ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 20 януари 2022 година ( 1 )

Дело C‑617/20

T.N.,

N.N.

срещу

E.G.

(Преюдициално запитване, отправено от Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Висш областен съд Бремен, Германия)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 650/2012 — Приемане или отказ от наследство, завет или запазена част — Изявление за отказ от наследство, направено пред съда на държавата членка по обичайното местопребиваване на лицето, направило изявлението — Действителност“

I. Въведение

1. С приемането на Регламент № 650/2012 ( 2 ) законодателят на Съюза си поставя за цел да отстрани пречките пред свободното движение на хората, които са изправени пред трудности при упражняването на правата си в областта на наследяването с трансгранични последици. За постигането на тази цел той в частност предвижда, че наследниците и заветниците по принцип ще могат да правят изявления относно приемането или отказа от наследство, завет или запазена част или изявления за ограничаване на отговорността по отношение на задълженията на наследственото имущество ( 3 ) във формата, предвидена в законодателството на държавата членка по обичайното им местопребиваване. Той обаче изобщо не урежда въпроса за препращането на тези изявления до съдилищата, които имат общата компетентност да се произнасят по наследяването в съответния случай и които се намират в друга държава членка. Нещо повече, в едно от съображенията на Регламента законодателят на Съюза посочва, че е в тежест на направилия изявлението да уведоми тези съдилища за направеното изявление.

2. В този контекст възникват съмнения в действителността на изявленията за приемане или отказ от наследство, които са направени пред съдилищата на държавата по обичайното местопребиваване на лицето, направило изявлението, и не са препратени в определен срок, в определена форма или на конкретен език до съдилищата, които имат общата компетентност да се произнасят по наследяването. Решението на Съда по настоящото дело следва да помогне за отстраняването на тези съмнения.

3. Убеден съм, че основният въпрос, чието решаване ще позволи да се отстранят посочените съмнения, е да се установи кои елементи спадат към формата на изявлението за приемане или отказ от наследство. С други думи, необходимо е да се разграничат — въз основа на Регламент № 650/2012 — обхватът на приложимото право към наследяването и обхватът на приложимото право към формата. Както ще покажа в това заключение, изясняването на този въпрос позволява да се решат тълкувателните трудности, пред които е изправена запитващата юрисдикция.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

4. Съображения 7, 32 и 33 от Регламент № 650/2012 гласят: „(7) Правилното функциониране на вътрешния пазар следва да се улесни с отстраняването на пречките пред свободното движение на хора, които днес са изправени пред трудности при упражняване на правата си в областта на наследяването с трансгранични последици. В европейското пространство на правосъдие гражданите трябва да могат да организират предварително въпросите на своето наследство. По ефикасен начин следва да бъдат гарантирани правата на наследниците и заветниците, на други лица, близки на починалия, както и на кредиторите на наследството. […] (32) За да се улеснят наследниците и заветниците, обичайно пребиваващи в държава членка, различна от тази, в която се урежда или ще се урежда наследяването, с настоящия регламент следва да се позволи на всяко лице, което съгласно приложимото към наследяването право може да направи изявление относно приемането или отказа от наследство, завет или запазена част или изявление за ограничаване на отговорността на съответното лице по отношение на задълженията на наследственото имущество, да направи тези изявления във формата, предвидена в законодателството на държавата членка по обичайното му местопребиваване, пред съдилищата на тази държава членка. Това не следва да изключва такова изявление да може да бъде направено пред други органи в същата държава членка, които са компетентни да получават изявления съгласно националното право. Лицата, които решат да се възползват от възможността да направят изявление в държавата членка по обичайното си местопребиваване, следва сами да уведомят съда или органа, който урежда или ще урежда наследяването, за съществуването на такива изявления в рамките на срока, определен съгласно приложимото към наследяването право. (33) Лице, което желае да ограничи отговорността си по отношение на задълженията на наследството, следва да не може да прави това с обикновено изявление в този смисъл пред съдилищата или други компетентни органи на държавата членка по обичайното си местопребиваване, когато приложимото към наследяването право изисква лицето да започне специфична правна процедура, например за опис, пред компетентния съд. Следователно изявление, направено при такива обстоятелства от лице в държавата членка по обичайното му местопребиваване във формата, предвидена от правото на тази държава членка, следва да не е действително от гледна точка на формата по смисъла на настоящия регламент, а актовете за образуване на производството не следва да се считат за изявления по смисъла на настоящия регламент“.

5. Член 13 от Регламент № 650/2012 е озаглавен „Приемане или отказ от наследство, завет или запазена част“ и гласи: „Освен съда, който е компетентен да се произнася по наследяването съгласно настоящия регламент, съдилищата на държавата членка на обичайното местопребиваване на всяко лице, което съгласно приложимото към наследяването право може да направи изявление пред съд относно приемането или отказа от наследство, завет или запазена част или изявление за ограничаване на отговорността на съответното лице по отношение на задълженията на наследственото имущество, са компетентни да приемат такива изявления, когато съгласно правото на тази държава членка такива изявления могат да бъдат направени пред правораздавателен орган“.

6. Член 23 от Регламент № 650/2012 е озаглавен „Обхват на приложимото право“ и в частност предвижда: „1. Правото, определено съгласно член 21 или 22, урежда наследяването като цяло. 2. Това право урежда по-специално: […] д) прехвърлянето на наследниците, и според случая — на заветниците, на активите, правата и задълженията, съставляващи наследството, включително условията и последиците от приемането или отказа от наследство или от завет […]“.

7. Член 28 от Регламент № 650/2012 е озаглавен „Действителност на формата на изявлението относно приемането на наследство или отказа от наследство“ и гласи: „Изявление относно приемането на наследство или отказа от наследство, завет или запазена част или изявление, предназначено да ограничи отговорността на лицето, направило изявлението, е действително по отношение на формата, ако тя отговаря на изискванията: a) на приложимото към наследяването право съгласно член 21 или 22; или б) на правото на държавата, в която лицето, направило изявлението, обичайно пребивава“.

Б. Германското право

8. Разпоредбите на Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс, наричан по-нататък „BGB“) предвиждат: „Член 1942. Получаване и отказ от наследство. (1) Наследството преминава у призованите към наследяване, освен ако те не упражнят правото си на отказ от наследство (получаване на наследство) […]. Член 1943. Приемане и отказ от наследство. Наследникът не може да се откаже от наследството, ако го е приел или ако е изтекъл срокът за отказ; с изтичането на срока за отказ наследството се смята за прието. Член 1944. Срок за отказ от наследство. (1) Отказ от наследство може да се направи в срок от не повече от шест седмици. (2) Срокът започва да тече от момента, в който наследникът узнае за правото си да получи наследството и за основанието, на което наследява. (3) Срокът е шест месеца, ако последното местожителство на наследодателя е в чужбина или ако към началния момент на срока наследникът пребивава в чужбина. Член 1945. Форма на отказа от наследство. (1) Отказът от наследство става с изявление до компетентния наследствен съд; изявлението се прави устно, като се отбелязва в протокола на съда, или писмено, във формата на официално заверен документ“.

9. Член 184 от Gerichtsverfassungsgesetz (Закон за устройството на съдилищата) в редакцията му от 9 май 1975 г. ( 4 ) гласи: „Съдебният език е немският […]“.

III. Фактите, спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

10. На 21 май 2018 г. в Бремен (Германия) умира наследодателят W.N. Заявителката в главното производство — E.G. (наричана по-нататък „E.G.“), е вдовицата на наследодателя, а другите участници в главното производство — T.N. и N.N. (наричани по-нататък „T.N. и N.N.“ или „заинтересованите лица“), са наследници на по-рано починалия му брат.

11. С изготвен от нотариус документ от 21 януари 2019 г. E.G. иска да ѝ се издаде удостоверение за наследници (Erbschein), от което да е видно, че тя е наследник по закон на 3/4, а T.N. и N.N. — на по 1/8 от наследството.

12. С писмо от 19 юни 2019 г. компетентният в случая наследствен съд — Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен, Германия), информира T.N. и N.N., че е подадено заявление за издаване на удостоверение за наследници, и изисква да му се представят определени документи.

13. На 13 септември 2019 г. T.N. и N.N. правят пред Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага, Нидерландия) изявление за отказ от наследството на наследодателя, което е вписано в книгата на този съд на 30 септември 2019 г.

14. След като E.G. допълва документите, с писмо от 22 ноември 2019 г. Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) връчва заявлението ѝ на T.N. и N.N. и ги приканва да представят становища по делото.

15. С изготвено на нидерландски език писмо от 13 декември 2019 г. T.N. и N.N. представят на Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) копие от документите, изготвени от Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага) по повод на направеното от тях изявление за отказ от наследство.

16. С писмо от 3 януари 2020 г. Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) съобщава на T.N. и N.N., че не може да разгледа писмата и документите им поради липсата на превод на немски език.

17. В отговор с изготвено на немски език писмо от 15 януари 2020 г. N.N. уведомява Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен), че е направен отказ от наследството, а изявлението за отказ от наследството е вписано от съда на нидерландски език в съответствие с европейското право и затова няма нужда от превод. В отговор обаче Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) посочва липсата на превод на документите, както и сроковете за отказ от наследство.

18. С определение от 27 февруари 2020 г. Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) установява необходимите за издаването на удостоверението за наследници факти съгласно член 352e, параграф 1 от Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Закон за производствата по семейни дела и за охранителните производства) от 17 декември 2008 г. ( 5 ) Той постановява, че T.N. и N.N. също наследяват наследодателя.

19. На 19 март 2020 г. заинтересованите лица подават жалба против това определение, като молят за удължаване на срока, за да могат да представят допълнителни доказателства. На 30 юли 2020 г. те представят цветни копия на документите, изготвени от Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага), заедно с техен превод на немски език. По-късно, на 17 август 2020 г., те представят и оригиналите на тези документи.

20. С определение от 2 септември 2020 г. Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) изпраща делото на Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Висш областен съд Бремен, Германия) (запитващата юрисдикция). В мотивите на определението си Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) посочва, че T.N. и N.N. (съ)наследяват наследодателя, тъй като не са спазили срока за отказ от наследството. Според него, за да е действителен отказът от наследство, не е достатъчно нито просто да се посочи направеният отказ от наследство пред нидерландския съд, нито да се представят копия от съответните документи. Изявлението за отказ е действително едва от момента, в който компетентният наследствен съд получи оригиналите на документите. Те обаче са му представени чак след изтичането на шестмесечния срок за отказ от наследство.

21. Запитващата юрисдикция отбелязва, че се спори относно действителността на изявлението за отказ от наследство, направено пред съд на друга държава членка, а не тази, в която се намира компетентният наследствен съд. Според едно от становищата още самото подаване на изявление за отказ от наследство в съда по обичайното местопребиваване на лицето, което прави изявлението, означава, че е налице действително изявление за отказ от наследство до компетентния наследствен съд, тоест настъпва т.нар. субституция. Според обратното становище, за да е действително това изявление, трябва то да е препратено в надлежната форма на компетентния наследствен съд или поне да му е съобщено. Второто становище може би намира потвърждение в съображение 32 от Регламент № 650/2012, от което би могло да се направи изводът, че според законодателя изявлението за отказ от наследство пред съда по обичайното местопребиваване на лицето, направило изявлението, следва да поражда правни последици едва след като за него бъде уведомен компетентният наследствен съд. Това се потвърждава в частност от обстоятелството, че член 13 от Регламент № 650/2012 — за разлика от разпоредбите на германското право — не предвижда задължение за съда по местопребиваването на лицето, което е направило изявлението, да уведоми компетентния наследствен съд за постъпването на изявлението за отказ от наследство.

22. Запитващата юрисдикция отбелязва, че ако се възприеме преобладаващото мнение в доктрината — за субституция на изявлението за отказ от наследство, то разглежданото изявление за отказ от наследство ще е действително от момента, в който е направено пред Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага), а именно 13 септември 2019 г. В такъв случай законоустановеният срок по член 1944, параграф 3 от BGB ще е спазен и заинтересованите лица няма да са наследници. Ако обаче с оглед на съображение 32 от Регламент № 650/2012 се приеме, че не настъпва пълна субституция, действителността на отказа от наследство може би ще зависи и от това кога компетентният наследствен съд е узнал за направеното изявление. Тогава обаче възниква въпросът на какви условия за форма трябва да отговаря отказът от наследство, за да се приеме за действителен, и по-точно достатъчно ли е просто да се уведоми компетентният наследствен съд, евентуално да му се представят само копия на документите и евентуално също така информацията да се представи на езика на компетентния наследствен съд, или е необходимо и да се представят оригиналите на документите заедно със заверен превод на езика на компетентния наследствен съд.

23. При тези обстоятелства Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Висш областен съд Бремен, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси за тълкуването на членове 13 и 28 от Регламент № 650/2012: „1. Счита ли се, че изявление относно отказ от наследство, което наследник е направил пред съд на държавата членка по обичайното си местопребиваване в съответствие с приложимите там изисквания относно формата, замества изявлението относно отказа от наследството, което трябва да бъде направено пред компетентния да се произнесе по наследяването съд на друга държава членка, и че следователно е действително от датата, на която е направено (субституция)? 2. При отрицателен отговор на първия въпрос: Трябва ли наследник, който е направил изявление относно отказ от наследство до съда по обичайното си местопребиваване в съответствие с приложимите там изисквания относно формата, да е уведомил освен това и компетентния да се произнесе по наследяването съд за това свое изявление, за да може то да се счита за действително? 3. При отрицателен отговор на първия и утвърдителен отговор на втория въпрос: a) Трябва ли изявлението относно отказа от наследство да е направено на езика на компетентния да се произнесе по наследяването съд, за да може да се счита за действително с оглед по-специално на спазването на предвидените за отказ от наследство пред този съд срокове? б) Трябва ли документите относно отказа от наследството, издадени от съда по обичайното местопребиваване на отказващия се от наследството, да бъдат представени в оригинал и в превод пред компетентния да се произнесе по наследяването съд, за да може изявлението относно отказа от наследството да се счита за действително с оглед по-специално на спазването на предвидените за отказ от наследство пред този съд срокове?“.

24. В производството пред Съда писмени становища представят испанското и италианското правителство, както и Европейската комисия. Не е проведено съдебно заседание.

IV. Анализ

А. Преюдициалните въпроси

25. Както личи от писмените становища на испанското и на италианското правителство, както и на Европейската комисия, преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция могат да се разбират различно.

26. Испанското правителство като че ли ги схваща като отнасящи се не толкова до действителността на самото изявление за отказ от наследство, колкото до това дали то поражда определени последици в производството пред компетентния да се произнесе по наследяването съд; всъщност дори действителното изявление нямало да породи последици, ако компетентният да се произнесе по наследяването съд не е уведомен за него в надлежния срок и надлежната форма.

27. Според италианското правителство въпросите на запитващата юрисдикция се отнасят до действителността на формата на изявлението за отказ от наследство, и по-точно до това дали изявлението е действително, ако не е изготвено на официалния език по местооткриването на наследството.

28. Комисията пък, като взема предвид фактическите обстоятелства в главното производство, разбира първия и втория от въпросите на запитващата юрисдикция като отнасящи се до това кой момент е меродавен за спазването на срока за подаване на изявлението за отказ от наследство, когато приложимото към наследяването право предвижда такъв срок — денят на подаване на изявлението пред съда с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012 или денят, в който за подаването на това изявление е уведомен съдът, който има общата компетентност да се произнесе по наследяването.

29. В производството по член 267, трета алинея ДФЕС задачата на Съда е да даде отговор относно тълкуването на разпоредбите на правото на Съюза, който да е полезен на запитващата юрисдикция за решаването на делото, по което тя е отправила преюдициалното запитване.

30. От мотивите на преюдициалното запитване личи, че изходът на делото пред запитващата юрисдикция зависи от това кой момент е меродавен за преценката дали заинтересованите лица са спазили срока за отказ от наследство, предвиден в приложимото към наследяването право: a) още моментът, в който са направили изявленията си за отказ от наследство пред Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага), б) едва моментът, в който са уведомили компетентния наследствен съд в Бремен, че са направили такива изявления, в) едва моментът, в който са представили на последно посочения съд копие от документите за направените изявления, или г) едва моментът, в който са представили на последно посочения съд оригиналите на въпросните документи заедно с превод на немски език. Запитващата юрисдикция квалифицира поставения с преюдициалното запитване правен въпрос като въпрос за действителността на изявлението за отказ от наследство; тя потегля от разбирането, че ключ за решаването на този въпрос е тълкуването на разпоредбите на член 13 и член 28, буква б) от Регламент № 650/2012 и преценката дали в случаите по член 13 от Регламента настъпва субституция.

31. Освен това трябва да се отбележи, подобно на Комисията, че съгласно германското право изявлението за отказ от наследство е волеизявление, което е завършено едва когато достигне до адресата (то е „empfangsbedürftig“, или още „amtsempfangsbedürftig“). Оттам в германската доктрина видимо се приема, че за да е действително, изявлението трябва да е достигнало в законоустановения срок до компетентния наследствен съд ( 6 ), тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му, а изискването за подаването му до този съд се квалифицира като материалноправно условие за действителност, а не като условие по отношение на формата за действителност на тази правна сделка ( 7 ).

32. Аз разбирам преюдициалните въпроси именно в описания по-горе контекст. Затова приемам, че те не се отнасят до начина, по който се доказва фактът на подаването на действително изявление за отказ от наследство в дадено съдебно производство ( 8 ). Според мен те се отнасят до действителността на изявлението за отказ от наследство, направено пред съд на държавата членка по обичайното местопребиваване на наследника, при положение че в приложимото към наследяването право едно от материалноправните условия за действителност на това изявление е то да е подадено в съответния срок до компетентния наследствен съд, тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му ( 9 ).

33. Щом поставя ударението в първия си въпрос върху проблема за субституцията, запитващата юрисдикция според мен потегля от разбирането, че предвиденото в германското право изискване изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд не представлява изискване за действителност по отношение на формата на изявлението по смисъла на член 28 от Регламент № 650/2012. Въпросът за евентуалната субституция би бил релевантен само в случай че се потвърди това разбиране. Затова най-напред трябва да се провери дали посоченото изискване представлява условие за форма или материалноправно условие за действителност на въпросната сделка ( 10 ).

34. По тези съображения предлагам на Съда да преформулира въпросите и най-напред да установи дали членове 13 и 28 от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкуват в смисъл, че изискването на приложимото към наследяването право изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд, тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му, трябва да се квалифицира като условие за действителност по отношение на формата на изявлението по смисъла на член 28 от Регламент № 650/2012.

Б. Общи съображения по въпроса за действителността на изявлението за приемане или отказ от наследство от гледна точка на Регламент № 650/2012

1. Изявлението за приемане или отказ от наследство

35. Отдавна е забелязано, че всички правни системи в света са единни, че наследник може да е този, който е преживял наследодателя, но с това се и изчерпва единодушието по въпросите на наследяването ( 11 ). Затова е необходим внимателен подход към дефинирането на понятията на правото на Съюза в областта на наследственото право, които не са изрично дефинирани от законодателя на Съюза. Такива са понятията за приемане и отказ от наследство.

36. По принцип изявлението на наследника за приемане или отказ от наследство е едностранна правна сделка, с която лицето с определени наследствени права спрямо имуществото на наследодателя решава дали да встъпи, или да не встъпи в наследствените права и задължения и евентуално дали да встъпи в тези права при ограничаване на отговорността му по отношение на задълженията на наследодателя ( 12 ).

37. Тъй като тези изявления имат съществено значение не само за лицата, за които възникват определени права вследствие на откриването на наследството, но и за кредиторите на наследодателите, различните правни системи поставят определени изисквания за действителност на тези изявления. По съображения за правна сигурност и защита на кредиторите най-често се определя законов срок, в който наследниците могат да правят такива изявления; в повечето случаи неспазването на срока води до окончателно придобиване на наследството. По същите съображения се въвеждат и особени изисквания за форма на тези изявления, в това число за участието на съд или нотариус.

38. Преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция се отнасят до изявленията за отказ от наследство, които са направени пред съда с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012 и за които се прилага и член 28 от Регламента. Смятам, че трябва да се приемат изразените в доктрината мнения, че член 13 от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага само по отношение на изявленията, които са направени след откриването на наследството ( 13 ), и че не се прилага, когато за настъпването на определени правни последици, предвидени в приложимото към наследяването право, са необходими действия на съда извън самото приемане на изявлението, например издаването на съдебен акт или започване на друго производство ( 14 ).

39. Затова следва да се приеме, че член 13 от Регламент № 650/2012 се прилага към изявленията за приемане или отказ от наследство, с които в съответствие с приложимото към наследяването право лицето, разполагащо с определено наследствено право, с едностранно волеизявление, което не налага да се получи съдебно одобрение или да се започне следващо производство, окончателно ( 15 ) встъпва или също окончателно отказва да встъпи в наследствените си права и задължения или евентуално встъпва в тези права при ограничаване на отговорността му за задълженията на наследодателя.

2. Действителност на изявлението за приемане или отказ от наследство

40. Изпълнението на необходимите изисквания за настъпването на посочените в предходната точка последици може да се квалифицира различно в различните правни системи. Може да се каже, че правната сделка, насочена към постигането на тези последици, е завършена, или че е действителна, или че поражда правни последици. За да избегна терминологичните недоразумения, по-нататък ще използвам понятието действителност. Под действителност на изявлението за приемане или отказ от наследство ще разбирам изпълнение на условията, които приложимото към наследяването право предвижда, за да се предизвика с едностранно волеизявление настъпването на описаните в точка 39 от това заключение последици, изразяващи се в окончателно придобиване на наследствените права и задължения или окончателен отказ от тях или евентуално придобиване на правата при ограничаване на отговорността за задълженията на наследодателя.

41. Към тези условия спада и изискването на германското право изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд.

42. Условията за действителност на изявлението за приемане или отказ от наследство може да се разделят на материалноправни условия за действителност и условия за действителност по отношение на формата. Що се отнася до материалноправните условия за действителност, тук става дума само за условията, предвидени от приложимия наследствен закон, а съответно не и за условията, които се уреждат от друг приложим закон, например от личния закон ( 16 ).

43. Ако както материалноправните условия за действителност, така и условията за действителност по отношение на формата се уреждат от един и същ правопорядък, няма особено практическо значение да се определя кои изисквания към изявлението спадат към първата и кои — към втората категория условия. Въпросът стои другояче, когато случаят има международен елемент, а приложимите стълкновителни норми на международното частно право предвиждат, че материалноправните условия и условията за формата за действителност на тази правна сделка ще се уреждат от различни правопорядъци (приложими закони).

44. В случай че материалноправните условия за действителност на изявленията за приемане или отказ от наследство се уреждат от един приложим закон (приложимият наследствен закон), а тези за формата им се уреждат от друг закон (приложимият закон за формата), извършената правна сделка ще е действителна, ако са изпълнени материалноправните условия за действителност по първия закон и условията за форма по втория.

3. Алтернативен приложим закон за формата на изявленията за приемане или отказ от наследство съгласно Регламент № 650/2012

45. Съгласно член 23, параграф 1 и параграф 2, буква д) от Регламент № 650/2012 преминаването на наследството и условията и последиците от приемането или отказа от наследство или от завет се уреждат от приложимото към наследяването право, определено съгласно членове 21 и 22 от Регламента.

46. Същевременно съгласно член 28 от Регламент № 650/2012 изявлението за приемане или отказ от наследство е действително по отношение на формата, ако отговаря алтернативно: a) на изискванията на приложимото към наследяването право (lex successionis) или б) на изискванията на правото на държавата, в която лицето, направило изявлението, обичайно пребивава.

47. Освен това член 13 от Регламент № 650/2012 учредява допълнителна компетентност — за съдилищата по обичайното местопребиваване на наследника — за приемането на изявления за приемане или отказ от наследство.

48. Вследствие от комбинираното действие на член 23, параграф 1 и параграф 2, буква д) от Регламент № 650/2012, от една страна, и член 13 и член 28, буква б) от Регламента, от друга, в случаите на изявления пред съдилищата с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012 по принцип ще е необходимо преценката за действителност на тези изявления от материалноправна страна да се извършва през призмата на приложимото към наследяването право, а преценката за действителността им от формална страна — през призмата на правото по обичайното местопребиваване на наследника, което същевременно е и правото на приелия изявлението съд.

4. Разграничение между елементите, които имат отношение към материалноправната действителност, и тези, които имат отношение към действителността на формата на изявленията за приемане или отказ от наследство

49. В международното частно право не е лесно да се определи границата между формата и материалноправната страна на правните сделки, тъй като отделните правни системи уреждат различно този въпрос ( 17 ).

50. Когато става дума за хармонизираните в правото на Съюза норми на международното частно право, този въпрос трябва да получи самостоятелен отговор. Всъщност съгласно постоянната практика на Съда както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване в целия Съюз, което трябва да бъде направено, като се отчитат не само текстът, но и контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба ( 18 ).

51. Ето защо при липсата на изрично препращане към правото на държавите членки трябва да се даде самостоятелна квалификация и еднакво да се определи кръгът на елементите, които имат отношение към материалноправната действителност, и на елементите, които имат отношение към действителността на формата на съответната правна сделка ( 19 ). Квалификацията, възприета в приложимото към наследяването право — в случая в германското право — тук няма значение.

52. Евентуалната констатация, че дадено условие за действителност се отнася до формата на сделката, влече със себе си автоматичното му изключване от групата на материалноправните условия за действителност. Всъщност не може един и същ елемент да се преценява едновременно в светлината на два различни закона (в случая приложимият наследствен закон и приложимият закон за формата).

В. Изискването за подаване на изявлението за отказ от наследство до компетентния наследствен съд като условие за действителност на изявлението

1. Обхват на настоящото заключение

53. Обхватът на настоящото заключение се определя от обхвата на преюдициалните въпроси, отправени от запитващата юрисдикция, и от предмета на спора в главното производство. Границите на правния проблем, който се разглежда в това заключение, са очертани от два въпроса: за вида на направеното изявление и за предвиденото в германското право условие за неговата действителност. Конкретните преюдициални въпроси на запитващата юрисдикция се отнасят до направеното от наследниците изявление за отказ от наследство и до произтичащото от германското право условие за действителност на изявлението за отказ от наследство, съгласно което изявлението трябва да е подадено в законовия срок до компетентния наследствен съд, тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му.

54. Затова по-нататък в анализа си ще се огранича с разсъждения по темата за изявлението на наследника за отказ от наследство и произтичащото от националното право условие за неговата действителност, изразяващо се в задължение за подаване на това изявление до компетентния наследствен съд ( 20 ).

55. Следователно отговорът на преюдициалните въпроси зависи от самостоятелното тълкуване на понятието „форма“, което законодателят използва в член 28 от Регламент № 650/2012, и конкретно от това дали изискването за подаване на изявлението за отказ от наследство до компетентния наследствен съд е условие за действителност по отношение на формата на тази правна сделка.

56. В Регламент № 650/2012, в член 26, параграф 1 и член 27, параграф 3 законодателят, изрично дава такава самостоятелна квалификация на условията за действителност — на разпорежданията в случай на смърт — като определя кои елементи на тези правни сделки имат отношение към материалноправната им действителност и кои — към действителността им от формална страна. За сметка на това Регламент № 650/2012 не съдържа разпоредба, която да определя кои елементи имат отношение към материалноправната действителност на изявлението за приемане или отказ от наследство и кои — към действителността на това изявление от формална страна. Затова този въпрос трябва да се реши чрез тълкуване на Регламента.

2. Квалификацията на изискването за подаване на изявлението за отказ от наследство до компетентния наследствен съд като условие за действителност по отношение на формата на изявлението

57. По принцип понятието „форма“ на правната сделка означава изискван от правото начин за външно изразяване на волята на дадено лице да предизвика определени правни последици, неспазването на който води до ненастъпване на тези последици ( 21 ). Подаването на изявление пред съда е начин за външно изразяване на волята на лицето, което прави изявлението. По правило обаче се приема, че само по себе си изискването за достигане на изявлението до адресата не е елемент на формата ( 22 ). Това би било довод против квалифицирането на разглежданото изискване на германското право като условие за действителност по отношение на формата на изявлението.

58. Изходна точка за самостоятелното тълкуване са текстът на разпоредбата, контекстът ѝ и целта на съответната правна уредба. Текстът на член 28 от Регламент № 650/2012 не дава еднозначен отговор на въпроса за квалификацията на разглежданото изискване. Член 28 от Регламента обаче е тясно свързан с член 13, макар че приложното му поле не е ограничено само до изявленията, представяни пред съда с компетентност по член 13. Член 13 от Регламент № 650/2012 сочи, че компетентността на съда по обичайното местопребиваване на наследника зависи от условието действащото наследствено право в държавата по обичайното местопребиваване на наследника да предвижда възможност изявлението за отказ от наследство да се направи пред съд. Оттук следва, че за да е налице компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012, условието е едновременно да са налице два правопорядъка, в които да е възприет принципно еднакъв подход, състоящ се в оправомощаване на съдилищата да приемат изявления за отказ от наследство.

59. Следователно член 13 от Регламент № 650/2012 изрично препраща към правото на държавата на съда по обичайното местопребиваване на наследника, макар и това препращане да е направено само за целите на определянето на основанията за съдебната компетентност. Това е белег, че кръгът на действията, които следва да се извършат пред съда, трябва да се определя през призмата на правото на държавата на съда по обичайното местопребиваване на наследника. В съответствие с това е подходът, възприет в член 28 от Регламент № 650/2012, от който следва, че кръгът на действията, които трябва да се извършат пред съда във връзка с подаването на изявлението, се определя алтернативно от приложимото към наследяването право или от правото на съда по обичайното местопребиваване на наследника. Оттук следва, че съвкупността от действия, които следва да се извършат пред съда, трябва да се определя или от единия, или от другия правопорядък. Доколкото се отнасят до начина, по който наследникът трябва да изрази външно и да закрепи волята си за отказ от наследството, тези действия определят формата на изявлението за отказ от наследство. Участието на съда в извършването им трябва да се третира като елемент на формата.

60. Що се отнася до целта на правната уредба, тя следва пряко от първата част на съображение 32 от Регламент № 650/2102. Тази цел е да се улеснят наследниците и заветниците, като им се позволи да правят изявления за приемане или отказ от наследство във формата, предвидена в правото на държавата членка по обичайното им местопребиваване, и пред съдилищата на тази държава членка.

61. За постигането на посочената цел в член 13 от Регламент № 650/2012 законодателят на Съюза учредява допълнителна компетентност — за съдилищата на държавата по обичайното местопребиваване на призованото към наследяване лице — за приемането на изявления за отказ от наследство. След това в член 28, буква б) от Регламента той предвижда, че изявлението за отказ от наследство е действително по отношение на формата и ако отговаря на изискванията на правото на държавата, в която обичайно пребивава лицето, направило изявлението ( 23 ).

62. При изявленията за отказ от наследство, направени пред съда с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012, разпоредбата на член 28, буква б) от Регламента гарантира, че особеното право, което е предоставено на лицата, овластени да правят изявленията, описани в съображение 32 от Регламента, и за чието осъществяване е учредена специалната компетентност по член 13 от Регламента, няма да остане само илюзорно. Когато се обръща към съда на държавата по обичайното си местопребиваване с искането да приеме изявлението му за отказ от наследство, призованото към наследяване лице си гарантира, че действителността от формална страна на извършената пред този съд сделка няма да зависи от изискванията за форма, предвидени за такова изявление в приложимото към наследяването право ( 24 ).

63. Следва да се подчертае особеното положение на лицата, които се отказват от наследство. За разлика от лицата, които приемат наследството, те по принцип не са длъжни да очакват да им се наложи да извършват допълнителни действия в бъдеще. С подаването на изявлението те окончателно се отказват от правата си по отношение на наследството и се освобождават от задълженията, които биха носили във връзка с него. Често това са лица, които не са имали връзка с наследодателя приживе и затова не желаят да го наследяват, а поставят правната си сигурност (липсата на риск от отговорност за евентуалните дългове на наследодателя) над евентуалните материални ползи (произтичащи от придобиването на наследственото имущество) ( 25 ).

64. Целта на Регламент № 650/2012 да даде възможност на наследниците да правят изявления за отказ от наследство в държавата по обичайното си местопребиваване предполага, че щом се обърнат към притежаващия тази особена компетентност съд с искането да приеме изявлението им, като извършат тази сделка пред посочения съд и така изпълнят изискванията за форма, предвидени в действащите разпоредби по местоизвършването на сделката, тези лица не са длъжни след това да предприемат още действия пред съдилищата на друга държава, за да е действителна тази сделка.

65. Обратното тълкуване би означавало отказващият се от наследство да е длъжен да извърши редица действия с цел да установи кое е приложимото към наследяването право, в това число да установи кое е било обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му (член 21 от Регламент № 650/2012) ( 26 ) и дали той е направил избор на приложимо право по въпросите на наследяването си (член 22 от Регламент № 650/2012). След това би било необходимо да се установи кой съд на съответната държава членка е местно компетентен да приеме изявлението, да се преведат съответните документи на езика на компетентния наследствен съд и да се изпратят до този съд. Всички тези действия би трябвало да се извършат преди изтичането на срока, произтичащ от приложимото към наследяването право. Налагането на подобни тежести би било напълно непропорционално, при положение че става дума за лице, което не иска да наследи наследодателя, независимо кое е приложимото към наследяването право ( 27 ).

66. Няма как да не се съглася с Комисията, че предвид ограничения обхват на компетентността на съда по член 13 от Регламент № 650/2012 евентуалната презумпция, че направеното пред този съд изявление не е достатъчно, би довела дотам член 13 от Регламент № 650/2012 да е напълно безполезен за наследниците. Всъщност в такъв случай използването на предвидената в тази разпоредба възможност видимо не би съкратило, а би удължило времето, което отказващият се от наследство трябва да отдели за уреждане на въпросите на наследяването. Съществува дори риск член 13 от Регламент № 650/2012 да създаде неправилна представа у наследника по въпроса за действителността на изявлението, направено пред съда по обичайното му местопребиваване, и той да претърпи вреди заради това. Така не само не биха били постигнати посочените в съображения 7 и 32 цели на Регламент № 650/2012, но и тъкмо обратното, Регламентът би довел до по-голяма несигурност за правното положение на наследника.

67. Като се има предвид целта на законодателя на Съюза — да улесни наследниците, следва да се приеме, че щом член 13 от Регламент № 650/2012 създава допълнителна компетентност за съда по обичайното местопребиваване на наследника, то трябва наследникът да има възможност окончателно да се откаже от наследствените си права чрез действия, извършвани само пред съда по обичайното си местопребиваване. Следователно постигането на търсената последица, изразяваща се в отказ от правата на наследника във връзка с наследяването, не бива да зависи от условие за извършване на допълнителни действия от негова страна пред съда на друга държава членка.

68. Изложените обстоятелства налагат да се приеме, че изискването на приложимото към наследяването право изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд трябва да се квалифицира като условие за действителност по отношение на формата на изявлението. Това се налага с оглед на ефективността (effet utile) на разпоредбите, които установяват възможността да се правят изявления за отказ от наследство пред съда по обичайното местопребиваване на наследника ( 28 ).

69. При това положение срокът, който приложимото към наследяването право предвижда за изявлението за отказ от наследство, е спазен, ако преди да изтече, пред съда в държавата по обичайното местопребиваване на наследника са извършени всички изисквани от правото на тази държава действия, за да се смята изявлението за направено. За спазването на срока не е необходимо изявление до намиращия се в друга държава членка компетентен наследствен съд, ако такова изискване произтича само от приложимото към наследяването право.

3. Значението на съображение 32 от Регламент № 650/2012

70. В този контекст възниква съмнението — което е и причината за въпросите на запитващата юрисдикция — как следва да се разбира последното изречение от съображение 32 от Регламент № 650/2012. Изричният му текст гласи, че лицата, които правят изявление за приемане или отказ от наследство в държавата членка по обичайното си местопребиваване, следва сами да уведомят съда или органа, който урежда или ще урежда наследяването, за съществуването на такива изявления в рамките на срока, определен съгласно приложимото към наследяването право.

71. В доктрината е спорен въпросът какво означава последното изречение от съображение 32 от Регламент № 650/2012. Посочва се, че разпоредбите на Регламента, в това число най-вече членове 13 и 28, не установяват задължение за информиране на съда в друга държава членка за направеното изявление за отказ от наследство, нито задължение за препращане на такива изявления. Подобно задължение, особено ако изпълнението му би следвало да е условие за действителност на изявлението, не може да произтича само от съображенията на Регламента ( 29 ).

72. Действително, съображенията на регламентите сами по себе си не са източник на права и задължения за субектите на правото ( 30 ). Те обаче имат важна роля за тълкуването на разпоредбите от постановителната част на регламента, тъй като указват каква е целта на законодателя, а също и какви в общи линии са средствата за постигането ѝ. Самите тези средства обаче се определят в постановителната част на регламента.

73. Макар че в постановителната част на Регламент № 650/2012 не е изрично предвидено задължение за информиране на съда, посочен в последното изречение от съображение 32 от Регламента, това не означава, че няма такова задължение. Член 28 от Регламент № 650/2012 се намира в глава III от Регламента, която е озаглавена „Приложимо право“ и съдържа стълкновителни норми. Съгласно член 23, параграф 1 и параграф 2, буква д) от Регламента преминаването на наследството и условията и последиците от приемането или отказа от наследство или от завет се уреждат от приложимото към наследяването право, определено съгласно членове 21 и 22 от Регламента. Затова действителността на изявлението от материалноправна страна зависи от приложимото към наследяването право. Ако в това право задължението за уведомяване на компетентния наследствен съд за направеното изявление би следвало да е материалноправно условие за действителност на изявлението, то може да се твърди, че последното изречение от съображение 32 се отнася до задължението, което произтича от приложимото към наследяването право, посочено в членове 21 и 22 от Регламент № 650/2012. Това би било така, ако се прилагаше квалификацията за формата на изявлението за отказ от наследство съгласно германското право — тогава източник на задължението би бил член 21 от Регламент № 650/2012 във връзка с член 1945 от BGB ( 31 ).

74. Както следва от настоящото заключение обаче, разпоредбите на Регламент № 650/2012 не допускат да се прилага тази квалификация. В такъв случай, след като липсва единна уредба на Съюза относно приемането на изявления за отказ от наследство, която да предвижда изявленията по въпроси на наследяването на даден наследодател да се препращат до един и същ компетентен наследствен съд, последното изречение от съображение 32 трябва да се разбира в смисъл, че е необходимо лицето, което е направило изявление за отказ от наследство, да предприеме действия, така че наличието на действително изявление за отказ да бъде доведено до знанието на произнасящия се по наследяването съд. Извършването на тези действия ще позволи да се избегне рискът от постановяване на съдебен акт въз основа на неправилната констатация, че няма направено изявление за отказ от наследство. Неизвършването на тези действия и неуведомяването на произнасящия се по наследяването съд обаче не може да водят до недействителност на направеното изявление.

4. Предложение за отговор

75. По изложените съображения смятам, че членове 13 и 28 от Регламент № 650/2012 трябва да се тълкуват в смисъл, че изискването на приложимото към наследяването право изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд, тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му, е условие за действителност по отношение на формата на изявлението. Затова, когато действителността от формална страна на направеното изявление се преценява от гледна точка на правото, посочено в член 28, буква б) от Регламент № 650/2012, неспазването на въпросното изискване не влече недействителност на изявлението, направено пред съда с компетентност по член 13 от Регламента.

Г. Доказване на факта на подаването на изявление за отказ от наследство в производствата пред съдилищата на друга държава членка

76. Преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция може да се разбират и като отнасящи се до това дали е необходимо в провежданите в друга държава членка съдебни производства да се доказва и как трябва да се доказва в тях фактът на подаването на действително изявление за отказ от наследство пред съда с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012. На този въпрос е посветена по-голямата част от писменото становище на испанското правителство.

77. Това е съществен проблем с голямо практическо значение. Всъщност каква е ползата за наследника от направеното действително изявление за отказ от наследство, ако то няма да бъде взето предвид при произнасянето на съда в друга държава членка поради неспазването на задължителни процесуални изисквания, отнасящи се най-вече до доказването на дадения факт?

78. Предвид мотивите към преюдициалното запитване обаче следва да се приеме, че в настоящия случай за запитващата юрисдикция не стои проблем с неспазване на процесуалните изисквания от страна на T.N. i N.N. Всъщност запитващата юрисдикция не се съмнява в това, че тези заинтересовани лица са извършили в срок всички предвидени от нидерландското право действия за отказ от наследството. Няма и съмнение, че всички изискани от компетентния наследствен съд документи в крайна сметка са му били представени заедно с превод на езика на този съд. Накрая, предвид съдържанието на акта за преюдициално запитване следва да се констатира, че Amtsgericht Bremen (Районен съд Бремен) мотивира обжалваното определение не с това, че в хода на воденото производство T.N. и N.N. не са доказали надлежно факта на отказа от наследство, направен пред Rechtbank Den Haag (Първоинстанционен съд Хага), нито с това, че не са изпълнили процесуалните си задължения, а с това, че в срока по член 1944 BGB не са извършили пред компетентния наследствен съд действията, от които зависи действителността на изявленията им за отказ от наследство.

79. При това положение намирам, че за да се даде на запитващата юрисдикция отговор, който да ѝ е полезен за решаването на делото, не е необходимо да се разглежда въпросът дали във воденото в една държава членка съдебно производство е необходимо да се представят копия, оригинали и преводи на документите, изготвени в друга държава членка, с цел доказване на факта на подаването на действително изявление за отказ от наследство.

V. Заключение

80. По изложените съображения предлагам на Съда да даде следния отговор на въпросите на Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (Висш областен съд Бремен, Германия): „Членове 13 и 28 от Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство трябва да се тълкуват в смисъл, че изискването на приложимото към наследяването право изявлението за отказ от наследство да е подадено до компетентния наследствен съд, тоест до съда по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му, е условие за действителност по отношение на формата на изявлението. Затова, когато действителността от формална страна на направеното изявление се преценява от гледна точка на правото, посочено в член 28, буква б) от Регламент № 650/2012, неспазването на въпросното изискване не влече недействителност на изявлението, направено пред съда с компетентност по член 13 от Регламента“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: полски.

( 2 ) Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (ОВ L 201, 2012 г., стр. 107).

( 3 ) За опростяване по-нататък в това заключение ще обозначавам общо всички тези изявления с израза „изявления за приемане или отказ от наследство“.

( 4 ) BGBl. I, стр. 1077.

( 5 ) BGBl. I, стр. 2586.

( 6 ) Najdecki, D.W. BGB § 1945 Form der Ausschlagung. — In: Burandt, W., Rojahn, D. (ed.). Erbrecht, Aufl. 3, C.H. Beck, München, 2019, § 2; Heinemann, J. BGB § 1945 Form der Ausschlagung. — In: beck-online. GROßKOMMENTAR, C.H. Beck, München, § 10 (актуално към 15.7.2021 г.).

( 7 ) Вж. например Dutta, A. EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung. — In: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, Aufl. 8, C.H. Beck, München, 2020, § 5; Schmidt, J.P. EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung. — In: Dutta, A., Weber, J. (ed.). Internationales Erbrecht, Aufl. 2, C.H. Beck, München, 2021, § 16. За да подчертая описаната по-горе особеност, когато по-нататък в заключението става дума за това изискване на германското право, ще говоря за изявление за отказ от наследство, което се подава до съда (както предвижда член 1945 от BGB), а не пред съда (както е в текста на член 13 от Регламент № 650/2012).

( 8 ) Ще разгледам този въпрос в част Г от настоящия анализ.

( 9 ) При това изглежда, че съгласно приложимата в главното производство правна уредба изявлението за отказ от наследство до компетентния наследствен съд е можело да се подаде не само в местно компетентния съд според обичайното местопребиваване на наследодателя в Германия към момента на смъртта му, но и в местно компетентния съд по обичайното местопребиваване на лицето, което прави изявлението. Последно посоченият съд обаче тогава би бил длъжен да препрати изявлението на местно компетентния съд по обичайното местопребиваване на наследодателя към момента на смъртта му. В това отношение вж. член 344, параграф 7 от Закона за производствата по семейни дела и за охранителните производства.

( 10 ) Срв. Lagarde, P. Article 28. — In: Bergquist, U., Damascelli, D., Frimston, R., Lagarde, P., Odersky, F., Reinhartz, B. Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Paris, 2015, § 4, p. 140.

( 11 ) Ludwiczak, W. Międzynarodowe prawo prywatne, wyd. 5. Poznań: Ars boni et aequi, 1996, p. 280.

( 12 ) Във френскоезичната литература тази възможност се нарича „option de l’héritier“. Вж. Wautelet, P. Article 28 — Validité quant à la forme de la déclaration concernant l’acceptation ou la renonciation. — In: Bonomi, A., Wautelet, P. Le droit européen des successions, 2ème éd., Bruylant, Bruxelles, 2016, § 5, p. 478.

( 13 ) В този смисъл например Wautelet, P. Article 13 — Acceptation de la succession, d’un legs ou d’une réserve héréditaire, ou renonciation à ceux-ci. — In: Bonomi, A., Wautelet, P. Le droit européen des successions, 2ème éd., Bruylant, Bruxelles, 2016, § 3, p. 258; Lein, E. EuErbVO Artikel 13 Annahme oder Ausschlagung der Erbschaft, eines Vermächtnisses oder eines Pflichtteils. — In: Dutta, A., Weber, J. (ed.). Internationales Erbrecht, Aufl. 2, C.H. Beck, München, 2021, § 9.

( 14 ) В този смисъл например Wautelet, P., op.cit., p. 258—259; Lein, E., op.cit., § 5. Това намира потвърждение и в съображение 33 от Регламент № 650/2012.

( 15 ) Извън евентуалната възможност да се оспори отказът от наследство, ако такава е предвидена в приложимото към наследяването право.

( 16 ) Например действителността на правната сделка в зависимост от възрастта на лицето, което прави изявлението.

( 17 ) Ludwiczak, W., op.cit., p. 175.

( 18 ) Вж. решение от 23 май 2019 г., WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, т. 50 и цитираната съдебна практика).

( 19 ) Също в този смисъл, но по отношение на член 11 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година за приложимото право към договорни задължения (Рим I) (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6), вж. Loacker, L.D. The Rome I Regulation. Article 11. Formal validity. — In: Calliess, G. P., Renner, M. (ed.). Rome Regulations: Commentary, 3rd ed., Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2020, § 29, p. 302.

( 20 ) Не изключвам възможността по-нататъшните ми съображения и изводи да са актуални и по отношение на други видове изявления. В настоящото заключение обаче не изразявам становище по този въпрос.

( 21 ) Вж. например доклада относно Конвенцията за приложимото право към договорни задължения, изготвен от Марио Джулиано, професор в Миланския университет, и Пол Лагард, професор в университета Париж I (ОВ С 282, 1980 г., стр. 1), и коментара относно член 9 от тази конвенция.

( 22 ) Вж. Loacker, L.D., op.cit., § 30, p. 303.

( 23 ) Тук ще подчертая, че член 28 от Регламент № 650/2012 не се прилага само за изявленията, които се правят пред съда с компетентност по член 13 от Регламента.

( 24 ) По принцип до неизпълнение на условията за форма би могло да се стигне само в случай че съдът с компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012 наруши приложимите пред самия него процесуални правила.

( 25 ) Причините очевидно могат да са различни, включително от чисто морално естество, като например убеждението, че наследството трябва изцяло да остане за друг наследник.

( 26 ) Което едва ли би било очевидно дори за наследниците, които добре познават наследодателя. Достатъчно е да се посочи, че съгласно подробното съображение 23 от Регламент № 650/2012, отнасящо се до тълкуването на понятието за обичайно местопребиваване, за определяне на обичайното местопребиваване органът, занимаващ се с наследяването, следва да направи цялостна оценка на обстоятелствата от живота на починалия в годините преди смъртта му и в момента на смъртта му, като взема предвид всички фактически елементи от значение за случая, по-специално продължителността и редовността на престоя на починалия в съответната държава, както и условията и причините за този престой. Така определеното обичайно местопребиваване би следвало да показва тясна и стабилна връзка със съответната държава от гледна точка на специфичните цели на Регламента.

( 27 ) Разбира се, въпросът дали има възможност за отказ от наследство по смисъла на членове 13 и 28 от Регламент № 650/2012 се урежда от приложимото към наследяването право. Затова дори и отказващият се от наследство трябва да направи известни предположения за това кое е приложимото право за наследяването на наследодателя. Това е така включително защото допълнителната компетентност по член 13 от Регламент № 650/2012 е налице само когато приложимото към наследяването право предвижда възможност да се правят изявления за отказ от наследство пред съд. Действителността на направеното пред съда изявление обаче няма да зависи от това дали мнението на лицето, което е направило изявлението, е било правилно и дали определеното в крайна сметка приложимо право към наследяването предвижда възможност за отказ от наследство чрез изявление пред съд. Освен това, когато става дума за изявления за отказ от наследство, много вероятно е изявление с даденото съдържание да може да породи същата последица в различни правни системи.

( 28 ) Вж. заключението ми по дело Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, т. 114).

( 29 ) Мненията в доктрината обаче са разделени. Становища против наличието на задължението заемат германските автори, например Dutta, A. EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung. — In: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, Aufl. 8, C.H. Beck, München, 2020, § 13, който говори за „препоръчително изискване“ (Sollerfordernis); Schmidt, J.P. Der Erwerb der Erbschaft in grenzüberschreitenden Sachverhalten unter besonderer Berücksichtigung der EuErbVO. — Zeitschrift für Erbrecht und Vermögensnachfolge, 2014, 455, р. 460. Видимо склонен да приеме наличието на такова задължение за препращане на изявлението е Wautelet, P., op.cit., § 20, р. 264, но с уговорката, че неизпълнението на това задължение не може да влече като санкция недействителност на изявлението. В полза на санкционирането на неизпълнението на това задължение с недействителност на изявлението обаче се изказва Odersky, F. Article 13. — In: Bergquist, U., Damascelli, D., Frimston, R., Lagarde, P., Odersky, F., Reinhartz, B. Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Paris, 2015, § 2, p. 84.

( 30 ) Вж. по-специално решение от 3 септември 2015 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Комисия (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, т. 64—67).

( 31 ) С тази разлика, че в съображение 32 от Регламент № 650/2012 става дума за уведомяването на съда за направеното изявление, а не за препращане на това изявление до компетентния съд по въпросите на наследяването.