобразност на решение, с което се отказва право на пребиваване за повече от три месеца на гражданин на Съюза, който търси работа, те трябва да вземат предвид всяка промяна в обстоятелствата, настъпила в положението на търсещото работа лице, след като националните органи са взели решението, ограничаващо правото му на пребиваване, като при необходимост не приложат националните процесуални разпоредби, ако такава промяна в обстоятелствата доказва, че търсещото работа лице се ползва от такова право на пребиваване.

82. Белгийското правителство и G. M. A. имат противоположни мнения в това отношение.

83. Белгийското правителство поддържа, че в положение като това на G. M. A. нито от подготвителните документи по приемането на Директива 2004/38, нито от обстоятелството, че разпоредбите на тази директива трябва да са съобразени с член 47 от Хартата, следва, че националните съдилища трябва да разполагат с правомощие да изменят решенията на националните органи, ограничаващи правото на движение на гражданин на Съюза.

84. Обратно, G. M. A. твърди, че членове 15 и 31 от Директива 2004/38 трябва да се тълкуват в съответствие с член 47 от Хартата. Следователно националните юрисдикции, осъществяващи контрол за законосъобразност на решенията, приети съгласно правилата на Съюза за свободно движение на хора, трябвало да вземат предвид фактическите обстоятелства, настъпили след постановяване на тези решения, когато тези обстоятелства могат да докажат наличието на реален шанс за търсещото работа лице да бъде наето на работа. В това отношение G. M. A. твърди, че решение Orfanopoulos и Oliveri ( 55 ) се прилага в настоящия случай.

85. Преди да пристъпя към анализа на практиката на Съда относно съдебната защита съгласно членове 15 и 31 от Директива 2004/38, ще разгледам накратко процесуалните гаранции, предвидени в тези членове, и прилагането им към решенията, ограничаващи свободното движение на гражданите на Съюза, които търсят работа.

1. Прилагането на процесуалните гаранции, предвидени в членове 15 и 31 от Директива 2004/38 към търсещите работа лица

86. На първо място, следва да се припомни, че член 15 от Директива 2004/38 е озаглавен „Процедурни гаранции“ и в параграф 1 предвижда, че „[п]роцедурите, предвидени от членове 30 и 31, се прилагат по аналогия за всички решения, ограничаващи свободното движение на граждани на Съюза и на членове на техните семейства от съображения, различни от тези, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“ ( 56 ). Така този член урежда процесуалните гаранции относно извеждане на граждани на Съюза, които са пребивавали в приемащата държава членка в качеството си на „бенефициенти“ по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива.

87. В случая е безспорно, че G. M. A, който е гръцки гражданин и следователно гражданин на Съюза, е упражнил правото си на свободно движение с преместването и пребиваването си в държава членка, различна от тази, на която е гражданин. От това следва, че G. M. A. има качеството „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 и положението му попада в приложното поле на член 15 от нея.

88. Освен това, както припомних, член 15 от Директива 2004/38 се съдържа в глава III от нея, която се отнася по-специално до правото на пребиваване до три месеца (член 6), правото на пребиваване за повече от три месеца (член 7), както и до запазването на правото на пребиваване, предвидено в членове 6 и 7 от тази директива, при условие че бенефициентите на тези права отговарят на условията, посочени в тези членове (член 14). Освен това, както вече посочих ( 57 ), член 14, параграф 4 от Директива 2004/38 предвижда изключение от членове 6 и 7, споменати в член 14, параграфи 1 и 2. В това отношение член 14, параграф 4, буква б) от тази директива предвижда правото на пребиваване на гражданите на Съюза, които търсят работа ( 58 ), както и условията, на които трябва да отговарят тези граждани, за да могат да запазят това право.

89. Следователно не само от текста на член 15, параграф 1 от Директива 2004/38, но и от неговия контекст и от целта на същата директива ( 59 ) ясно личи, че посочената разпоредба се прилага за положения, попадащи в приложното поле на член 14, параграф 4, буква б) от тази директива. Следователно приложното поле на член 15, параграф 1 от Директива 2004/38 обхваща решение, с което се отказва признаване на право на пребиваване за повече от три месеца, съпътствано от заповед за напускане на територията на приемащата държава членка и прието, както в главното производство, по съображения без връзка с каквато и да е опасност за обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве.

90. При това положение се поставя въпросът дали членове 15 и 31 от Директива 2004/38, разглеждани във връзка с член 47 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че националните юрисдикции трябва да вземат предвид промени в обстоятелствата, настъпили след приемането на решения, ограничаващи правото на свободно движение и пребиваване, като при необходимост не прилагат националните процесуални разпоредби, ако тези промени показват, че търсещото работа лице има такова право на пребиваване.

2. Релевантната практика на Съда относно съдебната защита съгласно членове 15 и 31 от Директива 2004/38

91. Както е видно от предходните точки, доколкото член 15, параграф 1 от Директива 2004/38 се прилага за положенията, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от нея ( 60 ), процесуалните гаранции, предвидени в членове 30 и 31 от Директивата, се прилагат по аналогия и за гражданите на Съюза, които търсят работа. Тези членове предвиждат редица процесуални гаранции, които държавите членки трябва да спазват с оглед на евентуално ограничаване на правото на пребиваване на гражданин на Съюза.

92. Поради това според мен трябва да се започне с анализ на тези разпоредби, както са тълкувани в практиката на Съда.

93. Както е видно от тази съдебна практика, следва да се отбележи, че член 31, параграфи 1 и 3 от Директива 2004/38 се прилага в рамките на член 15 от тази директива ( 61 ).

94. От своя страна член 31, параграф 1 от Директива 2004/38 предвижда, че на гражданите на Съюза се дава достъп до процедури за обжалване по съдебен, и когато е целесъобразно, по административен ред в приемащата държава членка на решения, ограничаващи правото им на свободно движение и на свободно пребиваване в държавите членки на основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве.

95. В това отношение следва да се припомни, че Съдът е приел, що се отнася по-специално до член 31, параграф 1 от Директива 2004/38 и до правото на достъп до процедури за обжалване по съдебен ред, което трябва да бъде осигурено съгласно тази разпоредба, че след като такива процедури за обжалване попадат в обхвата на прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, процесуалните правила за тези съдебни производства, които са предназначени да гарантират защитата на предоставените с Директива 2004/38 права, трябва да отговарят по-специално на изискванията, произтичащи от правото на ефективни правни средства за защита по член 47 от Хартата ( 62 ).

96. На свой ред член 31, параграф 3 от Директива 2004/38 предвижда, че процедурите за обжалване трябва не само да дават възможност за разглеждане на законосъобразността на съответното решение, както и на фактите и обстоятелствата, които го обосновават, но и да гарантират, че разглежданото решение не е непропорционално ( 63 ).

97. В това отношение, що се отнася до съдебния контрол на свободата на преценка, с която разполагат компетентните национални органи, Съдът постановява, че националният съд трябва по-специално да провери дали обжалваното решение почива на достатъчно солидна фактическа основа. Този контрол трябва да обхване и зачитането на процесуалните гаранции, като това е от съществено значение и позволява на националния съд да провери дали са налице фактическите и правните обстоятелства, от които зависи упражняването на правото на преценка ( 64 ).

98. Какво означава на практика това за контрола, който запитващата юрисдикция следва да извърши в рамките на спора, предмет на главното производство? Тази юрисдикция, изглежда, счита, че трябва да може да разгледа промените в обстоятелствата, настъпили след постановяване на решението на компетентните органи, когато тези обстоятелства могат да доведат до промяна в положението на съответния гражданин на Съюза, която вече не допуска ограничаване на правото на пребиваване на същия гражданин в приемащата държава членка.

99. За да се отговори на този въпрос, както и за решаването на спора, предмет на главното производство, намирам за полезно да анализирам решение Orfanopoulos и Oliveri ( 65 ), на което се позовават страните.

3. Решение Orfanopoulos и Oliveri

100. Ще започна своя анализ с това, че според мен разрешението, възприето в решение Orfanopoulos и Oliveri ( 66 ), е приложимо mutatis mutandis към положението на G. M. A. в рамките на спора, предмет на главното производство.

101. В това решение Съдът тълкува член 3 от Директива 64/221/ЕИО ( 67 ), която предхожда Директива 2004/38 ( 68 ). След като припомня, че съдебният контрол, който по принцип се урежда от националното процесуално право, в рамките на процесуалната автономия, трябва да бъде ефективен ( 69 ), Съдът постановява в точка 82, че тази разпоредба не допуска национална практика, съгласно която при проверка на законосъобразността на мярка за експулсиране на гражданин на друга държава членка, националните юрисдикции не са длъжни да вземат предвид настъпилите след последното решение на компетентните органи факти, които евентуално сочат отпадане или значително намаляване на произтичащата от поведението на съответното лице настояща заплаха за обществения ред ( 70 ).

102. Съдът основава този подход на констатацията, че нито текстът на член 3 от Директива 64/221, нито практиката на Съда дават конкретни насоки за това от кой момент заплахата е „реална“ ( 71 ). В това отношение считам, както е видно от предходните точки, че нито член 31, параграфи 1 и 3 от Директива 2004/38, нито практиката на Съда дават точни и конкретни насоки относно вземането предвид от съда, който упражнява съдебен контрол, на промени в обстоятелствата, настъпили след приемането на решението на национален орган, ограничаващо правото на пребиваване на гражданин на Съюза. Въпреки това съм съгласен с изразеното от Комисията становище в отговора на поставените от Съда въпроси, че макар установеното в решение Orfanopoulos и Oliveri ( 72 ) правило да не е изрично възпроизведено в член 31, параграф 3 от Директива 2004/38, няма никакво съмнение, че то не може да се пренебрегва при тълкуването на тази разпоредба ( 73 ).

103. В този контекст и предвид факта, че се намираме в рамките на свободното движение на работници и на гражданството на Съюза, ми се струва уместно да анализирам втория въпрос по-скоро от гледна точка на принципа на ефективност, отколкото от гледна точка на член 47 от Хартата.

104. Първо, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика всяка национална процедура за съдебен контрол трябва да позволява на юрисдикцията, пред която е подадена жалба за отмяна на такова решение, в рамките на контрола за законосъобразност на това решение да прилага ефективно релевантните принципи и норми на правото на Съюза ( 74 ).

105. Второ, според мен принципът на ефективност изисква националните юрисдикции, които упражняват съдебен контрол на свободата на преценка, с която разполагат компетентните национални органи, да имат възможност да вземат предвид промените в обстоятелствата, настъпили след приемането на административно решение във връзка с положението на гражданин на Съюза. Всъщност поради естеството си положението на гражданин на Съюза, който търси работа, може да претърпи развитие след приемането на такова решение. Ето защо всяка промяна в обстоятелствата, настъпила в положението на съответния гражданин, след като компетентните органи са взели решението, ограничаващо правото му на пребиваване, също трябва да бъде взета предвид при съдебния контрол ( 75 ).

106. По-специално съдът, който упражнява този контрол, трябва да може да вземе предвид такава промяна, когато тя се отнася до прилагането на условията, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. Във връзка с това следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда, че гражданинът на Съюза не може да бъде извеждан, докато отговаря на следните две кумулативни условия: да може да докаже, че продължава да търси работа и да има реален шанс да бъде нает на работа.

107. В случая е безспорно, че промяната в обстоятелствата, настъпила след взетото от националните органи решение, ограничаващо правото на пребиваване на G. M. A., е тясно свързана с условията за прилагане по член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, а именно с обстоятелството, че след приемането на оспорваното решение той е назначен в Парламента.

108. Считам, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която не позволява да се вземе предвид промяна в положението на гражданин на Съюза, противоречи на принципа на ефективност, доколкото възпрепятства националния съд да осигури ефективното прилагане на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38, тълкуван с оглед на член 45 ДФЕС. С други думи, ако контролът, който следва да осъществяват компетентните юрисдикции, не може да обхване условията, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от тази директива, ефективността на този контрол би била значително ограничена. При тези условия съдът, който осъществява съдебен контрол, трябва да осигури ефективна защита на правата, произтичащи от Договора и от Директива 2004/38, като не приложи съответната национална правна норма.

109. Тъй като от предложението ми следва, че запитващата юрисдикция е длъжна да не приложи съответните национални норми, считам, че не е необходимо да се разглежда съвместимостта на тези правни норми с член 47 от Хартата.

4. Междинно заключение

110. Предвид гореизложеното съм на мнение, че всяка промяна в обстоятелствата, настъпила в положението на гражданин на Съюза, който търси работа, след като компетентните органи са взели решението, ограничаващо правото му на пребиваване, трябва да бъде взета предвид при съдебния контрол на това положение, по-специално когато тази промяна се отнася до условията за запазване на правото на пребиваване на търсещо работа лице, посочени в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38. При тези условия съдът, който осъществява съдебен контрол, трябва да осигури ефективна защита на правата, произтичащи от Договора и от Директива 2004/38, като не приложи съответната национална правна норма.

V. Заключение

111. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия) преюдициални въпроси по следния начин: „1) Член 45 ДФЕС и член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО, изменена с Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 г., трябва да се тълкуват в смисъл, че приемащата държава членка е длъжна, от една страна, да предостави разумен срок на търсещото работа лице след изтичането на първоначалния срок от три месеца законно пребиваване, за да може то да се запознае с подходящите за него предложения за работа и да вземе необходимите мерки, за да бъде наето на работа, и от друга страна, да разреши на търсещото работа лице да остане на територията ѝ през целия този срок, без да изисква същото да представи доказателства, че има реален шанс да бъде наето на работа. Едва след изтичането на този срок търсещото работа лице трябва да докаже в съответствие с член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2004/38 не само че продължава да търси работа, но и че има реален шанс да бъде наето на работа. 2) Членове 15 и 31 от Директива 2004/38 и принципът на ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че когато юрисдикциите на приемащата държава членка извършват проверка за законосъобразност на решение, с което се отказва право на пребиваване за повече от три месеца на гражданин на Съюза, който търси работа, те трябва да вземат предвид всяка промяна в обстоятелствата, настъпила в положението на търсещото работа лице, след постановяване на решението на компетентните органи, ограничаващо правото му на пребиваване, като при необходимост не приложат националните процесуални разпоредби, ако промяната в обстоятелствата показва, че търсещото работа лице има такова право на пребиваване“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( i ) След първоначалната електронна публикация на този текст е направено изменение в бележки под линия 2 и 35.

( 2 ) Вж. Reynolds, S. Deconstructing the Road to Brexit: Paving the Way to Further Limitations on Free Movement and Equal Treatment. — In: D. Thym (eds.). Questioning EU Citizenship. Judges and the Limits of Free Movement and Solidarity in the EU, Hart Publishing, 2017, 57—87, по-специално стр. 73.

( 3 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56) (наричана по-нататък „Директива 2004/38“).

( 4 ) Moniteur belge от 31 декември 1980 г., стр. 14584.

( 5 ) Moniteur belge от 27 октомври 1981 г., стр. 13740.

( 6 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 7 ) Решение от 13 септември 2016 г., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, т. 24 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Вж. на последно място решение от 14 май 2020 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU и C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, т. 179 и цитираната съдебна практика).

( 9 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 10 ) Решение от 8 април 1976 г. (48/75, EU:C:1976:57).

( 11 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 12 ) Решение от 20 февруари 1997 г. (C‑344/95, EU:C:1997:81).

( 13 ) Вж. решение от 8 април 1976 г., Royer (48/75, EU:C:1976:57, т. 31 и диспозитивът). Вж. също решение от 23 март 1982 г., Levin (53/81, EU:C:1982:105, т. 9), в което Съдът постановява, че „правото на влизане и на пребиваване на територията на държава членка са свързани съответно с качеството на работник или на лице, осъществяващо дейност като заето лице, или желаещо да получи достъп до такава дейност“. Курсивът е мой.

( 14 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 15 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 11 и 12).

( 16 ) Вж. решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 13). Съдът добавя в точка 14 от това решение: „[т]ова тълкуване на Договора съответства на тълкуването на законодателя [на Съюза], както личи от разпоредбите, приети за прилагането на принципа за свободно движение, по-специално членове 1—5 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (ОВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11) — които предвиждат правото на гражданите на [Съюза] да се придвижват, за да търсят работа в друга държава членка и съответно правото да пребивават в нея“. Курсивът е мой.

( 17 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 16). Вж. също решение от 26 май 1993 г., Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, т. 13).

( 18 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 20).

( 19 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 21). Вж. също решение от 26 май 1993 г., Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, т. 13).

( 20 ) Вж. по-специално решения от 26 февруари 1992 г., Bernini (C‑3/90, EU:C:1992:89, т. 14), от 8 юни 1999 г., Meeusen (C‑337/97, EU:C:1999:284, т. 13), от 7 септември 2004 г., Trojani (C‑456/02, EU:C:2004:488, т. 15), от 17 юли 2008 г., Raccanelli (C‑94/07, EU:C:2008:425, т. 33), от 4 юни 2009 г., Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 26), от 21 февруари 2013 г., N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, т. 39), и от 1 октомври 2015 г., O (C‑432/14, EU:C:2015:643, т. 22).

( 21 ) Вж. в това отношение решения от 21 февруари 2013 г., N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, т. 39 и цитираната съдебна практика), и от 19 юни 2014 г., Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007, т. 33).

( 22 ) Решение от 12 май 1998 г., Martínez Sala (C‑85/96, EU:C:1998:217, т. 32 и цитираната съдебна практика). Следва да се припомни, че в това решение Съдът дава предимство на правото на равно третиране в полза на гражданите на Съюза над разпоредбите относно свободното движение на работници. В това отношение вж. заключението ми по съединени дела Rendón Marín и CS (C‑165/14 и C‑304/14, EU:C:2016:75, т. 109).

( 23 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 24 ) Решение от 20 февруари 1997 г. (C‑344/95, EU:C:1997:81, т. 12—19). Що се отнася до обезщетения за безработица, вж. решение от 23 март 2004 г., Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172, т. 37), в което Съдът за пръв път тълкува разпоредбите на Договора относно свободното движение на работници в светлината на разпоредбите на Договора относно гражданството на Съюза. В контекста на Споразумението за асоцииране ЕИО—Турция вж. решение от 23 януари 1997 г., Tetik (C‑171/95, EU:C:1997:31, т. 32—34).

( 25 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 26 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 27 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 28 ) Вж. точка 38 от настоящото заключение.

( 29 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 13 и 16). Вж. също решение от 26 май 1993 г., Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, т. 13).

( 30 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 31 ) Вж. по-специално решение от 11 април 2019 г., Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, т. 23 и цитираната съдебна практика).

( 32 ) Съгласно член 14, параграф 1 от Директивата това право е запазено дотогава, докато гражданите на Съюза или членовете на техните семейства не се превърнат в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка.

( 33 ) Всъщност съгласно член 14, параграф 2 от тази директива гражданите на Съюза и членовете на техните семейства имат правото да пребивават за повече от три месеца, ако отговарят на условията, посочени по-конкретно в член 7 от Директивата, чиято цел е да не се допусне те да се превърнат в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка.

( 34 ) В това отношение от становището на G. M. A. е видно, че съгласно член 50, параграф 1 от Кралски указ от 8 октомври 1981 г., разглеждан във връзка с член 42, параграф 4, алинея 2 от Закона от 15 декември 1980 г., всеки гражданин на Съюза, който предвижда да пребивава повече от три месеца в Белгия, е длъжен да подаде искане за издаване на удостоверение за регистрация до общинската администрация по местопребиваването си в срок от три месеца от пристигането си, и че съгласно член 50, параграф 2 от този указ посоченото задължение се отнася и за търсещите работа лица. В това отношение следва да се уточни, че в становището си Комисията правилно подчертава, че когато тези граждани искат да пребивават на територията на държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, член 8 от Директива 2004/38, отнасящ се до „административните формалности за граждани на Съюза“, предвижда възможност държавите членки да задължават да се регистрират при компетентните органи само категориите граждани на Съюза, посочени в член 7, параграф 1 от Директивата, както изрично следва от член 8, параграф 3 от нея. Следователно на търсещите работа лица не може да бъде наложено такова задължение за регистрация дори при търсенето на работа за период, по-дълъг от три месеца. Подобно задължение би противоречало както на член 45 ДФЕС, така и на член 8 от Директива 2004/38.

( 35 ) В доктрината също се подчертава този аспект. Вж. по-специално Shuibhne, N. N. и Shaw, J. General Report. — In: U. Neergaard, C. Jacqueson et N. Holst-Christensen (eds.). Union Citizenship: Development, Impact and Challenges. The XXVI FIDE Congress in Copenhagen, 2014, Congress Publications, Copenhagen, 2014, vol. 2, 65—226, p. 112: „The position of jobseekers has long been — and continues to be — treated distinctively“.

( 36 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 37 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 21). Курсивът е мой.

( 38 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 22 и диспозитивът).

( 39 ) Решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 21 и 22).

( 40 ) Решение от 4 юни 2009 г. (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 21 и 22).

( 41 ) В това отношение следва да се припомни, че след като в точка 37 от това решение приема, че „с оглед въвеждането на гражданство на Съюза и тълкуването на правото на равно третиране на гражданите на Съюза, вече не е възможно да се изключат от приложното поле на член 39, параграф 2 ЕО финансовите обезщетения, които следва да улеснят достъпа до пазара на труда на държава членка“, в точка 38 от същото решение Съдът постановява, че „[д]ържавата членка […] има легитимната възможност да запази предоставянето на [финансови обезщетения, които следва да улеснят достъпа до пазара на труда на държава членка], само за случаите, в които е доказано, че съществува реална връзка между търсещото работа лице и пазара на труда на тази държава“. Решение от 4 юни 2009 г., Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 38 и 39).

( 42 ) Решение от 4 юни 2009 г. (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344).

( 43 ) Решение от 23 март 2004 г., Collins (C‑138/02, EU:C:2004:172). Вж. бележка под линия 24 от настоящото заключение.

( 44 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 45 ) Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки (COM(2001) 257 окончателен, ОВ C 270 E, 2001 г., стр. 154).

( 46 ) Законодателна резолюция на Европейския парламент по предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки (COM(2001) 257) — C5‑0336/2001 — 2001/0111(COD) (ОВ C 43 E, 2004 г., стр. 48).

( 47 ) Обща позиция (ЕО) № 6/2004 на Съвета от 5 декември 2003 година с оглед приемането на Директива 2004/[38]/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от […] относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ C 54 E, 2004 г., стр. 124).

( 48 ) Курсивът е мой.

( 49 ) Решение от 26 февруари 1991 г. (C‑292/89, EU:C:1991:80).

( 50 ) В това отношение вж. Shuibhne, N. N. In search of a status: where does the jobseeker fit in EU free movement law? — In: D. Edward, A. Komninos и J. MacLennan, Ian S. Forrester (eds.). A Scot without Borders: Liber Amicorum, vol. 1, 2017, 139—152, по-специално стр. 148.

( 51 ) Следва да се отбележи, че причините за пътуванията на гражданите на една държава членка в други държави членки могат да бъдат твърде различни.

( 52 ) Cieśliński, A. et Szwarc, M. Prawo rynku wewnętrznego. — System Prawa Unii Europejskiej, Vol. 7, под ръководството на Kornobis-Romanowska, D. Warszawa: C.H. Beck, 2020, p. 310.

( 53 ) От Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите от 25 ноември 2013 година относно свободното движение на гражданите на ЕС и техните семейства: пет действия за промяна (COM(2013) 837 окончателен, стр. 6) следва, че „[л]ицата, търсещи работа, могат да пребивават за максимален срок от шест месеца без условия и евентуално за по-дълъг период, ако покажат, че имат реални шансове да си намерят работа“. Вж. също публично достъпния уебсайт с информация на Комисията „Вашата Европа“, достъпен на https://europa.eu/youreurope/citizens/residence/residence-rights/jobseekers/index_fr.htm#just-moved: „Ако след първите 6 месеца от Вашия престой все още не сте намерили работа, националните власти могат да разгледат правото Ви […], ако представите доказателства, че: активно търсите работа и има голяма вероятност да намерите такава“.

( 54 ) От становището на G. M. A. е видно, че средната продължителност за намиране на работа в Белгия е седем месеца.

( 55 ) Решение от 29 април 2004 г. (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 56 ) Курсивът е мой.

( 57 ) Вж. точка 52 от настоящото заключение.

( 58 ) Което произтича пряко от член 45 ДФЕС.

( 59 ) Вж. точка 50 от настоящото заключение.

( 60 ) Вж. точки 86—89 от настоящото заключение.

( 61 ) Решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, т. 82). Видно обаче от точка 83 от същото решение, не такъв е случаят с член 30, параграф 2, член 31, параграф 2, трето тире и член 31, параграф 4 от Директива 2004/38, чието прилагане трябва да бъде стриктно ограничено до решенията за извеждане, взети на основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве. Следователно тези разпоредби не се прилагат по отношение на решенията за извеждане, посочени в член 15 от тази директива. Вж. също заключението ми по това дело (C‑94/18, EU:C:2019:433).

( 62 ) Решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, т. 84). Вж. също решения от 12 юли 2018 г., Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, т. 48) и от 4 юни 2013 г., ZZ,C‑300/11, EU:C:2013:363, т. 50).

( 63 ) Решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:693, т. 85). Вж. също решения от 12 юли 2018 г., Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, т. 48) и от 17 ноември 2011 г., Гайдаров,C‑430/10, EU:C:2011:749, т. 41): „[Така засегнатите] лица трябва на основание на тази разпоредба да разполагат с ефективно правно средство за защита срещу решението пред съд, което да позволи контрола от фактическа и правна страна на законосъобразността му с оглед на правото на Съюза“.

( 64 ) Курсивът е мой. Решение от 12 юли 2018 г., Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570, т. 51).

( 65 ) Решение от 29 април 2004 г. (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 66 ) Решение от 29 април 2004 г. (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 67 ) Директива на Съвета от 25 февруари 1964 година за координиране на специалните мерки относно движението и пребиваването на чуждестранни граждани, основани на съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност и общественото здраве (ОВ 56, 1964 г., стр. 850).

( 68 ) Член 3 от Директива 64/221 предвижда, че съответните мерки трябва да се основават изключително на личното поведение на въпросното лице и самото наличие на осъдителни присъди не представлява основание за предприемане на такива мерки.

( 69 ) Решение от 29 април 2004 г., Orfanopoulos и Oliveri (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262, т. 80): „[н]аистина вътрешният правен ред на всяка държава членка трябва да предвиди процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят от общностното право, но тези правила не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от общностния правен ред“.

( 70 ) Решение от 29 април 2004 г. (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262). Този подход е потвърден по-специално при тълкуването на Споразумението за асоцииране ЕИО—Турция в решение от 11 ноември 2004 г., Cetinkaya (C‑467/02, EU:C:2004:708, т. 45 и 46). Практиката, установена с това решение, е кодифицирана в редица разпоредби на Директива 2004/38. Така член 27, параграф 2 от тази директива изисква „мерките, предприети от съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност“, да се основават по-специално на реални обстоятелства, свързани с лицето, срещу което са предприети подобни мерки. Вж. също член 33, параграф 2 от Директива 2004/38. Вж. решение от 11 ноември 2004 г., Cetinkaya (C‑467/02, EU:C:2004:708, т. 46).

( 71 ) Решение от 29 април 2004 г., Orfanopoulos и Oliveri (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262, т. 77).

( 72 ) Решение от 29 април 2004 г. (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262).

( 73 ) В това отношение вж. решение от 17 април 2018 г., B и Vomero (C‑316/16 и C‑424/16, EU:C:2018:256, т. 94).

( 74 ) Решение от 6 октомври 2015 г., East Sussex County Council (C‑71/14, EU:C:2015:656, т. 58 и цитираната съдебна практика).

( 75 ) Guild, E., Peers, S. et Tomkin, J. The EU Citizenship Directive, A Commentary, 2. еd., Oxford University Press, Oxford, 2019, р. 297: „[в] текста на [член 31, параграф 3 от директивата] се посочва, че съдебният контрол може да бъде ограничен до фактите и обстоятелствата, на които се основава предложеното решение. Всяка промяна в обстоятелствата, настъпила след постановяване на решението на органите на държавата, също трябва да бъде взета предвид, когато съдът разглежда делото, с което е сезиран. Тъй като това е въпрос за намеса в правото на влизане и пребиваване на съответното лице съгласно правото на Съюза, определящо трябва да е положението към датата на съдебното заседание“.