РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (oсми състав)

9 декември 2014 година ( *1 )

„Конкуренция — Картели — Пазар на арматурна стомана на пръти или на кангали — Решение, констатиращо нарушение на член 65 ВС, на основание Регламент (ЕО) № 1/2003 след изтичане на срока на Договора за ЕОВС — Фиксиране на цените и сроковете за плащане — Ограничаване или контрол върху производството или продажбите — Съществено процесуално нарушение — Правно основание — Превишаване на правомощия и злоупотреба с процесуални права — Глоби — Таван, предвиден в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 — Жалба за отмяна — Изменително решение — Недопустимост“

По дела T‑472/09 и T‑55/10

SP SpA, установено в Бреша (Италия), за което се явява G. Belotti, адвокат,

жалбоподател,

срещу

Европейска комисия, за която по дело T‑472/09 първоначално се явяват R. Sauer, V. Di Bucci и B. Gencarelli, впоследствие M. Sauer и R. Striani, в качеството на представители, подпомагани от M. Moretto, адвокат, а по дело T‑55/10, първоначално R. Sauer и B. Gencarelli, впоследствие R. Sauer и R. Striani, подпомагани от M. Moretto,

ответник,

с предмет по дело T‑472/09 искане за прогласяване несъществуването или за отмяна на Решение C (2009) 7492 окончателен на Комисията от 30 септември 2009 година относно производство по член 65 ВС (дело COMP/37.956 — Арматурна стомана, повторно приемане), при условията на евентуалност — искане за отмяна на член 2 от това решение, а при условията на евентуалност спрямо предходното — искане за намаляване на размера на глобата, наложена на жалбоподателя, и по дело T‑55/10 — искане за отмяна на Решение C (2009) 9912 окончателен на Комисията от 8 декември 2009 година за изменение на Решение C (2009) 7492 окончателен,

ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),

състоящ се от: M. E. Martins Ribeiro (докладчик), изпълняваща функциите на председател, A. Popescu и G. Berardis, съдии,

секретар: T. Weiler, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 29 януари 2013 г.,

постанови настоящото

Решение

Правна уредба

1. Разпоредби на Договора за ЕОВС

1 Член 36 ВС предвиждаше: „Преди да наложи парични санкции или да определи някоя от периодичните имуществени санкции, предвидени в настоящия договор, Комисията дава възможност на заинтересованата страна да представи становище. Паричните санкции и периодичните имуществени санкции, наложени съгласно разпоредбите на настоящия договор, подлежат на пълен съдебен контрол. При условията по член 33, първа алинея от настоящия договор в подкрепа на този вид жалба жалбоподателите могат да се позовават на нередовността на решенията и препоръките, в чието нарушение са упрекнати“ [неофициален превод].

2 Член 47 ВС беше със следния текст: „Комисията може да събира информацията, която ѝ е необходима, за да осъществява своите задачи. Тя може да извършва необходимите проверки. Комисията е задължена да не оповестява информация, която по естеството си представлява служебна тайна, а именно информация за предприятията, техните търговски отношения или за елементите, които се включват в себестойността на продукцията им. С тази уговорка тя трябва да публикува данни, които могат да бъдат полезни за правителствата и всички други заинтересувани лица. Комисията може да налага на предприятията, които не изпълняват задълженията си съгласно решенията, с които се прилагат разпоредбите на настоящия член, или съзнателно предоставят невярна информация, глоби в размер до 1 % от годишния оборот и периодични имуществени санкции в размер до 5 % от средния дневен оборот за всеки ден забава. За всяко нарушение на професионалната тайна от страна на Комисията, което е причинило увреждане на дадено предприятие, може да се предяви иск за обезщетение пред Съда при условията, предвидени в член 40“ [неофициален превод].

3 Член 65 ВС гласеше: „1. Забраняват се всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които пряко или непряко имат за цел да предотвратят, ограничат или нарушат нормалната конкуренция на общия пазар, и по-конкретно да: а) фиксират или определят цените; б) ограничават или контролират производството, техническото развитие или инвестициите; в) осъществяват подялба на пазари, стоки, клиенти или доставчици. […] 4. Споразуменията или решенията, които са забранени в съответствие с параграф 1 от настоящия член, са нищожни по право и позоваване на тях не се допуска пред никоя юрисдикция на държавите членки. Без да се засягат жалбите до Съда, само Комисията може да се произнася дали такива споразумения или решения са в съответствие с разпоредбите на настоящия член. 5. На предприятията, сключили нищожно споразумение или изпълнили или опитали се чрез арбитраж, неустойка, бойкот или по друг начин да изпълнят нищожно споразумение или решение, или споразумение, чието одобрение е било отказано или оттеглено, или получили разрешение въз основа на умишлено представяне на неверни или изопачени данни, или участвали в практики, забранени от параграф 1, Комисията може да налага глоби или периодични имуществени санкции, които не превишават двукратния размер на оборота от стоките, предмет на споразумението, решението или практиката, забранени от настоящия член, като обаче ако целта им е да се ограничат производството, технологичното развитие или инвестициите, така определеният максимален размер може да се увеличи с до 10 % от годишния оборот на съответните предприятия, когато е наложена глоба, и с до 20 % от дневния оборот, когато е наложена периодична имуществена санкция“ [неофициален превод].

4 В съответствие с член 97 ВС срокът на Договора за ЕОВС е изтекъл на 23 юли 2002 г.

2. Разпоредби не Договора за ЕО

5 Член 305, параграф 1 ЕО гласеше: „Разпоредбите на настоящия договор не засягат разпоредбите на Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана, в частност що се отнася до правата и задълженията на държавите членки, правомощията на институциите на тази Общност и разпоредбите, включени в този договор във връзка с функционирането на общия пазар за въглища и стомана“.

3. Регламент № 1/2003

6 Съгласно член 4 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), с цел „прилагане на членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] Комисията разполага с правомощията, предвидени в настоящия регламент“.

7 Член 7 от Регламент № 1/2003, озаглавен „Установяване и прекратяване на нарушение“, предвижда: „1. Когато Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член 81 [ЕО] или [на член] 82 [ЕО], тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружението на предприятия да прекратят нарушението […] В случай че Комисията има законен интерес да направи това, тя може също така да установи, че в миналото е извършено нарушение“. […]“.

8 Член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 гласи: „С решение Комисията може да налага [глоби] на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност: а) нарушават член 81 или [член] 82 [ЕО …]“.

4. Известие на Комисията относно някои аспекти на разглеждането на делата за конкуренция в резултат от изтичането на срока на Договора за ЕОВС

9 На 18 юни 2002 г. Комисията на Европейските общности приема Известие относно някои аспекти на разглеждането на делата в областта на конкуренцията в резултат от изтичане срока на Договора ЕОВС (ОВ C 152, стр. 5, наричано по-нататък „Известието от 18 юни 2002 г.“).

10 В точка 2 от Известието от 18 юни 2002 г. се уточнява, че същото има за цел: „[…] — да представи на вниманието на икономическите оператори и държавите членки, доколкото Договорът за ЕОВС и свързаното с него вторично законодателство се прилагат по отношение на тях, в обобщен вид най-важните изменения на материалното и процесуално право, произтичащи от прехода към режима на Договора за ЕО […], — да обясни как Комисията възнамерява да уреди специфичните проблеми, възникнали вследствие на прехода от режима на ЕОВС към режима на ЕО в областта на картелите и злоупотребата с господстващо положение […], контрола върху концентрациите […] и контрола върху държавните помощи“ [неофициален превод].

11 Точка 31 от Известието от 18 юни 2002 г., която се съдържа в раздела, посветен на специфичните проблеми, възникнали от преминаването от правния режим на Договора за ЕОВС към този на Договора за ЕО, има следното съдържание: „Ако при прилагането на общностни правила на конкуренция към споразумения, Комисията установи нарушение в сфера, попадаща в приложното поле на Договора за ЕОВС, приложимото материално право, независимо кога се осъществява такова прилагане, ще бъде правото, което е в сила към момента на настъпване на фактите от състава на нарушението. Във всички случаи в процесуалноправен аспект след изтичане на срока на Договора за ЕОВС ще се прилага уредбата съгласно ЕО […]“ [неофициален превод].

Предмет на споровете

12 Настоящите дела имат за предмет, от една страна, искане за прогласяване на несъществуването или за отмяна на Решение C (2009) 7492 окончателен на Комисията от 30 септември 2009 година относно производство по член 65 ВС (дело COMP/37.956 — Арматурна стомана, повторно приемане) (наричано по-нататък „първото решение“, при условията на евентуалност — искане за отмяна на член 2 от това решение, а при условията на евентуалност спрямо предходното — искане за намаляване на размера на глобата, наложена на жалбоподателя, SP SpA (дело T‑472/09), и от друга страна, искане за отмяна на Решение C (2009) 9912 окончателен на Комисията от 8 декември 2009 година за изменение на първото решение (наричано по-нататък „изменителното решение“) (дело T‑55/10).

13 В първото решение Комисията е счела, че следните дружества са нарушили член 65 ВС: — Alfa Acciai SpA (наричано по-нататък „Alfa“), — Feralpi Holding SpA (наричано по-нататък „Feralpi“), — Ferriere Nord SpA, — IRO Industrie Riunite Odolesi SpA (наричано по-нататък „IRO“), — Leali SpA и Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA в ликвидация (наричано по-нататък „AFLL“) (а заедно тези две дружества се наричат по-нататък „Leali-AFLL“), — Lucchini SpA и жалбоподателят (заедно тези две дружества се наричат по-нататък „Lucchini-SP“), — Riva Fire SpA (наричано по-нататък „Riva“), — Valsabbia Investimenti SpA и Ferriera Valsabbia SpA (заедно тези две дружества се наричат по-нататък „Valsabbia“).

Представяне на жалбоподателя

14 Жалбоподателят е дружество в ликвидация, което съгласно търговския регистър в Бреша (Италия) не осъществява дейност и 83,333 % от капитала му са собственост на физически или юридически лица, принадлежащи към или на семейство Lucchini, а останалите 16,667 % са собственост на Lucchini (съображение 99 от първото решение).

15 Между 1989 г. и 1991 г. предприятието Siderpotenza SpA (наричано по-нататък „първото дружество Siderpotenza“) се контролира общо, от една страна, от Lucchini Siderurgica SpA, а от друга страна, от предишното дружество Acciaierie e Ferriere Leali Luigi. На 5 март 1991 г. първото дружество Siderpotenza се влива в Lucchini Siderurgica. Lucchini Siderurgica се влива в Lucchini на 10 октомври 1998 г., като сделката поражда действие от 1 декември 1998 г. (съображения 96 и 97 от първото решение).

16 На 31 октомври 1997 г. клон „Арматурна стомана“ на Lucchini Siderurgica е прехвърлен на Siderpotenza — дружество, учредено през юли 1997 г. (наричано по-нататък „новото дружество Siderpotenza“). На 30 май 2002 г. новото дружество Siderpotenza прехвърля своите подразделения за производство на арматурна стомана на Ferriere Nord (съображения 99 и 538 от първото решение).

17 На 12 септември 2002 г. новото дружество Siderpotenza променя наименованието си на SP (съображение 99 от първото решение). На 28 май 2009 г. започва ликвидацията на SP.

Обстоятелства, предхождащи спора

18 В съответствие с член 47 ВС от октомври до декември 2000 г. Комисията извършва проверки на италиански предприятия, производители на арматурна стомана, и на сдружение на италиански металургични предприятия. Тя им изпраща и искания за информация съгласно член 47 ВС (съображение 114 от първото решение).

19 На 26 март 2002 г. Комисията открива административно производство и формулира възражения на основание член 36 ВС (наричани по-нататък „изложение на възраженията“) (съображение 114 от първото решение). Жалбоподателят представя писмено становище по повод изложението на възраженията. На 13 юни 2002 г. е проведено изслушване (съображение 118 от първото решение).

20 На 12 август 2002 г. Комисията отправя допълнителни възражения (наричани по-нататък „изложение на допълнителните възражения“) до получателите на изложението на възраженията. В изложението на допълнителните възражения, основаващо се на член 19, параграф 1 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), Комисията е изяснила своята позиция относно провеждането на процедурата след изтичането на срока на Договора за ЕОВС. На заинтересованите предприятия е предоставен срок за представяне на становища и на 30 септември 2002 г. се провежда повторно изслушване в присъствието на представителите на държавите членки (съображение 119 от първото решение).

21 Производството приключва с приетото от Комисията Решение C (2002) 5087 окончателен от 17 декември 2002 година относно производство по член 65 ВС (COMP/37.956 — Арматурна стомана) (наричано по-нататък „Решението от 2002 г.“), с което тя констатира, че предприятията, адресати на същото, са действали като картел в рамките на едно и също съставно и продължавано нарушение на италианския пазар на арматурна стомана на пръти или на кангали, чиято цел или последица е било фиксирането на цени и вследствие на което е било съгласувано и ограничението или контрола върху производството или продажбите в нарушение на член 65, параграф 1 ВС (съображение 121 от първото решение). С това решение Комисията налага солидарно на Lucchini и на жалбоподателя глоба в размер на 16,14 милиона евро.

22 На 30 януари 2003 г. жалбоподателят е подал жалба до Общия съд срещу Решението от 2002 г. С Решение от 25 октомври 2007 г. по дело SP и др./Комисия (T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 и T-98/03, Сборник, стр. II-4331) Общият съд отменя Решението от 2002 г. Общият съд отбелязва, че по-специално с оглед на обстоятелството, че Решението от 2002 г. изобщо не упоменава член 3 и член 15, параграф 2 от Регламент № 17, то се основава единствено на член 65, параграфи 4 и 5 ВС (Решение по дело SP и др./Комисия, посочено по-горе, точка 101). След като действието на тези разпоредби е изтекло на 23 юли 2002 г., Комисията не е можела повече да извежда своята компетентност от посочените разпоредби, които не са били в сила в момента на приемане на Решението от 2002 г., за да установи нарушение на член 65, параграф 1 ВС и да наложи глоби на предприятията, които са участвали в извършване на посоченото нарушение (Решение по дело SP и др./Комисия, посочено по-горе, точка 120).

23 С писмо от 30 юни 2008 г. Комисията е уведомила жалбоподателя и останалите засегнати предприятия за намерението си да приеме отново решение, като промени правното основание спрямо избраното за Решението от 2002 г. Тя освен това е уточнила, че поради ограничения обхват на Решение по дело SP и др./Комисия, точка 22 по-горе, повторно приетото решение щяло да се основава на доказателствата, представени в изложението на възраженията и в изложението на допълнителните възражения. На засегнатите предприятия е предоставен срок за представяне на становища (съображения 6 и 123 от първото решение).

24 С факс от 11 септември 2008 г. Комисията е поискала от жалбоподателя информация относно промените в акционерната структура след август 2002 г. и световния оборот, реализиран през 2007 г., и е предала на жалбоподателя екземпляр от писмото от 30 юни 2008 г., посочено по-горе, изпратено на адрес, който вече не се е използвал. Жалбоподателят е отговорил на това искане за информация с писмо от 17 септември 2008 г.

Първото решение

25 На 30 септември 2009 г. Комисията е приела първото решение, съобщено на жалбоподателя с писмо от 1 октомври 2009 г.

26 В първото решение Комисията е констатирала, че посочените в него ограничения на конкуренцията се коренят в картел между италиански производители на арматурна стомана и между последните и тяхното сдружение, прилаган в периода 1989—2000 г., който е имал за цел или последица фиксирането или определянето на цените и ограничаването или контролирането на производството или продажбите посредством обмена на значителна по обем информация относно пазара на арматурна стомана в Италия (съображения 7 и 399 от първото решение).

27 Що се отнася до правната оценка на разглежданите в случая действия, на първо място, Комисията е подчертала в съображения 353—369 от първото решение, че Регламент № 1/2003 трябва да се тълкува в смисъл, че ѝ позволява след 23 юли 2002 г. да констатира и да санкционира картели в секторите, попадащи в материално и времево отношение в приложното поле на Договора за ЕОВС. В съображение 370 от първото решение тя е посочила, че то е прието в съответствие с процесуалните правила, очертани от Договора за ЕО и Регламент № 1/2003. В съображения 371—376 от първото решение Комисията освен това е напомнила, че принципите, уреждащи последователността в действието на нормите във времето, могат да доведат до прилагането на материалноправни разпоредби, които вече не са в сила в момента на приемане на акт от страна на институция на Европейския съюз, без да се засяга прилагането на общия принцип на lex mitior, съгласно който лицето не може да бъде санкционирано за действие, което не е нарушение по смисъла на влязъл впоследствие в сила закон. Тя е стигнала до извода, че в случая Договорът за ЕО in concreto не е бил по-благоприятен от Договора за ЕОВС и при всички положения не може да има валидно позоваване на принципа на lex mitior, за да се оспори прилагането на Договора за ЕОВС към разглежданите по делото деяния.

28 На второ място, що се отнася до прилагането на член 65, параграф 1 ВС, първо, Комисията е отбелязала, че картелът е имал за цел фиксирането на цени, поради което е взето и решение за ограничаване или контрол на производството или продажбите. Според Комисията, що се отнася до фиксирането на цените, картелът основно е бил изграден около споразумения или съгласувани практики относно базовата цена през периода от 15 април 1992 г. до 4 юли 2000 г. (а до 1995 г. — около споразуменията и съгласуваните практики относно сроковете за плащане) и през периода от 6 декември 1989 г. до 1 юни 2000 г. — около споразуменията и съгласуваните практики относно „надбавките“ (съображения 399 и 400 от първото решение).

29 Второ, що се отнася до последиците на пазара от разглежданите ограничителни практики, Комисията е посочила, че след като става дума за картел, имащ за цел да предотврати, ограничи или измени нормалната конкуренция, не се налага да се потвърждава, че е имал последици върху пазара (съображение 512 от първото решение). Тя обаче е счела, че картелът е имал конкретни последици върху пазара (съображения 513—518 от първото решение). По-специално Комисията е стигнала до извода, че картелът е повлиял на цената на продажбите от производителите на арматурна стомана в Италия, въпреки че взетите в рамките на картела мерки не са дали незабавно резултатите, очаквани от участващите в него предприятия. Освен това според Комисията са били възможни явления с отложено действие. В допълнение съответните предприятия са представлявали около 21 % от италианския пазар на арматурна стомана през 1989 г., 60 % през 1995 г. и около 83 % през 2000 г., което показвало нарастващ ефект на пазара от увеличаващите се съгласувани цени. Накрая, Комисията е подчертала, че разгласяването на предприетите в тази област инициативи още през 1989 г. сред всички производители на арматурна стомана е увеличило значението на тези последици и през първите години от картела (съображение 519 от първото решение).

30 На трето място, Комисията е идентифицирала адресатите на първото решение. Що се отнася до жалбоподателя, в съображения 538—544 от първото решение Комисията е посочила, че е решила да възложи отговорността за нарушението на Lucchini и жалбоподателя, тъй като те образували предприятие, на което можело да се вменят не само собствените му действия, а и тези на Lucchini Siderurgica и на първото дружество Siderpotenza.

31 Що се отнася до съществуването на икономическо единство между Lucchini и жалбоподателя, Комисията се е основала на обстоятелството, че през целия период на нарушението както Lucchini, така и жалбоподателят пряко или непряко се контролират от семейство Lucchini. Освен това Lucchini упражнявало контрол над жалбоподателя по отношение на конкретното управление на производствената и търговската политика в сектора на арматурната стомана, което според Комисията произтичало от конкретните, подробни писмени доказателства, както и от съгласуваните улики във връзка с организационното устройство на Lucchini и жалбоподателя, и по-специално с оглед на обстоятелството, че някои лица понякога едновременно изпълнявали важни функции в търговското управление на тези дружества (съображение 540 от първото решение).

32 Що се отнася до вменяването на Lucchini и жалбоподателя на евентуалните антиконкурентни действия на първото дружество Siderpotenza и на Lucchini Siderurgica, които вече не съществуват в правния мир, първо, Комисията е отбелязала, че Lucchini Siderurgica е правоприемник на първото дружество Siderpotenza в резултат от реорганизацията чрез вливане от 5 март 1991 г. и че по същия начин Lucchini се явява правоприемник на Lucchini Siderurgica в резултат от реорганизацията чрез вливане от 1 декември 1998 г. Второ, Lucchini Siderurgica стопанисвало целия материален и човешки капитал, собственост на първото дружество Siderpotenza, след вливането на първото дружество Siderpotenza в Lucchini Siderurgica на 5 март 1991 г. Трето, материалният и човешкият капитал, свързани със завода в Потенца (Италия) и управлявани от Lucchini Siderurgica, били прехвърлени в рамките на групата — на жалбоподателя. Четвърто, Lucchini Siderurgica, а впоследствие Lucchini упражнявали решаващо влияние върху дейностите на жалбоподателя до 1 юни 2002 г., когато на Ferriere Nord е прехвърлен клонът на предприятието за производство на арматурна стомана (съображения 540 и 541 от първото решение).

33 Поради това изводът на Комисията е, че е налице а) правоприемство между първото дружество Siderpotenza и Lucchini Siderurgica, б) икономическа приемственост между тези две дружества и новото дружество Siderpotenza (днес — жалбоподателят), що се отнася до завода в Потенца (Италия), в) отговорност, произтичаща от решаващото им влияние, на Lucchini Siderurgica и Lucchini за дейността на новото дружество Siderpotenza, и г) правоприемство между Lucchini Siderurgica и Lucchini. Комисията е счела, че в резултат от това всички тези образувания съставляват едно и също предприятие, което съвпада със създаденото от Lucchini и жалбоподателя (съображение 541 от първото решение).

34 На четвърто място, Комисията е счела, че член 65, параграф 2 ВС и член 81, параграф 3 ЕО не намират приложение в случая (съображения 567—570 от първото решение). Тя също е подчертала, че правилата за давност по член 25 от Регламент № 1/2003 не са пречка за приемането на първото решение (съображения 571—574 от първото решение).

35 На пето място, що се отнася до изчисляването на размера на наложените в случая глоби, Комисията е посочила, че съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 тя е имала право да налага глоби на предприятията, които са нарушили правилата за конкуренция. Тъй като предвиденият в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 таван на глобите е различен от определения в член 65, параграф 5 ВС, Комисията е посочила, че ще приложи по-ниския таван в съответствие с принципа lex mitior (съображение 576 от първото решение). Тя посочва също, че както е уведомила засегнатите предприятия с писмо от 30 юни 2008 г., е решила да приложи в случая Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките от 1998 г.“). Тя добавя, че в случая все пак ще отчете обстоятелството, че вече е взела решение относно размера на глобите, които възнамерява да наложи на съответните предприятия с Решението от 2002 г. (съображения 579 и 580 от първото решение).

36 Първо, Комисията е приела, че картел, който има за цел определяне на цените и се прилага по най-различни начини, по-специално чрез ограничаването или контрола на производството или продажбите, представлява много сериозно нарушение на правото на конкуренция на Съюза (съображение 591 от първото решение). Комисията е отхвърлила доводите на разследваните предприятия, съгласно които тежестта на нарушението се намалявала поради ограничените конкретни последици на пазара и поради икономическия контекст, в който тези предприятия действали (съображения 583—596 от първото решение). Според Комисията, без да пренебрегва много сериозния характер на нарушението, при определяне на основния размер на глобата тя е отчела специфичните характеристики по настоящото дело, а именно обстоятелството, че обхваща национален пазар, по отношение на който към момента на настъпване на обстоятелствата се прилага особената правна уредба съгласно Договора за ЕОВС и на който предприятията — адресати на първото решение, притежават ограничени пазарни дялове по време на първоначалните етапи от извършване на нарушението (съображение 599 от първото решение).

37 Второ, Комисията е отчела специфичната тежест на всяко предприятие и ги е класирала според относителното им значение на разглеждания пазар. Тъй като Комисията не е счела, че относителните пазарни дялове, достигнати от адресатите на първото решение през последната пълна година от нарушението (1999 г.), са представителни за ефективното им присъствие на разглеждания пазар през референтния период, въз основа на средните стойности за пазарните дялове през периода 1990—1999 г. Комисията е разграничила три групи предприятия, а именно най-напред Feralpi и Valsabbia, на които е определила начален размер на глобата от 5 милиона евро, след това Lucchini-SP, Alfa, Riva и Leali-AFLL, на които е определила начален размер на глобата от 3,5 милиона евро, и накрая IRO и Ferriere Nord, на които е определила начален размер от 1,75 милиона евро (съображения 599—602 от първото решение).

38 За да осигури достатъчно възпиращ ефект на глобата, Комисията е увеличила началния размер на глобата на Lucchini-SP с 200 % и на Riva с 375 % (съображения 604 и 605 от първото решение).

39 Трето, Комисията е счела, че картелът е действал от 6 декември 1989 г. до 4 юли 2000 г. Относно участието на жалбоподателя в нарушението Комисията е отбелязала, че то е продължило от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г. Тя все пак е подчертала, че от 9 юни 1998 г. до 30 ноември 1998 г. Lucchini-SP не е участвало в частта от картела, отнасяща се до ограничаването или контрола на продажбите (съображение 606 от първото решение).

40 Тъй като за всички предприятия с изключение на Ferriere Nord нарушението е продължило над 10 години и 6 месеца, началният размер на глобата е увеличен със 105 % за всичките предприятия с изключение на Ferriere Nord, за което началният размер е увеличен със 70 %. Поради това основните размери са определени със следните стойности: — Feralpi: 10,25 милиона евро, — Valsabbia: 10,25 милиона евро, — Lucchini-SP: 14,35 милиона евро, — Alfa: 7,175 милиона евро, — Riva: 26,9 милиона евро, — Leali-AFLL: 7,175 милиона евро, — IRO: 3,58 милиона евро, — Ferriere Nord: 2,97 милиона евро (съображения 607 и 608 от първото решение).

41 Четвърто, относно утежняващите обстоятелства Комисията е отбелязала, че Ferriere Nord вече е било адресат на решение на Комисията от 2 август 1989 г. заради участието си в картел за фиксиране на цени и ограничаване на продажбите в сектора на електрозаварените мрежи, и е увеличила с 50 % основния размер на глобата му. Комисията не е установила никакво смекчаващо обстоятелство (съображения 609—623 от първото решение).

42 Пето, относно определянето на максималния размер на глобата в съответствие с член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, Комисията е счела, че размерът на глобата, наложена на разследваните предприятия, не надвишава тавана от 10 % от оборота, реализиран от стоките, попадащи в обхвата на Договора за ЕОВС на територията на Съюза през 2007 г. По отношение по-конкретно на жалбоподателя Комисията е подчертала, че липсата на дейност към този момент не е пречка за налагането на глоба, доколкото той трябва да се счита за солидарно отговорен с Lucchini, тъй като образуват едно общо предприятие (съображения 630—632 от първото решение).

43 Шесто, относно прилагането на Известието за неналагане или намаляване на глобите в случаите на картели (ОВ C 207, 1996 г., стр. 4, наричано по-нататък „Известието за сътрудничеството от 1996 г.“) Комисията е посочила, че Ferriere Nord ѝ е предоставило полезни насоки, които са ѝ позволили да разбере по-добре функционирането на картела преди изпращането на изложението на възражението, поради което тя му предоставя намаление с 20 % на размера на наложената му глоба. Комисията е счела, че останалите разследвани предприятия не удовлетворяват изискванията съгласно посоченото известие (съображения 633—641 от първото решение).

44 Разпоредителната част на първото решение гласи следното:

„Член 1

Следните предприятия са нарушили член 65, параграф 1 [ВС], като през посочените периоди са участвали в продължаващо споразумение и/или в съгласувани практики относно арматурната стомана на пръти или на кангали с предмет или резултат определянето на цени и ограничаването и/или контрола върху производството или продажбите на общия пазар:

— [Leali-AFLL], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [Alfa], от 6 декември 1989 г. до 4 юли 2000 г.,

— [Ferriera Valsabbia и Valsabbia Investimenti], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [Feralpi], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [IRO], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [Lucchini-SP], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [Riva], от 6 декември 1989 г. до 27 юни 2000 г.,

— [Ferriere Nord], от 1 април 1993 г. до 4 юли 2000 г.

Член 2

За посочените в член 1 нарушения се налагат следните глоби:

— [Alfa]: 7,175 милиона евро,

— [Feralpi]: 10,25 милиона евро,

— [Ferriere Nord]: 3,57 милиона евро,

— [IRO]: 3,58 милиона евро,

— [Leali и AFLL], солидарно: 6,093 милиона евро,

— [Leali]: 1,082 милиона евро,

— [Lucchini и SP], солидарно: 14,35 милиона евро,

— [Riva]: 26,9 милиона евро,

— [Valsabbia Investimenti и Ferriera Valsabbia], солидарно: 10,25 милиона евро

[…]“.

Обстоятелства след съобщаване на първото решение

45 С писма, изпратени между 20 и 23 ноември 2009 г., 8 от 11-те дружества — адресати на първото решение, а именно Riva, Feralpi, Ferriere Nord, Lucchini, Alfa, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti и IRO, са посочили на Комисията, че приложението към първото решение, съобщено на адресатите, не съдържа таблиците, илюстриращи ценовите колебания.

46 На 24 ноември 2009 г. службите на Комисията са уведомили всички адресати на първото решение, че ще направят необходимото, за да им бъде съобщено решение, съдържащо споменатите таблици. Те са уточнили също, че сроковете, приложими за плащането на глобата и евентуалното съдебно обжалване, ще започнат да текат от датата на съобщаване на „пълното решение“.

Изменителното решение

47 На 8 декември 2009 г. Комисията е приела изменителното решение, в чието приложение се съдържат липсващите таблици, и номерираните препратки към тях, съдържащи се в осем бележки под линия, са поправени. Изменителното решение е било съобщено на жалбоподателя на 9 декември 2009 г.

48 Разпоредителната част на изменителното решение изменя бележки под линия 102, 127, 198, 264, 312, 362, 405 и 448 от първото решение. Приложените към изменителното решение таблици впоследствие са добавени като приложение към първото решение.

Производство и искания на страните

49 На 30 ноември 2009 г. жалбоподателят подава жалбата по дело Т‑472/09 в секретариата на Общия съд.

50 Жалбоподателят по дело T‑472/09 моли Общия съд: — предварително, да прогласи като несъществуващо или нищожно, или при всички положения да отмени първото решение поради незаконосъобразност и нарушения на процесуалните изисквания предвид неговата непълнота, — главно и по същество, да прогласи като несъществуващо или нищожно, или при всички положения да отмени първото решение, що се отнася до санкцията, поради незаконосъобразност, липса на компетентност и злоупотреба с власт, — при условията на евентуалност и по същество, да отмени първото решение поради липса на мотиви и изопачаване на фактите, грешка при прилагане на правото, неоснователност и недоказаност на твърдените нарушения, нарушение на принципа на безпристрастност на действията на администрацията и на правото на защита, — при условията на евентуалност спрямо предходното и по същество, да намали наложената му санкция, от една страна, като премахне увеличението с цел възпиране в размер на 200 % и увеличението от 105 % за продължителност, а от друга страна, като съразмерно намали основния размер с оглед на погасителната давност, незначителния характер на нарушението и маргиналното му участие в картела и с оглед на твърденията за нарушения, които не са изрично формулирани по отношение на него, — в рамките на процесуално-организационните действия и действията за събиране на доказателства, да разпореди на Комисията, в приложение на членове 64 и 65 от Процедурния правилник на Общия съд, да представи доказателствата относно сътрудничеството на Ferriere Nord, отнасящи се до него, и да изслуша законовия представител на това дружество относно обстоятелствата, отразени в точка 176 от жалбата, — да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.

51 По дело T‑472/09 Комисията моли Общия съд: — да отхвърли жалбата в нейната цялост, — да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

52 С писмо от 8 януари 2010 г. Комисията иска от Общия съд да разпореди в рамките на процесуално-организационните действия жалбоподателят да бъде поканен да разгледа възможността да допълни и измени исканията си с оглед на изменителното решение, съобщено му след подаването на жалбата по дело T‑472/09. Жалбоподателят възразява срещу това искане. Общият съд не уважава молбата на Комисията.

53 На 10 февруари 2010 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалбата по дело T‑55/10.

54 По дело T‑55/10 жалбоподателят моли Общия съд: — главно и по същество, да отмени изменителното решение, първо, поради липса на адекватно правно основание, второ, тъй като Комисията няма право да отстранява нередности в предходно решение, когато неговият текст и съдържание са непълни, тоест когато решението явно е сериозно опорочено, трето, поради нарушение на принципа на добра администрация, — в случай че Комисията оспори изложението на фактите в точка I от жалбата, да изиска от нея да представи протоколите от срещите от 30 септември и 8 декември 2009 г., придружени от съответните приложения, — да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.

55 По дело Т‑55/10 Комисията моли Общия съд: — да отхвърли жалбата в нейната цялост, — да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

56 Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (осми състав) реши да открие устната фаза на производството по настоящите дела и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник, поиска от жалбоподателя по дело Т‑472/09 да представи документ. Той представи същия в определения срок.

57 С определение от 14 декември 2012 г. председателят на осми състав, след като се запозна със становищата на страните, реши да съедини дела T‑472/09 и T‑55/10 за целите на заседанието съгласно член 50 от Процедурния правилник.

58 Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси бяха изслушани в съдебното заседание, проведено на 29 януари 2013 г.

От правна страна

59 След като по време на заседанието страните посочиха, че нямат възражения срещу съединяването на настоящите дела за целите на постановяването на решение по делото, Общият съд реши в съответствие с член 50 от Процедурния правилник да съедини делата за целите на постановяването на съдебното решение.

1. Дело T‑472/09

60 В самото начало следва да се отбележи, че жалбата по дело T‑472/09 съдържа три групи искания, а именно, главно, искане за установяване несъществуването или за отмяна на първото решение, при условията на евентуалност, искане за отмяна на първото решение по отношение на наложената на жалбоподателя глоба, а при условията на евентуалност спрямо предходното, искане за намаляване на наложената на жалбоподателя глоба.

61 В подкрепа на жалбата си по дело T‑472/09 жалбоподателят сочи 10 основания. Първото е изведено от нарушение на съществените процесуални правила. Второто е изведено от липсата на компетентност на Комисията и от грешка при прилагане на правото относно правното основание на нарушението и санкцията. Третото е изведено от липсата на мотиви, от нарушение на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 и от нарушение на принципа на равно третиране. Четвъртото е изведено от превишаване на правомощията и процесуално нарушение. Петото е изведено от нарушение на член 65 ВС, от липсата на мотиви и от изопачаване на фактите. Шестото е изведено от нарушение на принципа на добра администрация и от липсата на мотиви. Седмото е изведено от неправилна правна квалификация на фактите. Осмото е изведено от нарушение на правото на защита на жалбоподателя. Деветото е изведено от грешки при прилагане на правото и от превишаване на правомощията при прилагане на увеличенията на глобата и от нарушение на принципа на пропорционалност. Накрая, десетото основание е изведено от погасяването по давност на нарушението.

62 Поканен от Общия съд да представи становището си относно точния обхват на своите доводи, в заседанието жалбоподателят уточни, че третото и деветото основание по жалбата му са в подкрепа единствено на исканията му при условията на евентуалност, а именно за отмяна на първото решение в частта относно глобата и на искането при условията на евентуалност спрямо предходното за намаляване на нейния размер.

По исканията за прогласяване на несъществуването или за отмяна на първото решение

По първото основание, изведено от нарушение на съществените процесуални правила

63 С настоящото основание жалбоподателят твърди, че са налице няколко нарушения на съществени процесуални правила поради непълнотата на първото решение, дължаща се на отсъствието на таблиците, които е трябвало да бъдат приложени към него.

64 В самото начало Комисията сочи в писмената си защита, че в жалбата си жалбоподателят не е представил никакви доводи в подкрепа на искането си първото решение да бъде обявено за несъществуващо. В дупликата си тя добавя, че „основанието“, изведено от несъществуването на първото решение, което е повдигнато в репликата, не се открива в жалбата и трябва да се обяви за недопустимо съгласно член 48, параграф 2 от Процедурния правилник.

65 Следва да се отбележи, че съгласно член 44, параграф 1 от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по исковата молба или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. Поради това в исковата молба или жалбата трябва да се посочва изрично в какво се изразява твърдението, на което тя се основава, като само по себе си абстрактното му формулиране не отговаря на изискванията на Процедурния правилник. Налице са сходни изисквания, когато в подкрепа на основание се повдига определено твърдение за нарушение (Решение на Общия съд от 14 май 1998 г. по дело Mo och Domsjö/Комисия, T-352/94, Recueil, стр. II-1989, точка 333). Освен това Общият съд е длъжен да отхвърли като недопустимо искане, съдържащо се в подадената до него искова молба или жалба, при положение че съществените фактически и правни обстоятелства, на които това искане се основава, не изпъкват по логичен и разбираем начин от самия ѝ текст (Решение на Съда от 18 юли 2006 г. по дело Rossi/СХВП, C-214/05 P, Recueil, стр. I-7057, точка 37 и Решение на Съда от 15 април 2010 по дело Gualtieri/Комисия, C-485/08 P, Сборник, стр. I-3009, точка 104).

66 Освен това от разпоредбите на член 44, параграф 1, буква в) във връзка с член 48, параграф 2 от Процедурния правилник следва, че исковата молба или жалбата трябва да посочва предмета на спора и да съдържа кратко изложение на изложените основания и че в хода на производството не могат да се въвеждат нови основания, освен ако не почиват на правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Основание, което представлява разгръщане на основание, изтъкнато преди това изрично или имплицитно в исковата молба или жалбата, и което се намира в тясна връзка с последното, трябва да бъде допуснато (вж. Решение на Общия съд от 24 май 2011 г. по дело NLG/Комисия, T-109/05 и T-444/05, Сборник, стр. II-2479, точка 149 и цитираната съдебна практика).

67 В случая следва да се отбележи, че в съдържащите се в жалбата искания жалбоподателят моли Общия съд да прогласи несъществуването на първото решение и при всички положения да го отмени поради незаконосъобразност и нарушения на процесуалните правила с оглед на непълнотата му (вж. точка 50 по-горе). В текста на това писмено становище жалбоподателят обаче не повдига изрично основания в подкрепа на искането да се прогласи несъществуването на първото решение.

68 В точки 15—18 от своята жалба в рамките на основанието, озаглавено „Непълнота на [първото решение]. Нарушение на съществените процесуални правила“, жалбоподателят изтъква, че първото решение не съдържа посочените в него приложения, въпреки упоменаването им от Комисията в различни съображения от първото решение в подкрепа на изложените в него нарушения. Жалбоподателят посочва също, най-напред, че първото решение не му позволява да установи точното съдържание на нарушенията, за които е бил санкциониран, и че то не подкрепя в достатъчна степен възраженията на Комисията. По-нататък той твърди, че има основания да се приеме, че се е наложило съставът на Комисията да се произнесе по непълно проекторешение. Накрая, той счита, че тези нарушения, „чиято нечувана тежест надминава всякакви други правни съображения“, водят до необходимостта от отмяна на първото решение поради съществени процесуални нарушения. В репликата си той подчертава „основателността [на своите] основания […], свързани с несъществуването, а при условията на евентуалност, и с незаконосъобразността на [първото решение]“.

69 В заседанието жалбоподателят уточнява по същество, че след като първото решение му е било съобщено без приложенията към него, към момента на подаване на жалбата по дело T‑472/09 той не е знаел, че реално Комисията е приела решение без приложения, за което си дал сметка едва в момента на съобщаване на изменителното решение.

70 Без да е необходимо произнасяне относно допустимостта на доводите, изведени от несъществуването на първото решение, следва да се отбележи, че те са неоснователни.

71 Освен доводите, обобщени в точка 67 по-горе, жалбоподателят поддържа, че Комисията не би могла да направи опит за саниране на недостатъците на първото решение, позовавайки се, от една страна, на изменителното решение, и от друга, на изложението на възраженията, изпратено му преди 8 години, тъй като законосъобразността на решението не се преценявала с оглед на друга предходна или последваща мярка.

72 Във връзка с искането на жалбоподателя Общият съд да прогласи несъществуването на първото решение, трябва да се напомни, че съгласно постоянната практиката на Съда по принцип актовете на институциите на Съюза се ползват с презумпция за законосъобразност и поради това, докато не бъдат отменени или оттеглени, те произвеждат правни последици, дори да имат недостатъци (Решение на Съда от 15 юни 1994 г. по дело Комисия/BASF и др., C-137/92 P, Recueil, стр. I-2555, точка 48, Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hoechst/Комисия, C-227/92 P, Recueil, стр. I-4443, точка 69 и Решение на Съда от 5 октомври 2004 г. по дело Комисия/Гърция, C-475/01, Recueil, стр. I-8923, точка 18).

73 Все пак, като изключение от този принцип, трябва да се счита, че актовете с толкова явно сериозен недостатък, който не може да бъде толериран от правния ред на Съюза, не произвеждат никакво правно действие, дори и през определен период от време, тоест те не съществуват в правния мир. Това изключение има за цел да запази равновесието между две основни, но понякога противоположни изисквания, на които трябва да отговаря всяка правна система, а именно за стабилност в правоотношенията и за зачитане на законността (Решение по дело Комисия/BASF и др., точка 72 по-горе, точка 49 и Решение по дело Hoechst/Комисия, точка 72 по-горе, точка 70).

74 Тежките последици, произтичащи от констатацията, че определен акт на институциите на Съюза не съществува, изискват по съображения за правна сигурност тази констатация да се прави само в най-крайни хипотези (Решение по дело Комисия/BASF и др., точка 72 по-горе, точка 50 и Решение по дело Hoechst/Комисия, точка 72 по-горе, точка 76).

75 В самото начало трябва в настоящия случай да се констатира, че посочените от жалбоподателя недостатъци не се отличават с толкова явна тежест, че да се налага първото решение да се разглежда като несъществуващо в правния мир.

76 На първо място, жалбоподателят твърди, че първото решение не му дава възможност да се запознае с точното съдържание на нарушенията, заради които е санкциониран, и че то не доказва достатъчно възраженията на Комисията, като в това отношение изрично упоменава съображения 496, 515 и 516 и бележка под линия 102 от първото решение.

77 Запитан в това отношение по време на заседанието, жалбоподателят уточнява, че настоящото оплакване има за цел единствено да критикува изпълнението на задължението за мотивиране от страна на Комисията.

78 Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика мотивите трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която го издава, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на даден акт отговарят на изискванията на член 15 ВС следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста му, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 24 септември 1996 г. по дело NALOO/Комисия, T-57/91, Recueil, стр. II-1019, точка 298 и Решение на Общия съд от 13 декември 2001 г. по дело Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, T-45/98 и T-47/98, Recueil, стр. II-3757, точка 129; по аналогия вж. също Решение на Съда от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, стр. I-1719, точка 63 и Решение на Съда от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия, C-280/08 P, Сборник, стр. I-9555, точка 131 и цитираната съдебна практика).

79 Освен това в рамките на индивидуалните решения от постоянната съдебна практика следва, че задължението за мотивиране на индивидуално решение има за цел, освен да позволи съдебен контрол, да предостави на заинтересованото лице достатъчно информация, за да може то да прецени дали решението евентуално страда от порок, който е основание за оспорване на неговата валидност (вж. Решение на Съда от 29 септември 2011 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия, C-521/09 P, Сборник, стр. I-8947, точка 148 и цитираната съдебна практика).

80 Следователно мотивите трябва по принцип да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с увреждащото го решение (Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, точка 79 по-горе, точка 149).

81 Следва да се констатира, че първото решение не съдържа посочените в него приложения, сред които няколко таблици, на които се прави позоваване в съображения 451 (таблица 13), 513 (таблици 1 и 3), 515 (таблици 1—3), 516 (таблици 9, 11—14 и 16) и 518 (таблици 11, 12 и 14), както и в бележки под линия 102 (таблици 15—17), 127 (таблици 18—21), 198 (таблици 22 и 23), 264 (таблици 24 и 25), 312 (таблица 26), 362 (таблица 27), 405 (таблица 28), 448 (таблици 29 и 30) и 563 (всички приложени към решението таблици) от първото решение. В това отношение Комисията твърди, че тези таблици са били изготвени за по-лесното и непосредствено запознаване с ценовите вариации, посочени в първото решение, и те само възпроизвеждат схематично съдържащи се в преписката информация и данни.

82 Поради това следва да се провери дали, въпреки липсата на посочените в точка 81 по-горе таблици, от съответните съображения на това решение, в подкрепа на които са упоменати тези таблици, ясно и недвусмислено изпъкват съображенията на Комисията и дали те са позволили на жалбоподателя да се запознае с основанията за взетата мярка.

83 В самото начало следва да се отбележи, подобно на Комисията, че всички липсващи таблици са били приложени към изложението на възраженията и че жалбоподателят е бил запознат с тяхното съдържание, тъй като ги е приложил към жалбата си, а в точки 83, 98, 100, 101 и 125 от нея се е позовал на тях.

84 Освен това трябва да се подчертае, че в изменителното решение Комисията не е внесла промени във всички позовавания на липсващите в първото решение таблици, а само в споменатите позовавания, съдържащи се в бележки под линия 102, 127, 198, 264, 312, 362, 405 и 448 от него.

85 Първо, що се отнася до таблици 15—17 (упоменати в бележка под линия 102 от първото решение), следва да се констатира, че съгласно тази бележка под линия те възпроизвеждат „данни относно промените в цените за „допълнителен диаметър“, характерни за производството на арматурна стомана в Италия между декември 1989 г. и юни 2000 г.“ [неофициален превод]. Комисията сочи тези таблици в подкрепа на съображение 126, първо изречение от първото решение, което гласи следното: „По време на първата среща, известна на Комисията (от 6 декември 1989 г. в [Сдружението на производителите в Бреша]), участниците решават единодушно да увеличат, считано от понеделник, 11 декември 1989 г., цените за допълнителен диаметър на арматурната стомана на пръти и кангали, предназначена за италианския пазар (+ 10 ITL/kg за „допълнителен диаметър“ от 14 до 30 mm, + 15 ITL/kg за допълнителен диаметър от 8 до 12 mm, + 20 ITL/kg за допълнителен диаметър от 6 mm; и общо увеличение от 5 ITL/kg за кангалите)“ [неофициален превод].

86 Следва да се констатира, че в това съображение Комисията изрично е посочила увеличенията за допълнителен диаметър за арматурната стомана, за които участниците са взели решение на срещата от 6 декември 1989 г., както и датата на влизането им в сила. Освен това, що се отнася до последващите увеличения, които съгласно бележка под линия 102 от първото решение също са възпроизведени в тези таблици (тъй като обхващат периода между 1989 г. и 2000 г.), следва да се отбележи, че те не са предмет на точка 4.1 от първото решение, за която се отнася съображение 126, разглеждащо поведението на предприятията между 1989 г. и 1992 г. При всички положения тези увеличения също са упоменати по-специално в съображения 126—128 и 133 (за 1989—1992 г.), 93 и 94 (за 1993—1994 г.), 149—151, 162 и 163 (за 1995 г.), 184 и 185 (за 1996 г.), 199, 200 и 213 (за 1997 г.), 269 (за 1999 г.) и 296—304 (за 2000 г.), както и в съображения 439 и 515 от първото решение.

87 Второ, що се отнася до таблици 18—21, упоменати в бележка под линия 127 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка под линия те съдържат „данните относно базовите цени по съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите за периода от края на 1989 г. до края на 1992 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на съображение 131 от първото решение, което гласи следното: „Що се отнася до базовите цени на арматурната стомана в периода на прилагане на посоченото споразумение, следва да се отбележи, че IRO и (бившето) Ferriera Valsabbia SpA прилагат, считано от 16 април 1992 г., цена от 210 ITL/kg, а от 1/6 май 1992 г. — от 225 ITL/kg. От 1/8 юни 1992 г., IRO, (бившето) Ferriera Valsabbia SpA, Acciaieria di Darfo SpA и Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA прилагат цена от 235 ITL/kg“ [неофициален превод].

88 При това положение се налага констатацията, че макар да се позовава на пет страници от административната преписка, упоменати в бележка под линия 126 от първото решение, в споменатото съображение Комисията изрично посочва базовите цени, определени от упоменатите в него предприятия, както и датата на тяхното влизане в сила. Освен това следва да се отбележи, че в съображение 419 от първото решение Комисията е приела, че първата проява, свързана с определянето на базова цена, е не по-късно от 16 април 1992 г. Следователно евентуалните данни, съдържащи се в таблици 18—21 от първото решение и отнасящи се до базовите цени за периода, който съгласно бележка под линия 127 от първото решение е „от края [на] 1989 г.“ до 16 април 1992 г., са ирелевантни за установяване съдържанието на нарушенията, посочени от Комисията в съображение 131 от първото решение.

89 Трето, що се отнася до таблици 22 и 23, упоменати в бележка под линия 198 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка под линия те съдържат „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите за 1993 г. и 1994 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на съображение 145 от първото решение, което гласи следното: „Съгласно предвиденото във факса на Federacciai от 25 ноември 1994 г., на 1 декември 1994 г. в Бреша е проведена нова среща, на която са взети решенията, посочени в друг факс на Federacciai, получен от предприятията на 5 декември 1994 г. Предмет на тези решения са били: — цените на арматурната стомана (320 ITL/kg, базова цена от Бреша, приложима незабавно), — плащанията (след 1 януари 1995 г. максималният срок става края на месеца след изтичането на 60/90 дни; след 1 март 1995 г. срокът се ограничава до 60 дни) и отстъпките, — производството (задължение за всяко от предприятията да съобщи на Federacciai преди 7 декември 1994 г. колко тона арматурна стомана е произвело през септември, октомври и ноември 1994 г.). Alfa Acciai Srl започва да прилага новата базова цена на 7 декември 1994 г. На 21 декември 1994 г. Acciaieria di Darfo SpA също започва да я прилага, а Alfa Acciai Srl отново потвърждава същата цена. Базовата цена на [Lucchini-SP] за януари 1995 г. също е 320 ITL/kg“ [неофициален превод].

90 В това отношение следва да се подчертае, че таблиците, посочени в бележка под линия 198 от първото решение, са упоменати от Комисията в подкрепа на твърдението ѝ, че „Alfa Acciai Srl започва да прилага новата базова цена на 7 декември 1994 г.“, „[н]а 21 декември 1994 г. Acciaieria di Darfo SpA също започва да я прилага, а Alfa Acciai Srl отново потвърждава същата цена“ [неофициален превод]. Следователно „новата базова цена“ и „същата цена“, които са посочени, са цената от 320 италиански лири на килограм (ITL/kg), упомената в първото тире от това съображение. При това положение евентуалните данни, съдържащи се в таблици 22 и 23 от първото решение относно базовите цени за периода между 1993 г. и 7 декември 1994 г., са ирелевантни за установяване на съдържанието на посочените от Комисията в съображение 145 от първото решение нарушения.

91 Четвърто, що се отнася до таблици 24 и 25, упоменати в бележка под линия 264 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка под линия те съдържат „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите (а за Lucchini Siderurgica и данните за положението през отделните месеци) за 1995 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на съображение 174 от първото решение, което гласи следното: „Впоследствие в документ от първите дни на октомври 1995 г., с който разполага Federacciai (написан на ръка от секретарката на изпълняващия длъжността генерален директор), се твърди, че: — клиентите отново започват да обсъждат плащанията (от което следва необходимостта в комуникациите да се потвърди твърдостта във връзка с плащанията), — от миналата седмица цената на арматурната стомана е намаляла с още 5/10 ITL/kg и е около 260/270 ITL/kg в района на Бреша, а извън този район котировките са под 250 ITL/kg, — по-скоро обърканото състояние на пазара затруднява изпълнението на задачата да се предоставят точни данни относно цената, и — от предприятията трябва да се поискат данните за поръчките от седмици 39 (25—29 септември 1995 г.) и 40 (2—6 октомври 1995 г.)“ [неофициален превод].

92 В този смисъл трябва да се отбележи, че в съображение 174 от първото решение Комисията единствено описва съдържанието на ръкописния документ, изготвен през октомври 1995 г. от секретарката на изпълняващия длъжността генерален директор. В тази връзка Комисията се позовава на таблици 24 и 25 само в подкрепа на твърдението, съдържащо се в този документ, че „по-скоро обърканото състояние на пазара затруднява изпълнението на задачата да се предоставят точни данни относно цената“ [неофициален превод]. При това положение таблици 24 и 25 се оказват ирелевантни за запознаване със съдържанието на нарушенията, посочени от Комисията в съображение 174 от първото решение.

93 Пето, що се отнася до таблица 26, упомената в бележка под линия 312 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка под линия тя съдържа „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите (а за Lucchini Siderurgica, и данните за положението през отделните месеци) за 1996 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Тази таблица е упомената от Комисията в подкрепа на твърдението в съображение 200 от първото решение, съгласно което „[п]рез периода от 22 октомври 1996 г. до 17 юли 1997 г. са проведени най-малко 12 срещи на отговарящите за продажбите в предприятията, проведени [… по-специално във] вторник, 22 октомври 1996 г., на които са потвърден[и], за месец ноември 1996 г. — цената от 230 ITL/kg, базова цена от Бреша, и запазване на котировката от 210 ITL/kg единствено за доставките от октомври“ [неофициален превод].

94 Налага се констатацията, че въпреки отсъствието на таблица 26 в първото решение, в съображение 200 от него Комисията изрично упоменава базовите цени през разглеждания период, както и момента на влизането им в сила.

95 Шесто, що се отнася до таблица 27, упомената в бележка под линия 362 от първото решение, съгласно посочената бележка под линия тя съдържа „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите (а за Lucchini Siderurgica, и данните за положението през отделните месеци) за 1997 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на твърдението, съдържащо се в съображение 216 от първото решение, което гласи следното: „При всички положения [Lucchini-SP …], Acciaieria di Darfo SpA, Alfa Acciai Srl, Feralpi Siderurgica Srl, IRO, Riva Prodotti Siderurgici SpA и (бившето) Ferriera Valsabbia SpA са седемте предприятия, до които е изпратено съобщение (с дата 24 ноември 1997 г.) от г‑н Pierluigi Leali с предмет „Споразумението относно цените и доставките“ […]. „Цената от 270 ITL/kg е била поискана от съвсем малко предприятия, но безрезултатно — продължава съобщението — като в действителност котировката се установява на 260 ITL/kg, с няколко пика под тази стойност, което се потвърждава от мнозина по време на последната среща на отговарящите за продажбите. Все пак отбелязваме с частично удовлетворение, че спадът е преустановен благодарение на квотите за доставки, които всички ние спазваме и които в съответствие със споразуменията ще бъдат проверени от специално назначени външни инспектори“. „В края на този месец — продължава по-нататък съобщението — който вече преминава по инерция, е необходима намеса чрез незабавното възприемане на по-твърда позиция относно минималната котировка от 260 ITL/kg (която със сигурност няма да повлияе на малобройните покупки през периода). С уговореното планиране на доставките за декември (‑ 20 % спрямо ноември) със сигурност ще успеем да поддържаме уговорената цена; абсолютно необходимо е обаче — посочва в заключение г‑н Pierluigi Leali — никой да не приема изключения от установената минимална цена (260 ITL/kg)“ [неофициален превод].

96 От текста на това съображение следва, че Комисията единствено е възпроизвела текста на съобщението от 24 ноември 1997 г., посочено в това съображение. Така се оказва, че таблица 27 е без значение за установяване на съдържанието на нарушението, посочено от Комисията в съображение 216 от първото решение.

97 Седмо, що се отнася до таблица 28, упомената в бележка под линия 405 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка под линия тя съдържа „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите (а за Lucchini/Siderpotenza, и данните за положението през отделните месеци) за 1998 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на твърдението, съдържащо се в съображение 241 от първото решение, което гласи следното: „На 11 септември 1998 г. г‑н Pierluigi Leali изпраща съобщение […], в което по повод намерението, изразено (на срещата от 9 септември 1998 г.), да се запази минималната котировка от „170 ITL базова цена при тръгване“???, се посочват „действия в отклонение, а именно котировки, по-ниски средно с 5 ITL/kg от установеното ниво, а отклоненията са още по-големи в някои зони на юг“. „От наша страна — пише г‑н Pierluigi Leali — уговореното минимално ниво е запазено със съответно намаляване на потока от поръчки“. „Надяваме се — завършва съобщението — че на срещата на отговарящите за продажбите във вторник, 15-о число от този месец, ще можем да потвърдим запазването на цените по същество, което да способства за евентуалното възстановяване на котировката“ [неофициален превод].

98 От самия текст на това съображение следователно се вижда, че Комисията единствено възпроизвежда съдържанието на съобщението от 11 септември 1998 г., посочено в това съображение. Така таблица 28 се оказва без значение за установяване на съдържанието на нарушението, посочено от Комисията в съображение 241 от първото решение.

99 Осмо, що се отнася до таблици 29 и 30, упоменати в бележка под линия 448 от първото решение, следва да се констатира, че съгласно посочената бележка те съдържат „данните относно базовите цени в съответните ценоразписи или данни, съобщени на служителите (а за Lucchini/Siderpotenza, и данни за положението през всеки от месеците) за 1999 г., с които Комисията разполага“ [неофициален превод]. Комисията посочва тези таблици в подкрепа на съображение 276 от първото решение, което гласи следното: „Допълнителна информация относно положението на пазара на арматурна стомана в Италия през периода се съдържа в документ, съставен от Leali на 10 ноември 1999 г., и по-специално в частта под заглавие „Ползи и ограничения на търговското споразумение от 1999 г.“, в която четем: „Основното споразумение, сключено между националните производители, позволява през 1999 г. да се постигне обрат по отношение на състоянието на ниски цени, характерно за двете предходни стопански години (1997 г. и 1998 г.), и да се постигне възстановяване на брутния марж с над 50 ITL/kg. През 1998 г. средният брутен марж (продажна цена — разходи за суровини) е 70 ITL/kg, а в продължение на пет месеца достига стойности под този праг“. „Постигнатото споразумение позволява цените да се стабилизират в рамките на същата година, а производителите успяват да се възползват от състоянието на цените на суровината, като увеличават брутния марж с над 50 ITL/kg, който съответно достига 122 ITL/kg нето.“

100 От съображение 276 от първото решение следователно е видно, че Комисията единствено възпроизвежда съдържанието на съобщението от 10 ноември 1999 г., посочено в това съображение. Така липсата на таблици 29 и 30 е без значение за установяване на съдържанието на нарушението, посочено от Комисията в съображение 276 от първото решение.

101 Девето, таблица 13, упомената в съображение 451 от първото решение, се цитира в подкрепа на твърдението, че „[щ]о се отнася до 1997 г., следва да се приеме, че през първото полугодие тя се характеризира с постоянно увеличаване на базовата цена, определена в антиконкурентното съглашение: 190 ITL/kg, определена на срещата от 30 януари; 210 ITL/kg, определена на срещата от 14 февруари; 250 ITL/kg, определена на срещата от 10 юли (съображение 200)“, и че „[п]рез същия период средната базова пазарна цена също постоянно се увеличава, като от 170 ITL/kg през януари става 240 ITL/kg през юли (приложение, таблица 13); през септември същата година средната базова пазарна цена се увеличава още и достига 290 ITL/kg (приложение, таблица 13)“ [неофициален превод]. При това положение следва да се приеме, че в споменатото съображение Комисията изрично е посочила увеличенията на базовата цена за 1997 г., поради което тази таблица не изглежда абсолютно необходима за запознаване с мотивите на Комисията.

102 Десето, трябва да се отбележи, че в съображение 496 от първото решение (бележка под линия 563 от първото решение) Комисията прави общо позоваване на „приложените към настоящото решение таблици“ в подкрепа на твърдението, че „[с]поред информацията на нейно разположение […] е видно, че всички участващи в настоящото производство предприятия са публикували ценоразписи през разглеждания период“ [неофициален превод]. Следва все пак да се подчертае, че съображение 496 от първото решение се позовава и на съображения 419—433 от него, които „съдържат списък на всички доказани случаи, в които базовата цена е била обсъждана между предприятията (включително сдружението)“ [неофициален превод]. В това отношение Комисията уточнява, че „[н]якои от тези случаи вече са били посочени във връзка с позоваването на съвпадението на волеизявления (съображения 473—475)“, че „[з]а останалите случаи между 1993 г. и 2000 г. трябва да се приложи понятието съгласуване“ и че „[ц]елта на това съгласуване е да се повлияе върху поведението на производителите на пазара и да се оповестят действията, които всеки от тях възнамерява да извърши конкретно по отношение на определянето на базовата цена“ [неофициален превод]. Следователно всичките приложени към първото решение таблици се оказват незадължителни за установяване на съдържанието на посоченото от Комисията нарушение.

103 Единадесето, що се отнася до позоваванията на таблици 1—3, 9, 11—14 и 16 в съображения 513, 515, 516 и 518 от първото решение, трябва да се подчертае, че тези съображения са в подраздела на първото решение, отнасящ се до последиците от рестриктивните практики на пазара и че от анализа на съдържанието им следва, че упоменатите в тях таблици или само възпроизвеждат цифровите данни, посочени в тези съображения, или не са абсолютно необходими за запознаване с мотивите на Комисията, отнасящи се до последиците от картела.

104 С оглед на изложените съображения не би могло да се приеме, че отсъствието на таблиците, посочени в точка 81 по-горе като приложение към първото решение, е попречило на жалбоподателя да се запознае с нарушенията, установени с първото решение.

105 На второ място жалбоподателят поддържа, че с оглед на отсъствието на посочените таблици е възможно да се приеме, че на колегиума на Комисията се е наложило да се произнесе, без да е напълно и изцяло запознат с обстоятелствата, въз основа на които е приета мярката, поради което първото решение трябвало да се отмени.

106 Следва да се приеме, че липсата на посочените в точка 81 по-горе таблици в приложение на първото решение би могла да доведе до неговата незаконосъобразност само ако тя не е позволила на колегиума на Комисията да санкционира посоченото в член 1 от първото решение поведение при пълно познаване на обстоятелствата, тоест без да е бил въведен в заблуждение по основен въпрос поради неточности или пропуски (вж. в този смисъл и по аналогия Решение на Общия съд от 10 юли 1991 г. по дело RTE/Комисия, T-69/89, Recueil, стр. II-485, точки 23—25, Решение на Общия съд от 27 ноември 1997 г. по дело Kaysersberg/Комисия, T-290/94, Recueil, стр. II-2137, точка 88, Решение на Общия съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 и T-104/95, Recueil, стр. II-491, точка 742 и Решение на Общия съд от 17 февруари 2011 г. по дело Zhejiang Xinshiji Foods и Hubei Xinshiji Foods/Съвет, T‑122/09, точки 104 и 105).

107 При положение че независимо от отсъствието на посочените таблици обстоятелствата, на които се основава първото решение, са изложени достатъчно изчерпателно в самия му текст (вж. точки 76—104 по-горе), не би могло да се твърди, че при приемането на първото решение колегиумът на Комисията не е бил изцяло и напълно запознат с обстоятелствата, на които се основава мярката. При това положение няма как подобен пропуск да е опорочил процеса на приемане на първото решение и по този начин да е поставил под въпрос неговата законосъобразност.

108 Следователно първото основание трябва да се отхвърли.

По второто и четвъртото основание, изведени от липсата на компетентност на Комисията, от грешка при прилагане на правото относно правното основание на нарушението и глобата, от превишаване на правомощията и от процесуално нарушение

109 Второто и четвъртото основание за отмяна, които следва да се разгледат заедно, са изведени от липсата на компетентност на Комисията, от грешка при прилагане на правото относно правното основание на нарушението и глобата, от превишаване на правомощия и от процесуално нарушение, и по същество повдигат въпроса за компетентността на Комисията да приеме първото решение.

110 Във второто си основание жалбоподателят сочи, че първото решение трябва да се отмени, доколкото с него Комисията наложила глоба без правно основание, която била в противоречие както с принципа за законоустановеност на нарушенията и наказанията (nullum crimen, nulla poena sine lege), така и с институционалната архитектура, на която се основавали договорите и съгласно която Комисията имала самостоятелни правомощия само в точно установените рамки на предоставените ѝ компетенции. Договорът за ЕОВС изтекъл на 23 юли 2002 г. и поради това Комисията изгубила компетентността си не само да налага санкции по член 65 ВС, но и да установява нарушения на тази разпоредба, която вече не била в сила.

111 Най-напред, в съответствие с принципа за законоустановеност на нарушенията, никой не можел да бъде наказан за деяние, чиято незаконосъобразност е отпаднала към датата на постановяване на съдебния акт. От този принцип следвало, че санкция можела да бъде наложена единствено ако разглежданото деяние е незаконосъобразно не само към момента на извършване, но и към момента на налагане на санкцията във връзка с него. При това положение Комисията нямала право да санкционира жалбоподателя на основание член 65 ВС.

112 По-нататък, съгласно принципа за законоустановеност на наказанията и принципа на предоставената компетентност, предвиден в член 5, първа алинея ЕО, Комисията не можела да основе налагането на санкции на „асиметричното“ прилагане на член 23 от Регламент № 1/2003 и на член 65 ВС, тъй като последната разпоредба не била упомената в този регламент.

113 Накрая, законосъобразността на актовете на Съюза трябвало да се преценява с оглед на международното право, и по-специално на член 70 от Виенската конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г., съгласно която междудържавен договор, който е изтекъл, престава да поражда задължения за страните по него или за субектите, които е обвързвал, а компетентността на предвидените в него органи отпада. Следователно Комисията е имала право да приложи с обратна сила член 65 ВС само при наличие на преходна разпоредба относно правилата за конкуренция, съдържащи се в Договора за ЕОВС, а такава липсвала. Противно на поддържаното от Комисията, Договорите за ЕО и ЕОВС представлявали отделни правни системи.

114 Освен това Комисията не можела да се основава на „общия правен принцип, уреждащ съотношението между lex generalis и lex specialis“, както и на Известието от 18 юни 2002 г.

115 В четвъртото си основание жалбоподателят поддържа, че производството, приключило с приемането на първото решение, се е провеждало на основание Регламент № 17, а впоследствие на Регламент № 1/2003. Тези регламенти обаче изобщо не уреждали хипотезата на продължаване на производство, основаващо се на Договора за ЕОВС, в рамките на основаващо се на Договора за ЕО производство и не позволявали да се приеме решение, основаващо се на нарушения на Договора за ЕОВС, които не били предвидени в тези регламенти. В отсъствието на каквато и да било правна норма в този смисъл продължаването на производството, както и използването, в рамките на основаващо се на Договора за ЕО производство, на документи, придобити на основание разпоредбите на Договора за ЕОВС, представлявали превишаване на правомощия и процесуално нарушение.

– По избора на правно основание на първото решение

116 Следва да се припомни, че общностните договори са създали нов правен ред, в полза на който държавите са ограничили, във все по-широк кръг области, своите суверенни права, и негов субект са не само държавите членки, но и техните граждани (вж. в този смисъл Решение на Съда от 5 февруари 1963 г. по дело Van Gend & Loos, 26/62, Recueil, стр. 1, Решение на Съда от 15 юли 1964 г. по дело Costa, 6/64, Recueil, стр. 1141, 1159, Становище на Съда 1/91 от 14 декември 1991 г., Recueil, стр. I‑6079, точка 21, Решение на Общия съд по дело SP и др./Комисия, точка 22 по-горе, точка 70 и Решение на Общия съд от 1 юли 2009 г. по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, T-24/07, Сборник, стр. II-2309, точка 63).

117 В посочения правен ред институциите разполагат само с предоставена компетентност. Поради тази причина общностните актове споменават в преамбюла си нормативната основа, която оправомощава съответната институция да предприема действия във въпросната област. Изборът на подходяща нормативна основа всъщност има конституционна значимост (вж. Решение по дело SP и др./Комисия, точка 22 по-горе, точка 71 и Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 64 и цитираната съдебна практика).

118 В случая следва да се констатира, че преамбюлът на първото решение съдържа позовавания на разпоредби от Договора за ЕОВС, а именно членове 36 ВС, 47 ВС и 65 ВС, но упоменава и Договора за ЕО, Регламент № 17, и по-конкретно член 11 от него, Регламент № 1/2003, и по-специално член 7, параграф 1, член 18 и член 23, параграф 2 от него, а също и Регламент (ЕО) № 2842/98 на Комисията от 22 декември 1998 година относно изслушването на страни в някои производства по членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ L 354, стр. 18).

119 Освен това е важно да се отбележи, че в мотивите на първото решение в съображение 1 Комисията е посочила, че „[с] настоящото решение се констатира нарушение на член 65, параграф 1 [ВС] и [то е] прието на основание член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003“. В съображение 3 от първото решение Комисията добавя, че „[с] настоящото решение [… ] налаг[а] глоби на предприятията адресати на основание член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003“ [неофициален превод].

120 В съображение 350 от първото решение Комисията посочва в този смисъл, че според нея „член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 представляват подходящи правни основания, които ѝ дават право да приеме настоящото решение“ и че „[н]а основание член 7, параграф 1, [тя…] констатира нарушение на член 65, параграф 1 [ВС] и задължава адресатите на настоящото решение да прекратят нарушението, докато на основание член 23, параграф 2 им налага глоби“ [неофициален превод] (вж. също съображение 361 от първото решение).

121 С оглед на тези обстоятелства следва да се приеме, че първото решение, с което Комисията констатира нарушение на член 65, параграф 1 ВС и налага глоба на жалбоподателя, има за правно основание член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003 относно установяването на нарушението и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 относно налагането на глобата.

– По компетентност на Комисията на основание Регламент № 1/2003 да установява и санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС след изтичането на срока на действие на Договора

122 На първо място следва да се напомни, че разпоредбата, която представлява нормативната основа на определен акт и оправомощава институцията на Съюза да приеме въпросния акт, трябва да бъде в сила към момента на неговото приемане (Решение на Съда от 4 април 2000 г. по дело Комисия/Съвет, C-269/97, Recueil, стр. I-2257, точка 45, Решение на Съда от 29 март 2011 г. по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., C-201/09 P и C-216/09 P, Сборник, стр. I-2239, точка 75, Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, C-352/09 P, Сборник, стр. I-2359, точка 88, Решение на Съда по дело SP и др./Комисия, точка 22 по-горе, точка 118 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 74), което несъмнено е в случая на член 7, параграф 1 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, които са правното основание на първото решение.

123 На второ място, важно е да се подчертае, че противно на твърденията на жалбоподателя, общностните договори установяват единен правен ред, в рамките на който, както е отразено в член 305, параграф 1 ЕО, Договорът за ЕОВС е съставлявал специфичен режим, дерогиращ правните норми с общ характер, установени с Договора за ЕО (вж. Решение на Общия съд от 31 март 2009 г. по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, T-405/06, Сборник, стр. II-771, точка 57 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 75 и цитираната съдебна практика).

124 Противно на твърденията на жалбоподателя, по силата на член 305, параграф 1 ЕО Договорът за ЕОВС представлява специален закон, който дерогира общия закон, какъвто е Договорът за ЕО (Решение на Съда от 24 октомври 1985 г. по дело Gerlach, 239/84, Recueil, стр. 3507, точки 9—11, Становище 1/94 на Съда от 15 ноември 1994 г., Recueil, стр. I‑5267, точки 25—27, Решение на Общия съд по дело SP и др./Комисия, точка 22 по-горе, точка 111 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 76, потвърдено след обжалване с Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 70 и 73).

125 В резултат на това, по отношение на функционирането на общия пазар правилата на Договора за ЕОВС и всички разпоредби, които са приети във връзка с прилагането му, продължават да са в сила, независимо от приетия по-късно Договор за ЕО (Решение на Съда по дело Gerlach, точка 124 по-горе, точка 9, Решение на Съда от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, C-74/00 P и C-75/00 P, Recueil, стр. I-7869, точка 100, Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 77, потвърдено след обжалване с Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 70 и 73).

126 Все пак, доколкото определени въпроси не са предмет на разпоредбите на Договора за ЕОВС или на приети въз основа на него разпоредби, Договорът за ЕО и приетите за прилагането му разпоредби могат, дори преди изтичане на срока на Договора за ЕОВС, да се прилагат спрямо продукти, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС (Решение на Съда от 15 декември 1987 г. по дело Deutsche Babcock, 328/85, Recueil, стр. 5119, точка 10, Решение на Съда по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия, точка 125 по-горе, точка 100, Решение на Общия съд от 25 октомври 2007 г. по дело Ferriere Nord/Комисия, T‑94/03, непубликувано в Сборника, точка 83 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 78, потвърдено след обжалване с Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 70 и 73).

127 По силата на член 97 от Договора за ЕОВС срокът му е изтекъл на 23 юли 2002 г. Вследствие на това на 24 юли 2002 г. приложното поле на общия режим, произтичащ от Договора за ЕО, се разпростира върху секторите, които първоначално са уредени от Договора за ЕОВС (Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 58 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 79, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 59 и 63, и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 70 и 73).

128 Макар замяната на правната рамка на Договора за ЕОВС с тази на Договора за ЕО да е довела, считано от 24 юли 2002 г., до промяна на приложимите правни основания, процедури и материалноправни норми, тази промяна се вписва в контекста на единството и приемствеността на общностния правен ред и неговите цели (Решение на Общия съд от 12 септември 2007 г. по дело González y Díez/Комисия, T-25/04, Сборник, стр. II-3121, точка 55, Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 59 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 80, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 60 и 63, и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 71 и 73).

129 В това отношение следва да се отбележи, че установяването и поддържането на режим на свободна конкуренция, в рамките на който нормалните условия за конкуренция са осигурени и който по-специално е в основата на правилата за държавните помощи и картелите между предприятията, представляват една от главните цели както на Договора за ЕО, така и на Договора за ЕОВС (вж. Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 60 и Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 81 и цитираната съдебна практика, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 60 и 63, и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 71 и 73).

130 В този контекст, макар правилата на Договорите за ЕОВС и ЕО, уреждащи картелите, да се различават до известна степен, следва да се подчертае, че понятията за споразумение и за съгласувани практики при действието на член 65, параграф 1 ВС отговарят на тези за споразумение и за съгласувани практики по смисъла на член 81 ЕО и че тези две разпоредби са тълкувани по един и същ начин от съда на Съюза. Така преследването на целта за ненарушаване на конкуренцията в секторите, обхванати първоначално от общия пазар на въглищата и стоманата, не се прекъсва от факта на изтичането на срока на Договора за ЕОВС, тъй като тази цел се преследва и в рамките на Договора за ЕО от същата институция, Комисията, административен орган, натоварен с изготвянето и изпълнението на политиката на конкуренцията в общ интерес на Европейската общност (вж. Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 61 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 82 и цитираната съдебна практика, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 60 и 63, и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 71 и 73).

131 Така приемствеността на общностния правен ред и на целите, които ръководят действието му, изисква от Европейската общност като правоприемник на Европейската общност за въглища и стомана в своите процесуални рамки да осигури по отношение на положенията, възникнали при действието на Договора за ЕОВС, спазването на правата и задълженията, които по силата на Договора за ЕОВС и на правните норми, приети за неговото прилагане, са действали eo tempore както по отношение на държавите членки, така и на частноправните субекти. Това изискване се налага с още по-голяма сила, доколкото нарушаването на конкуренцията в резултат от неспазването на правните норми относно картелите е в състояние да разпростре последиците си във времето след изтичането на срока на Договора за ЕОВС при действието на Договора за ЕО (вж. Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 63 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 83 и цитираната съдебна практика, потвърдени след обжалване съотвтно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 62 и 63, и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 72 и 73).

132 Съдът напомня също, че с оглед на осигуряването на свободна конкуренция приемствеността между Договора за ЕОВС, Договора за ЕО и Договора за функционирането на ЕС би гарантирала, че всяко поведение, което съответства на предвиденото в член 65, параграф 1 ВС фактическо положение, независимо дали е било налице преди или след 23 юли 2002 г., е можело да бъде санкционирано от Комисията и тази възможност продължава да съществува (Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 65—67 и 77, и Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 55—57 и 65).

133 Освен това от съдебната практика е видно, от една страна, че съгласно общ принцип на правните системи на държавите членки, произходът на който може да се открие още в римското право, в случай на законодателно изменение следва да се осигури, освен ако законодателят не е изразил воля за противното, приемствеността на правните структури, и от друга страна, че този принцип се прилага към измененията на първичното право на Съюза (Решение на Съда от 25 февруари 1969 г. по дело Klomp, 23/68, Recueil, стр. 43, точка 13 и Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 63).

134 Няма обаче никакви данни за намерение на законодателя на Съюза да изключи всяка възможност за налагане на санкции след изтичането на срока на Договора за ЕОВС по отношение на забранените при действието на този договор тайни споразумения (Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 64).

135 Всъщност, от една страна, Съдът е отбелязал, че Съветът и представителите на правителствата на държавите членки са посочили, че са готови да приемат всички необходими мерки, за да се уредят последиците от изтичането на срока на посочения договор. От друга страна, той е подчертал, че Комисията е уточнила, че трябва да представи предложения за преходни разпоредби само ако се прецени, че подобен подход е необходим, и че с оглед на приложимите общи принципи на правото тя счита, че тази необходимост не е налице в областта на картелното право (Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 75).

136 Следователно жалбоподателят не може да изведе валиден довод от липсата на преходни разпоредби в посочената област (вж. в този смисъл Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 76).

137 При тези обстоятелства би противоречало на целта и съгласуваността на Договорите и би било несъвместимо с приемствеността в правния ред на Съюза Комисията да няма компетентност да осигури еднаквото прилагане на свързаните с Договора за ЕОВС норми, които продължават да пораждат последици дори след изтичането на неговия срок (вж. в този смисъл Решение на Съда от 18 юли 2007 г. по дело Lucchini, C-119/05, Сборник, стр. I-6199, точка 41).

138 От посоченото по-горе следва, че обратно на твърдяното от жалбоподателя, Регламент № 1/2003, и по-специално член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от него, трябва да се тълкуват в смисъл, че позволяват на Комисията да установява и да санкционира след 23 юли 2002 г. картелите, осъществени в секторите, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС ratione materiae и ratione temporis, при това макар и посочените разпоредби от този регламент да не споменават изрично член 65 ВС (вж. Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 64 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 84 и цитираната съдебна практика, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 74 и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точки 72, 73 и 87).

139 В тази връзка следва да се счита, че доводите на жалбоподателя относно Известието от 18 юни 2002 г., което не можело да послужи като основа за компетентността на Комисията относно прилагането на член 65 ВС, са ирелевантни, доколкото компетентността на Комисията не се основава в случая на това известие, а на посочените по-горе членове от Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 71). Освен това формулираните от жалбоподателя доводи, насочени към това да установят, че „автоматичното и неформално продължаване […] на производство по [ЕО]ВС в рамките на производство по ЕО“ представлявало превишаване на правомощия и процесуално нарушение, следователно също трябва да се отхвърлят.

140 Освен това следва да се отбележи, че прилагането в правния ред на Съюза на правните норми на Договора за ЕО в област, която първоначално е била уредена от Договора за ЕОВС, трябва да стане при спазване на принципите относно прилагането на закона във времето. В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че макар да се смята, че по общо правило процесуалноправните норми трябва да се прилагат спрямо всички съдебни спорове, които са висящи към момента на влизането им в сила, същото не важи за материалноправните норми. Всъщност с цел гарантиране спазването на принципите на правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания материалноправните норми трябва да се тълкуват в смисъл, че се отнасят до заварени при влизането им в сила положения само доколкото от формулировката, целите или структурата им става ясно, че трябва да им се придаде такова действие (Решение на Съда от 12 ноември 1981 г. по дело Meridionale Industria Salumi и др., 212/80-217/80, Recueil, стр. 2735, точка 9 и Решение на Съда от 10 февруари 1982 г. по дело Bout, 21/81, Recueil, стр. 381, точка 13, Решение на Общия съд от 19 февруари 1998 г. по дело Eyckeler & Malt/Комисия, T-42/96, Recueil, стр. II-401, точка 55, Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 65 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 85, потвърдено след обжалване с Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 79).

141 От тази гледна точка, когато става въпрос за материалноправните разпоредби, приложими спрямо правно положение, което е възникнало окончателно преди изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, приемствеността в правния ред на Съюза и изискванията относно принципите на правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания налагат материалноправните разпоредби, приети във връзка с прилагането на Договора за ЕОВС, да се прилагат по отношение на фактите, попадащи в приложното им поле ratione materiae и ratione temporis. Обстоятелството, че поради изтичането на срока на Договора за ЕОВС въпросната правна уредба вече не е в сила в момента на извършване на преценката на фактическото положение, не променя горепосоченото съображение, щом тази преценка се отнася за правно положение, окончателно възникнало по време, когато са се прилагали материалноправните разпоредби, приети във връзка с прилагането на Договора за ЕОВС (Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 66 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 86, потвърдено след обжалване с Решение по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 79; в този смисъл вж. също Решение на Общия съд по дело Ferriere Nord/Комисия, точка 126 по-горе, точка 96).

142 В случая, що се отнася до материалноправните норми, следва да се отбележи, че първото решение се отнася до правно положение, което е възникнало окончателно преди изтичане на срока на Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г., тъй като нарушението продължава от 6 декември 1989 г. до 4 юли 2000 г. (вж. точка 39 по-горе). При пълната липса на ретроактивно действие на приложимото от 24 юли 2002 г. материално конкурентно право следва да се констатира, че член 65, параграф 1 ВС представлява приложимата материалноправна норма, действително приложена от Комисията в първото решение, като се напомни, че именно от характера на lex generalis на Договора за ЕО по отношение на Договора за ЕОВС, закрепен в член 305 ЕО, следва, че по силата на принципа lex specialis derogat legi generali специфичният режим, произтичащ от Договора за ЕОВС и от правните норми, приети във връзка с неговото прилагане, е единственият приложим режим спрямо ситуациите, възникнали преди 24 юли 2002 г. (вж. в този смисъл Решение на Общия съд по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 68 и Решение на Общия съд по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 89, потвърдени след обжалване съответно с Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 77 и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 79).

143 В този смисъл жалбоподателят не може да поддържа, че в съответствие с принципа на законоустановеност на нарушенията и наказанията налагането на санкция е възможно единствено ако разглежданото деяние е незаконосъобразно не само към момента на извършване, но и към момента на налагане на санкция във връзка с него. Той също не би могъл да претендира, че Комисията евентуално е можела да санкционира упрекнатите предприятия съгласно член 81 ЕО, след като докаже, че са изпълнени фактическите и правните условия за прилагането на тази разпоредба.

144 Освен това Съдът е напомнил, че принципът за законоустановеност на нарушенията и наказанията, който е прогласен по-конкретно в член 49, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз, изисква правната уредба на Съюза ясно да определя нарушенията и санкциите за тях (вж. Решение по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 80 и цитираната съдебна практика).

145 Доколкото обаче още преди момента на настъпване на фактите Договорите ясно са определяли нарушенията, както и естеството и тежестта на санкциите, които могат да се налагат за тях, целта на посочените принципи не е да гарантират на предприятията, че последващи изменения на правни основания и на процесуални разпоредби им осигуряват възможност да избегнат всяка санкция по отношение на тяхно предходно неправомерно поведение (Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 70 и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 83).

146 Следва да се отбележи, че предприятие, което полага дължимата грижа и се намира в положението на жалбоподателя, в нито един момент не е можело да не знае за последиците от своето поведение, нито е можело да разчита на обстоятелството, че замяната на правната рамка на Договора за ЕОВС с тази на Договора за ЕО би довела до възможност да избегне всяка санкция за извършените по-рано нарушения на член 65 ВС (Решение на Съда по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точка 73 и Решение на Съда по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 86).

147 Освен това първото решение е прието на основание член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 вследствие на процедура, проведена в съответствие с Регламент № 17 и с Регламент № 1/2003. Разпоредбите относно правното основание и процедурата, следвана до приемането на първото решение, спадат към процесуалноправните норми по смисъла на съдебната практика, упомената в точка 140 по-горе. След като първото решение е било прието след изтичане на срока на Договора за ЕОВС, Комисията правилно е приложила правилата, съдържащи се в Регламент № 1/2003 (вж. Решение по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия, точка 123 по-горе, точка 67, Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, точка 116 по-горе, точка 87 и цитираната съдебна практика, потвърдени след обжалване с Решение по дело ArcelorMittal Luxembourg/Комисия и Комисия/ArcelorMittal Luxembourg и др., точка 122 по-горе, точки 74 и 77, и с Решение по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, точка 122 по-горе, точка 90; в този смисъл вж. също Решение по дело Ferriere Nord/Комисия, точка 126 по-горе, точка 96).

148 От това следва, че настоящите основания трябва да се отхвърлят.

По петото основание, изведено от нарушение на член 65 ВС, от липсата на мотиви и от изопачаване на фактите

149 Жалбоподателят твърди, че първото решение е опорочено поради нарушение на член 65 ВС, липсата на мотиви и изопачаване на фактите.

150 На първо място жалбоподателят твърди, че независимо от съществуващите аналогии между член 65 ВС и член 81 ЕО, тези разпоредби не са взаимозаменяеми. Докато съгласно член 81 ЕО антиконкурентното споразумение можело да бъде обект на преследване, стига да е налице поне опит за постигане на споразумение, споразумението, което няма отражение на пазара, макар и под формата само на тенденция, изглежда не попадало под действието на член 65 ВС. В първото решение обаче Комисията не представила доказателства за наличието на обективни последици на пазара на арматурна стомана.

151 Тези доводи трябва да се отхвърлят. Всъщност от съдебната практика е видно, че член 65, параграф 1 ВС забранява споразуменията, които биха „имали за цел“ да предотвратят, ограничат или нарушат нормалната конкуренция. От това следва, че съгласно тази разпоредба са забранени споразуменията, които имат за цел да ограничат конкуренцията, но чиито антиконкурентни последици не са би