ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

T. ĆAPETA

представено на 16 декември 2021 година ( 1 )

Дело C‑54/20 P

Европейска Комисия

срещу

Stefano Missir Mamachi di Lusignano,

Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano,

„Жалба — Публична служба — Отговорност на Европейския съюз за неизпълнение от страна на институция на задължение за обезпечаване на сигурността на служителите си — Починало длъжностно лице — Неимуществени вреди, претърпени от брат и сестра на длъжностно лице — Право на иск — Членове 268, 270 и 340 ДФЕС — Процесуална легитимация“

I. Въведение

1. През септември 2006 г. г‑н Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (наричан по-нататък „починалото длъжностно лице“) и съпругата му са убити в Рабат (Мароко) в къща, наета за тях от Европейската комисия. Г‑н Missir Mamachi di Lusignano е трябвало да встъпи в длъжността политически и дипломатически съветник към делегацията на Европейската комисия. Следователно той е бил служител на институция на Съюза.

2. Настоящото дело е последната инстанция от съдебната сага пред съдилищата на Съюза ( 2 ), породена от това злощастно и трагично събитие. То дава възможност на Съда да изясни практиката си относно правото на обезщетение за вреди, което възниква в контекста на спорове, свързани с публичната служба, т.е. по дела, свързани със служебното правоотношение на лица в рамките на институциите или на други органи на Съюза. Така Съдът е приканен да разграничи компетентността, основана на член 270 ДФЕС, от тази, основана на член 268 ДФЕС.

3. Настоящата жалба е подадена от Комисията срещу решение от 20 ноември 2019 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑502/16, EU:T:2019:795; наричанo по-нататък „обжалваното решение“). В това решение Общият съд осъжда Комисията да заплати, in solidum, 50000 EUR на майката на починалото длъжностно лице и по 10000 EUR на сестра му и на брат му като обезщетение за неимуществените вреди, претърпени от тях в резултат на трагичното събитие.

4. Комисията не оспорва съдебното решение в частта му, отнасяща се до майката, но оспорва съображенията на Общия съд по отношение на исковете за обезщетение за вредите, предявени от брата и сестрата. Основният въпрос, който се поставя в жалбата, е дали братът и сестрата са имали право да предявят исковете за обезщетение за неимуществени вреди от свое име на основание на член 270 ДФЕС, който предоставя на Съда компетентност по спорове в областта на публичната служба ( 3 ), или те е трябвало да се позоват на член 268 ДФЕС, уреждащ общата компетентност на Съда по искове за обезщетение за вреди, основани на извъндоговорната отговорност на Съюза.

II. Правна уредба

5. В настоящия случай освен членове 268, 270 и 340 ДФЕС са приложими и посочените по-долу разпоредби.

6. Член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз и условията за работа на другите служители на Съюза, към който препраща член 270 ДФЕС, гласи: „Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и лице, за което се прилага настоящият правилник, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице по смисъла на член 90, параграф 2. По спорове от финансов характер Съдът има неограничена компетентност“.

7. Член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица, разглеждан във връзка с член 91, параграф 2 от същия, предвижда, че лице, за което се прилага Правилникът, може да предяви жалба пред Съда само ако преди това е подало жалба до органа по назначаването срещу акт, който нарушава неговите интереси.

8. По делото, по което е постановено обжалваното решение, както и в предишното производство, свързано с исковете за обезщетение за вреди в резултат от смъртта на г‑н Missir Mamachi di Lusignano и неговата съпруга, са били цитирани или са били приложени няколко други разпоредби на Правилника за длъжностните лица. Поради това е необходимо те да бъдат посочени тук.

9. Цитираните относими части от член 73 от Правилника за длъжностните лица са следните: „1. От датата на постъпване на служба длъжностното лице е осигурено за рисковете „професионално заболяване“ или „злополука“ по начина, предвиден в правилата, приети по общо съгласие на органите по назначаването на институциите на Съюза след консултации с Комитета по правилника. Длъжностното лице участва във финансирането на вноските за осигуряване срещу непрофесионални рискове в размер до 0,1 % от основната му заплата. Тези правила уточняват кои рискове не се покриват. 2. Гарантираните плащания са, както следва: a) в случай на смърт: на изброените по-долу лица се изплаща еднократна сума, равна на петкратната основна годишна заплата, изчислена въз основа на месечните заплати, получени от длъжностното лице през последните дванадесет месеца преди злополуката: – на съпруга на длъжностното лице и на децата му в съответствие с приложимото наследствено право; въпреки това сумата, платима на съпруга, не може да бъде в размер по-малък от 25 % от размера на еднократната сума; – ако няма лица от горната категория — на други низходящи в съответствие с приложимото за длъжностното лице наследствено право; – ако няма лица от двете горни категории — на възходящите в съответствие с приложимото за длъжностното лице наследствено право; – ако няма лица от нито една от трите горни категории — на институцията“.

10. Други разпоредби от Правилника за длъжностните лица, на които е правено позоваване, са изложени по-долу.

11. Член 40, параграф 2, подточка iii) от Правилника за длъжностните лица дава право на длъжностно лице да получи неплатен отпуск по лични причини, ако наред с останалото е необходимо „да подпомага съпруга(та) си, роднина по възходяща линия, роднина по низходяща линия, брат или сестра в случай на удостоверено от медицински орган сериозно заболяване или увреждане“.

12. Член 42б от Правилника за длъжностните лица предвижда, че „[в] случай на удостоверено от медицински орган сериозно заболяване или увреждане на съпруг на длъжностно лице, на роднина по възходяща или низходяща линия, брат или сестра, длъжностното лице може да ползва отпуск по семейни причини без право на основна заплата“.

13. Член 55а, параграф 2, буква д) от Правилника за длъжностните лица допуска длъжностното лице да работи на непълно работно време, ако това е необходимо, наред с останалото, „за полагане на грижи за сериозно болен или инвалид — съпруг(а), роднина по възходяща или низходяща линия, брат или сестра“.

III. Фактическата обстановка и обжалваното решение

14. В обжалваното решение е изложена подробно фактическата обстановка ( 4 ). За целите на настоящото заключение основните аспекти могат да бъдат обобщени, както следва.

15. Убийството на г‑н Missir Mamachi di Lusignano и съпругата му е извършено на 18 септември 2006 г. в обзаведена къща, наета от делегацията на Европейската комисия за двамата съпрузи и четирите им деца.

16. След това трагично събитие децата са поставени под настойничеството на своите баба и дядо. Комисията изплаща на децата на починалото длъжностно лице в качеството им на негови наследници сумата, гарантирана в член 73 от Правилника.

17. Г‑н Livio Missir Mamachi di Lusignano, бащата на починалото длъжностно лице и настойник на децата, остава недоволен от сумата, изплатена на основание член 73 от Правилника за длъжностните лица. На основание член 270 ДФЕС той предявява иск за изплащане на няколко суми, представляващи обезщетение за имуществени и неимуществени вреди, причинени в резултат на трагичното събитие. Исковете са предявени както от името на децата, в качеството им на наследници на починалото длъжностно лице и от тяхно собствено име, така и от името на бащата на починалото длъжностно лице. Това е довело до серия от дела (А), предшестващи настоящата серия от производства (Б).

А. Първата серия от дела

18. Като въведение към тази серия от дела е необходимо да се обясни контекстът, в който те са били решени. Към съответния момент са съществували три съдебни юрисдикции в рамките на Съда като институция на Съюза, а именно: Съдът, Общият съд и Съдът на публичната служба. Последният е бил компетентен да се произнася като първа инстанция по дела, образувани на основание на член 270 ДФЕС.

19. Следователно въпросът дали искът за обезщетение за вреди е трябвало да бъде предявен на основание на член 268 ДФЕС, или на основание на член 270 ДФЕС, е бил от значение не само за определяне на правното основание на исковете, но и за да се прецени дали делото ще бъде разгледано на първа инстанция от Съда на публичната служба, или от Общия съд. Считам, че този контекст е повлиял на изводите, направени в решението от 10 септември 2015 г., Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, наричано по-нататък „решението за преразглеждане“), и е от значение за разбирането му.

20. Посочената серия от дела е започнала пред Съда на публичната служба, който на 12 май 2011 г. постановява решението по дело Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (F‑50/09, EU:F:2011:55). Съдът на публичната служба отхвърля иска като неоснователен в частта относно имуществените вреди и като недопустим в частта относно твърдените неимуществени вреди.

21. В рамките на производството по обжалване, в решение от 10 юли 2014 г., Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), с което се отменя първоинстанционното решение, Общият съд се произнася служебно относно компетентността на Съда на публичната служба да разгледа иска като първа инстанция. Наред с другото Общият съд прави разграничение между вредите, претърпени от починалото длъжностно лице и от децата като негови наследници, от една страна, и вредите, претърпени лично от децата и от бащата, от друга страна. Общият съд приема, че Съдът на публичната служба „не е бил компетентен ab initio“ да разгледа иска, предявен от бащата и от децата от тяхно собствено име. Съгласно това решение той е бил компетентен само по отношение на иска за обезщетение на неимуществените вреди, претърпени от починалото длъжностно лице и децата му в качеството им на негови наследници. Исковете за обезщетение за неимуществени вреди, предявени от децата и бащата на починалото длъжностно лице от тяхно име, трябвало да се предявят пред Общия съд на основание на член 268 ДФЕС.

22. За да избегне процедурно раздвояване, Общият съд постановява, че когато правоприемниците на починало длъжностно лице искат обезщетяването на различни вреди, причинени от едно и също деяние, както в качеството си на правоприемници (на основание член 270 ДФЕС), така и от свое име (на основание член 268 ДФЕС), те следва да могат да съединят тези искания, като предявят един-единствен иск. Предвид липсата на компетентност на Съда на публичната служба по отношение на част от тези искове (а именно предявените на основание на член 268 ДФЕС) този „един-единствен иск“ можело да се предяви само пред Общия съд. Този съд бил въззивна инстанция по дела, образувани на основание на член 270 ДФЕС, и първоинстанционен съд по исковете, предявени на основание на член 268 ДФЕС.

23. Впоследствие това решение на Общия съд, постановено в производство по обжалване, е преразгледано и частично отменено от Съда с решението за преразглеждане. В последното посочено решение Съдът по същество постановява, че в мотивите на решението по жалбата Общият съд е изтълкувал неправилно компетентността на Съда на публичната служба да разглежда спорове, които произтичат от служебното правоотношение.

24. Така при преразглеждането Съдът приема, че всички разглеждани искания за обезщетение за вреди са от компетентността на Съда на публичната служба съгласно член 270 ДФЕС. С други думи, не само искът на децата в качеството им на наследници на починалото длъжностно лице, но и исковете за обезщетение за неимуществени вреди, предявени от тяхно име, както и искът на бащата на починалото длъжностно лице могат да бъдат предявени на основание на член 270 ДФЕС и следователно попадат в компетентността на Съда на публичната служба.

25. След преразглеждането, когато делото е върнато на Общия съд за ново разглеждане, последният постановява решение от 7 декември 2017 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874), в което присъжда претендираните от децата и бащата на починалото длъжностно лице имуществени и неимуществени вреди.

Б. Настоящата серия от дела

26. Едновременно с първата серия от дела бащата и децата на починалото длъжностно лице, към които се присъединяват майка му, брат му и сестра му, подават два нови иска.

27. На 16 септември 2011 г. те предявяват пред Общия съд иск за извъндоговорна отговорност, като се позовават на членове 268 и 340 ДФЕС. Впоследствие обаче го оттеглят и той е заличен от регистъра на Съда с определение от 25 ноември 2015 г., Missir Mamachi di Lusignano и Sintobin/Комисия (T‑494/11, непубликувано, EU:T:2015:909).

28. На 7 ноември 2012 г. същите ищци предявяват пред Съда на публичната служба иск за обезщетение на основание на член 270 ДФЕС. Той е регистриран под номер F‑132/12. Това производство е спряно за първи път на 6 юни 2013 г. до постановяване на решенията, с които приключват производствата по дела T‑401/11 P и T‑494/11, и за втори път, след преразглеждането от Съда и връщането на Общия съд на делото, до постановяване на решението, с което приключва производството по дело T‑401/11 P RENV‑RX.

29. На 2 септември 2016 г., след разформироването на Съда на публичната служба, дело F‑132/12 е прехвърлено на Общия съд и е регистрирано под номер T‑502/16.

30. Разформироването на Съда на публичната служба отчасти спомага за преодоляване на опасенията, изразени при разрешаването на първата серия дела.

31. Вземайки предвид решението от 7 декември 2017 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874), с което се присъжда обезщетение на бащата и на децата, Общият съд приема, че трябва да се произнесе само по исковете на майката на починалото длъжностно лице, както и по тези на брат му и на сестра му.

32. На 20 ноември 2019 г. Общият съд постановява обжалваното решение, с което присъжда като обезщетение за неимуществените вреди, претърпени в резултат на убийството на починалото длъжностно лице, а именно 50000 евро на майка му и по 10000 евро на брат му и на сестра му.

IV. Жалбата

33. С жалба, подадена в секретариата на Съда на 30 януари 2020 г., Комисията иска от Съда: – да отмени обжалваното решение в частта, в която Общият съд е осъдил Комисията да поправи неимуществените вреди, понесени от г‑жа Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano и г‑н Stefano Missir Mamachi di Lusignano (сестра и брат на починалото длъжностно лице) в резултат на смъртта на последния, – да постанови решение по същество, с което да бъде отхвърлен като недопустим искът, предявен пред първата инстанция, – да осъди г‑н Stefano Missir Mamachi di Lusignano и г‑жа Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano да заплатят съдебните разноски в настоящото производство и в първоинстанционното производство.

34. Ответниците поддържат, че Съдът следва: – да отхвърли жалбата, – да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в настоящото производство и в първоинстанционното производство.

35. Предвид настъпилата пандемия от COVID‑19 Съдът не провежда заседание, но страните отговарят писмено на поставените им въпроси.

36. В жалбата се изтъкват две основания: грешки при прилагане на правото (първо основание) и нарушение на задължението за мотивиране (второ основание).

37. По искане на Съда настоящото заключение се ограничава до анализа на първото основание на жалбата.

38. Жалбоподателят разделя първото основание на две части.

39. В първата част се сочи грешка при прилагане на правото при тълкуването на понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, като в рамките на тази първа част се оспорват точки 48—64 от обжалваното решение.

40. Във втората част на първото основание при условията на евентуалност се изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при признаването в полза на брата и сестрата на починало длъжностно лице на правото на иск за обезщетение за неимуществени вреди въз основа на Правилника за длъжностните лица. С тази част се оспорват точки 134 и 135 от обжалваното решение.

V. Анализ

41. В обжалваното решение Общият съд приема, че е компетентен да се произнесе по исковете на майката, брата и сестрата на починалото длъжностно лице на основание на член 270 ДФЕС и присъжда обезщетение.

42. В рамките на първото основание на жалбата си Комисията оспорва констатациите на Общия съд относно компетентността по предявените от сестрата и брата искове. По същество Комисията счита, че в случай на смърт на длъжностно лице само лицата, посочени в член 73 от Правилника за длъжностните лица, могат да предявят иск за обезщетение на основание на член 270 ДФЕС. Братята и сестрите, които не са посочени в тази разпоредба, могат да предявят иск за неимуществени вреди в такава хипотеза само на основание на член 268 ДФЕС.

43. Комисията прави извода си въз основа на решението за преразглеждане, в което Съдът, позовавайки се на член 73 от Правилника за длъжностните лица, постановява, че бащата, както и децата на починалото длъжностно лице, претендиращи обезщетение от свое име, могат да се позоват на член 270 ДФЕС. Както ще докажа по-долу, предложеното от Комисията тълкуване на тази съдебна практика е твърде формалистично и трудно защитимо.

44. Ще предложа едно различно разбиране на същата съдебна практика, което води до заключението, че производството по член 270 ДФЕС е правилното приложимо производство, при което всяко лице може да предяви иск за обезщетение от свое име, ако претенцията му за установяване на отговорността на институцията или на друг орган на Съюза произхожда от служебното правоотношение на длъжностно лице с институция или с орган на Съюза.

45. Първо ще разгледам съдебната практика, свързана с исковете за обезщетение по член 270 ДФЕС (А), а след това ще направя по-конкретен анализ на доводите, изтъкнати в жалбата (Б).

А. Исковете за вреди по член 270 ДФЕС

46. С член 270 ДФЕС се установява специална компетентност на Съда по спорове в областта на публичната служба. Посочената разпоредба отграничава тези спорове „между Съюза и негови служители“ от другите спорове, които са от компетентността на Съда, и посочва, че актът, уреждащ границите и условията на тази компетентност, е Правилникът за длъжностните лица.

47. Причината за отделянето на споровете относно публичната служба от другите подсъдни на Съда дела може да се обясни със специалното отношение на доверие, което трябва да съществува между институциите и техните длъжностни лица, „за да се гарантира на гражданите доброто изпълнение на възложените на институциите задачи от общ интерес“ ( 5 ). Това отношение, както е обяснено в практиката на Съда, се основава на взаимни права и задължения и включва задължението на институцията за полагане на дължимата грижа по отношение на длъжностните лица ( 6 ). Спецификата на тези отношения изисква специфична оценка на отговорността на институцията към нейните служители ( 7 ).

48. Член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица е разпоредбата, която установява връзка с компетентността по член 270 ДФЕС. Той предвижда, че „Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и лице, за което се прилага настоящият правилник […]“.

1. Значението на израза „всеки […] спор“, който се съдържа в член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица

49. Съгласно член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица всеки спор, възникнал във връзка с Правилника за длъжностните лица, може да бъде отнесен до Съда на Европейския съюз на основание на член 270 ДФЕС.

50. Текстът на Правилника за длъжностните лица обаче не предвижда отговорност на институция за вреди, причинени на неин служител. Поради това възниква въпросът дали искът за обезщетение за вреди, причинени от неизпълнение на задължение на институция по отношение на неин служител, може да бъде предявен на основание на Правилника за длъжностните лица. С други думи, изразът „всеки […] спор“ означава ли също така и спор относно обезщетение за вреди, което институцията дължи в резултат от неизпълнение на задълженията си към своите служители?

51. В член 73 от Правилника за длъжностните лица изрично се споменава един вид право на компенсация, което възниква в случай на увреждане или на смърт на длъжностно лице. Това право обаче не е право на обезщетение за вреди, а е право на получаване на предварително определено гарантирано плащане. То не зависи от доказването на претърпените вреди или на размера им. В случай на смърт на длъжностното лице член 73, параграф 2, буква а) от Правилника за длъжностните лица предвижда, че това право принадлежи на съпруга и децата на починалото длъжностно лице. Ако починалото длъжностно лице не е имало съпруг или деца към момента на смъртта си, правото преминава към други низходящи в съответствие с приложимото за длъжностното лице наследствено право. Ако няма лица от нито една от двете горни категории, право да получат гарантираното плащане имат роднините по възходяща линия. И накрая, ако няма лица от нито една от трите посочени категории, гарантираното плащане ще бъде в полза на институцията.

52. Гарантираното плащане не зависи от размера на реалните вреди, който би могъл да надхвърля това плащане. Следователно Съдът е бил сезиран с претенциите на пострадалите длъжностни лица за допълнително обезщетение, когато те са смятали, че гарантираното плащане не покрива претърпените от тях вреди. Съдът приема, че в такива ситуации длъжностното лице действително има право на пълно обезщетение ( 8 ).

53. По този начин Съдът признава, че отговорността за вреди, произтичащи от служебно правоотношение, е предвидена в Правилника за длъжностните лица. Ето защо той постановява, че такова обезщетение следва да се претендира по реда на член 270 ДФЕС, а не по реда на член 268 ДФЕС ( 9 ). Това право е различно от правото на получаване на гарантираното плащане, предвидено в член 73 от Правилника за длъжностните лица. По този начин Съдът инкорпорира в Правилника за длъжностните лица извъндоговорната отговорност на институциите или на органите на Съюза в качеството им на работодатели.

54. Следователно исковете за обезщетение за имуществени и неимуществени вреди, произтичащи от служебно правоотношение, попадат в обхвата на компетентността на Съда, предвидена в член 270 ДФЕС и член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, а освен това, както потвърждава цитираната по-горе съдебна практика, те действително са били разгледани от Съда на основание на член 270 ДФЕС.

55. Това тълкуване бе потвърдено съвсем наскоро в решението за преразглеждане, в което Съдът пояснява, че когато в основаната на спора между длъжностно лице и институция е служебното правоотношение, спорът попада в обхвата на член 270 ДФЕС „дори когато става въпрос за искане за обезщетение“ ( 10 ).

56. Следователно „всеки […] спор“, които съгласно член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица може да бъде отнесен до Съда в рамките на процедурата, предвидена в член 270 ДФЕС, включва искания за обезщетение на имуществените и неимуществените вреди, произтичащи от служебно правоотношение с институция на Съюза.

57. Това все още оставя открит въпроса за това кой има право да предяви иск за обезщетение за вреди по член 270 ДФЕС.

2. Значение на израза „лице, за което се прилага настоящият правилник“, съдържащ се в член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица

58. Отговорът на въпроса кой има право да предяви иск пред Съда по член 270 ДФЕС зависи от значението на израза „лице, за което се прилага настоящият правилник“, съдържащ се в член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица.

59. При тълкуването на правото на Съюза Съдът се ръководи и ограничава от текста, контекста и целта на тълкуваните разпоредби, както и от собствената си предходна съдебна практика, където вече е пояснено значението на разглежданите разпоредби.

60. Що се отнася до текста, изразът „за което се прилага настоящият правилник“ не помага да се разбере дали иск по член 270 ДФЕС може да бъде предявен само от длъжностните лица, или и от други лица, и ако е така, от кои лица.

61. За обстоятелството, че самият текст не е от решаващо значение, свидетелстват, първо, различията в езиковите версии на една и съща разпоредба и второ, изборът на думи в преводите на предишни решения на Съда от френски на английски език. Що се отнася до езиковите версии, сравнителният анализ показва, че в различните езикови версии на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица се използват някои различни изрази. От една страна, в немската, английската, испанската и хърватската версия се използва изразът „apply“. От друга страна, във френската и италианската версия се използват съответно термините „visées“ и „indicate“. Терминът „apply“ предполага предоставяне на права на дадено лице или възлагане на задължения и изисква да се провери кои са лицата, на които са предоставени правата или са възложени задълженията. Терминът „visées“, от друга страна, изглежда, единствено изисква да се установи за кой се отнася текстът на Правилника, независимо в какво качество и в какъв контекст е споменато съответното лице. При все това, разбира се, е възможно на тези изрази да се припишат различни значения. В крайна сметка значението не може да бъде разглеждано отделно от тълкуващия орган и от контекста, в който той го анализира.

62. Втората индикация, че текстът сам по себе си не е от решаващо значение за разбирането на смисъла, е преводът на английски език на термина „visées“, използван в текста на френски език на решенията на Съда. Достатъчно е да се спомене преводът на решението за преразглеждане, който показва колко е трудно да бъдеш верен както на текста, така и на лицето, осъществяващо тълкуването. В точка 33 от английския текст на решението се използва изразът „any person referred to in these Regulations“ ( 11 ). В точки 34 и 42 от същото решение в английския текст се използва изразът „persons covered by“ ( 12 ), а в точка 50 — изразът „persons mentioned in the Staff Regulations“ ( 13 ). В текста на френски език във всички цитирани точки е използван само изразът „visées“.

63. От гледна точка на контекста изразът „лице, за което се прилага настоящият правилник“ намира своето място в Правилника за длъжностните лица. Член 1 от този акт определя приложното му поле по следния начин: „Настоящият правилник се прилага по отношение на длъжностните лица на Съюза“. Ако се тълкува във връзка с посочената разпоредба, спорният израз може да се разбира като отнасящ се само до длъжностните лица на Съюза. Това би означавало, че само длъжностните лица, а не и други лица могат да сезират Съда със спорове по член 270 ДФЕС.

64. Възможно е обаче различно тълкуване, ако се разгледа целият текст на Правилника за длъжностните лица. Всъщност този правилник се прилага пряко и по отношение на други лица, обикновено членове на семейството на длъжностното лице, като им предоставя пряко определени права ( 14 ) или ги посочва като ползващи се от правата на длъжностното лице ( 15 ). Този факт, както и изборът в член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица да не се използва изразът „длъжностно лице“, а „лице, за което се прилага настоящият правилник“, водят до заключението, че кръгът на лицата, които могат да се позовават на тази разпоредба, е по-широк. Следователно контекстът не дава категоричен отговор на въпроса за значението на понятието „лице, за което се прилага настоящият правилник“.

65. Целта на Правилника за длъжностните лица е да организира взаимоотношенията между институциите на Съюза и техните служители, така че да се създаде взаимно доверие между тях ( 16 ). Изграждането на такова доверие често може да включва вземането под внимание на други лица, по-специално, но не само, на членовете на семействата им. Така Съдът признава, че макар целта на Правилника за длъжностните лица е само да уреди правоотношенията между европейските институции и техните длъжностни лица, това се постига както чрез установяване на система от взаимни права и задължения, така и чрез „призна[ване] в полза на някои членове от семейството на длъжностното лице [на] права, на които те могат да се позовават пред Европейските общности“ ( 17 ). От това може да се заключи, че изразът „лице, за което се прилага настоящият правилник“ включва и други лица, които са засегнати от служебното положение на длъжностното лице в рамките на институция на Съюза.

66. И накрая, дори и да е било възможно да се даде стеснително тълкуване, което включва само длъжностните лица, Съдът е предпочел по-широко тълкуване, което също е било възможно. Той вече е постановявал, че понятието „лицe, за което се прилага настоящият правилник“ не включва само длъжностните лица. В практиката на Съда на лицата, които претендират да получат статут на длъжностни лица ( 18 ) или да бъдат назначени на работа ( 19 ), се признава правото да предявят претенциите си въз основа на Правилника за длъжностните лица. Съдeбнете практика признава право на иск по член 270 ДФЕС на бившия съпруг на бивше длъжностно лице ( 20 ), както и на съпруг на бивш член на институция на Съюза, с когото последният се е развел ( 21 ).

67. Изброените в предходната точка лица обаче не са претендирали обезщетение за вреди, а защита на други права, които Правилникът за длъжностните лица изрично им предоставя пряко, като например права по общата схема за здравно осигуряване ( 22 ) или право на наследствена пенсия ( 23 ).

68. Първото и засега единствено дело, по което Съдът признава правото на лица, различни от самото длъжностно лице, да претендират обезщетение за вреди, е решението на Общия съд по първото дело Missir Mamachi di Lusignano (T‑401/11 P RENV‑RX) ( 24 ), постановено, след като с решението на Съда за преразглеждане делото се връща на Общия съд.

69. Решението за преразглеждане признава правото на бащата и на децата на починалото длъжностно лице да претендират неимуществени вреди от свое име, а не в качеството си на негови наследници. Следователно това решение признава, че всеки от тях има статута на „лице, за което се прилага настоящият правилник“.

3. Източник на процесуалното право на иск за обезщетение за вреди по член 270 ДФЕС

70. Откъде произтича правото на лицата, различни от длъжностните лица, да предявят иск за обезщетение за вреди от свое име на основание на член 270 ДФЕС и на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица?

71. Според мен това право е следствие от инкорпорирането в Правилника за длъжностните лица на отговорността на институцията за вреди, в случаите, в които те произтичат от служебното правоотношение. В резултат от това инкорпориране правата за получаване на обезщетение за вреди, които са резултат от такава извъндоговорна отговорност, се предявяват по реда, предвиден в Договора относно споровете в областта на публичната служба, а именно в член 270 ДФЕС. Правото на предявяване на искове за обезщетение за вреди по този ред, а не по реда, установен в член 268 ДФЕС, вече е било обосновано по този начин, когато исковете са били предявявани от самите длъжностни лица ( 25 ).

72. Моето разбиране е, че същото се отнася и за случаите, когато лица, които не са длъжностни лица, предявяват искове за обезщетение за вреди, за които се твърди, че са причинени от неизпълнение на задълженията на институцията, произтичащи от служебно правоотношение. Именно това включва посочените лица в обхвата на понятието „лице, за което се прилага настоящият правилник“. Ако искът за обезщетение за вреди произтича от служебно правоотношение, той може да бъде предявен само на основание на член 270 ДФЕС и не може да бъде предявен на основание на член 268 ДФЕС.

73. Считам, че това разбиране следва и от съдебната практика. Възниква известно объркване, тъй като в решението за преразглеждане ( 26 ) Съдът се позовава на член 73, параграф 2, буква а) от Правилника за длъжностните лица, за да потвърди, че както бащата, така и децата са били процесуално легитимирани да предявят иск за обезщетение по член 270 ДФЕС ( 27 ).

74. Същевременно решението за преразглеждане не сочи, че правото на обезщетение за вреди и следователно свързаното с него процесуално право за предявяване на иск за обезщетение за вреди се основават на член 73 от Правилника за длъжностните лица. Позоваването на член 73 от Правилника за длъжностните лица или на други негови разпоредби, като например на членове 40, 42б или 55а, служи само като указание, че лицата, посочени в тези разпоредби, биха могли да предявят иск за обезщетение, тъй като поради техните близки връзки с длъжностно лице, признати от тези разпоредби, те биха могли да претърпят претендираните неимуществени вреди.

75. Източникът на потенциалното им право на обезщетение, което ги поставя в обхвата на понятието „лица, за които се прилага настоящият правилник“, е отговорността на институцията за неизпълнение на задължението, поето по силата на служебно правоотношение, по отношение на длъжностното лице, с което лицата, претендиращи неимуществени вреди, са имали близка връзка.

76. Позоваването на тези други разпоредби обаче не трябва да се разбира като изключване на други лица. Ако дадено лице не е упоменато никъде в Правилника за длъжностните лица, това не означава, че то не може да бъде „лице, за което се прилага настоящият правилник“ в смисъл, че Правилникът му предоставя права на обезщетение в случай на смърт на длъжностно лице, за която отговаря назначилата го институция, и с което лицето е било в близки отношения.

77. Ако например племенница на починало длъжностно лице предяви иск за обезщетение по член 270 ДФЕС, искът ѝ не може да бъде отхвърлен само на основание че тя не е спомената никъде в Правилника за длъжностните лица. Тя би доказала процесуалната си легитимация по-трудно, отколкото братята или сестрите, тъй като при тях Съдът може да се позове на изричното признаване на близките им връзки с длъжностното лице, когато решава дали да приеме иска за допустим. Въпреки това, ако племенницата може да докаже близката си връзка с починалото длъжностно лице, поради което е възможно наистина да е претърпяла неимуществени вреди, тя би била в същото положение като бащата, майката, децата или братята и сестрите, които предявяват иск от свое име. Следователно тя би имала право да предяви иск за обезщетение на основание на член 270 ДФЕС.

4. Обосновка на предложения подход относно компетентността във връзка с обезщетенията за вреди съгласно член 270 ДФЕС

78. Съществуват редица съображения в полза на предложеното широко тълкуване на израза „лице, за което се прилага настоящият правилник“, съдържащ се в член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, което обуславя компетентност по член 270 ДФЕС за всички искове за обезщетение за вреди, свързани със служебно правоотношение.

79. Първо, съдебната практика вече се е спряла на разширителното тълкуване на компетентността относно исковете за обезщетение за вреди по член 270 ДФЕС. Доколкото самата практика на Съда го обвързва при извършване на тълкуването, ограничаването на приложното поле на член 270 ДФЕС би изисквало изрично отклонение от първата серия дела Missir Mamachi di Lusignano ( 28 ). В тези дела Съдът признава правото на бащата и на децата да претендират обезщетение на основание на член 270 ДФЕС, без това право да е изрично предвидено в Правилника за длъжностните лица, включително в член 73 от него. Следователно позоваването на тази разпоредба не може да се разбира като посочване на правното основание на подобно обезщетение. То по-скоро е знак, че тези лица се намират в близки отношения с длъжностното лице, което им дава право да искат обезщетение за неимуществени вреди в случай на неговата смърт, за която е отговорна институцията, чийто служител е било длъжностното лице.

80. Решенията на Съда по първата серия дела (решението за преразглеждане и решението на Общия съд, постановено след връщането на делото) могат да се тълкуват най-добре като посочващи, че член 270 ДФЕС и член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица установяват компетентността на Съда да разглежда искове за обезщетение за вреди, когато те са свързани със служебното правоотношение между длъжностно лице и институция на Съюза, независимо от това кой предявява такъв иск.

81. В решението за преразглеждане тълкуването на Съда е постановено в зависимост от съществуващия тогава контекст, в който Съдът на публичната служба е бил компетентен да се произнася като първа инстанция по дела, образувани на основание на член 270 ДФЕС ( 29 ). Разширителното тълкуване на тази компетентност следователно е позволявало в една и съща юрисдикция да бъдат концентрирани дела, свързани със служебно правоотношение с институция на Съюза. Това допринася за ефективността на съдебната защита.

82. Въпреки, че впоследствие Съдът на публичната служба е разформирован и компетентността му е прехвърлена на Общия съд ( 30 ), тези аргументи са все още валидни. Следователно второто основание за разширителното тълкуване на компетентността по искове за обезщетение за вреди по член 270 ДФЕС е ефективността на съдебната защита, която се постига, ако исковете, които се отнасят до едно и също събитие, произтичащо от служебно правоотношение, могат да бъдат обединени в едно съдебно производство, разгледани от един и същи съд или от един и същ съдебен състав.

83. И накрая, тълкуването, съгласно което всички искове за обезщетение за вреди, произтичащи от служебно правоотношение с институция на Съюза, трябва да се предявяват по реда на член 270 ДФЕС, внася повече яснота и предвидимост по отношение на правилата за компетентност пред съдилищата на Съюза, което допринася за спазването на принципа на правовата държава ( 31 ). Предоставяйки ясно разграничение между компетентността относно искове за обезщетение за вреди въз основа на извъндоговорна отговорност на Съюза по член 268 и по член 270 ДФЕС, това тълкуване спомага за очертаването на съдебната архитектура на Европейския съюз ( 32 ) и подобрява достъпа на правните субекти до съдилищата на Съюза.

84. В светлината на изложените до тук съображения ще анализирам доводите, изтъкнати от Комисията в настоящата жалба.

Б. Анализ на първото основание на жалбата

1. Първата част от първото основание на жалбата

85. В първата част на първото основание Комисията твърди, че Общият съд (в точки 48—64 от обжалваното решение) е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, както и че това тълкуване противоречи на позицията на Съда, възприета в решението за преразглеждане.

86. На първо място, Комисията счита, че изводът на Общия съд, че „братята и сестрите са лица, за които се прилага Правилникът именно поради семейната им връзка с починалото длъжностно лице“ ( 33 ), както и водещите до този извод мотиви представляват погрешно тълкуване на приложимото право.

87. Според Комисията правото на братята и сестрите да предявят иск, с който претендират обезщетение за неимуществени вреди на основание на член 270 ДФЕС, може да се обоснове единствено с член 73 от Правилника за длъжностните лица. Това се дължи на начина, по който Комисията разбира за изводите на Съда в решението за преразглеждане. В това отношение Комисията твърди, че изводите на Общия съд противоречат на точка 34 от това решение.

88. В точка 34 от решението за преразглеждане Съдът посочва, че „[в] член 73, параграф 2, буква а) от Правилника за длъжностните лица изрично са посочени „низходящите“ и „възходящите“ на длъжностното лице като лица, които при смърт на последното могат да получат плащане. Следователно тази разпоредба се прилага както за жалбоподателя, така и за децата на починалото длъжностно лице“.

89. Въпреки това, както твърдят ответниците, тази точка не изключва възможността лицата, които не са посочени в член 73 от Правилника за длъжностните лица, също да предявят иск на основание на член 270 ДФЕС и на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, а и Съдът не е твърдял това в решението за преразглеждане. По-скоро в тази част от мотивите на Съда се посочва само, че низходящите и възходящите са лица, които имат право на гарантирани плащания (а не на обезщетения за вреди!).

90. Тълкуването, съгласно което позоваването на член 73 от Правилника за длъжностните лица служи единствено за посочване на наличието на близки отношения между ищеца и длъжностно лице, но не е от съществено значение за съществуването на правото на иск за обезщетение, дава последователно обяснение на практиката на Съда ( 34 ). Това тълкуване се подкрепя от други части на решението за преразглеждане, а именно от точки 38 и 42. Те потвърждават, че основният въпрос във връзка с установяването на правото на иск е дали претенцията произхожда от служебно правоотношение „дори когато става въпрос за искане за обезщетение“. Следователно компетентността по член 270 ДФЕС възниква когато „искането за обезщетение [e] подадено от всяко друго лице, за което, при все че не е длъжностно лице, се прилага Правилникът за длъжностните лица поради наличие на семейна връзка с длъжностно лице, когато в основата на спора е служебното правоотношение между длъжностното лице и съответната институция“ ( 35 ).

91. Вече изложих доводи защо формалистичното тълкуване на позицията на Съда в решението за преразглеждане е погрешно. По същество това решение не може да се разбира в смисъл, че Съдът е приел, че правото на бащата и на децата на обезщетение се урежда от член 73 от Правилника за длъжностните лица. Тази разпоредба урежда правото на гарантирано плащане до определен размер, но не и правото на обезщетение за вреди. Позоваването на член 73 от Правилника за длъжностните лица в решението за преразглеждане може да се разбира, както правилно е пояснил Общият съд, само като указание за близката връзка на жалбоподателите с починалото длъжностно лице.

92. Позоваването на член 73 или на членове 40, 42б или 55а от Правилника за длъжностните лица, при положение че нито един от тях не урежда отговорността за вреди, при преценката на правата на бащата, на майката, на децата или на братята и сестрите да предявят иск за обезщетение на основание на член 270 ДФЕС, е само показател за вероятна prima facie процесуална легитимация на тези ищци. Причината да се избере член 270 ДФЕС, а не член 268 ДФЕС като основание на исковете им, се дължи на обстоятелството, че те са „лица, за които се прилага настоящият правилник“, тъй като претендират обезщетение за вреди, за които се твърди, че произтичат от отговорността на институцията, основаваща се на служебното правоотношение на длъжностно лице, с което те са имали близка връзка.

93. Следователно Общият съд правилно е обосновал извода си, че братята и сестрите имат право да претендират обезщетение за неимуществени вреди, като се е позовал на близката им връзка с починалото длъжностно лице, която е призната в някои разпоредби на Правилника за длъжностните лица.

94. Комисията нарича подобно разбиране „принципно твърдение“, което изисква обяснение как „може да се прави позоваване на семейните отношения въз основа на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица“. Ако под „принципно твърдение“ Комисията е имала предвид общоприложимо правно тълкуване на компетентността на Съда по спорове, свързани с публичната служба, считам, че Общият съд е обяснил в достатъчна степен своето разбиране, като е наблегнал на обстоятелството, че основанието за компетентността на Съда по член 270 ДФЕС и член 91, параграф 1 от Правилника е във връзката на исковете със служебното правоотношение и със съответната отговорност на институцията на Съюза.

95. Тъй като отговорността за вреди е инкорпорирана в Правилника за длъжностните лица посредством предходната практика на Съда, всеки, който може основателно да твърди, че има близка връзка с длъжностното лице, за чието служебно правоотношение става въпрос, има право да предяви иск на основание член 270 ДФЕС. Лицата, чиято близка връзка е изрично призната в Правилника за длъжностните лица, независимо от контекста, са в добра позиция да докажат своята процесуална легитимация, но споменаването им в тези разпоредби не е нито условие, нито основание за техните процесуални права. То е само признание на законодателно равнище, че тези лица най-вероятно имат близка връзка с длъжностното лице и следователно могат да претендират за неимуществени вреди в случай на неговата смърт.

96. Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че процесуалните права на братята и сестрите да предявят иск за обезщетение за неимуществени вреди на основание на член 270 ДФЕС, са обосновани от близката им връзка с длъжностното лице, чието служебно правоотношение с Комисията е в основата на техния иск.

97. Общият съд също така не е допуснал грешка, настоявайки, че обстоятелството, че братът и сестрата не са посочени в член 73 от Правилника за длъжностните лице, не следва да ги лишава от „процесуалната възможност да поискат на основание на член 270 ДФЕС обезщетение за собствените им вреди“ ( 36 ). Накрая, Общият съд не е допуснал грешка и като е заключил, че решението за преразглеждане позволява такова тълкуване.

98. На второ място, Комисията твърди, че изводът на Общия съд противоречи на изискването на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, съгласно което жалбата трябва да се отнася до законосъобразността на акт, който засяга интересите на жалбоподателя.

99. Този довод трябва да бъде отхвърлен, тъй като искът за обезщетение, предявен от ищците, се основава на твърдението за незаконосъобразност на такъв акт. Всъщност, преди да предявят иска, съгласно член 90 от Правилника за длъжностните лица, към който препраща член 91, параграф 1 от него, братът и сестрата са поискали от Комисията да им изплати обезщетение за вреди, което Комисията е отказала да направи. Едва след отказа на Комисията те предявяват искове за обезщетение пред Общия съд. Въпреки че обезщетението се иска поради незаконосъобразното бездействие на Европейската комисия по отношение на починалото длъжностно лице, искът същевременно съдържа претенция за отмяна на отказа на Комисията.

100. Процесуалното изискване за предварително изчерпване на административната процедура пред компетентната институция на Съюза е необходима стъпка, когато искът за обезщетение за вреди се предявява по реда на член 270 от ДФЕС. При исковете за обезщетение за вреди обаче — а същото важи и за случаите, когато такива искове се предявяват от самите длъжностни лица — понякога вредата е причинена от самия атакуван акт, с който институцията е отказала определени престации на длъжностното лице, а друг път причината за вредата е в някакъв друг акт или (без)действие на институцията ( 37 ). В последния случай обаче искът за обезщетение може да бъде предявен само след като такова обезщетение е поискано и отказано от съответната институция ( 38 ). Следователно едно незаконосъобразно действие (или бездействие) може да бъде причината за настъпване на вредите, но е необходимо да се подаде жалба срещу акта, с който се отказва исканото обезщетение ( 39 ). Такава е била ситуацията по настоящото дело.

101. Бих искал да добавя, че именно фактът, че едно и също незаконно действие (бездействие) е предизвикало предявяването на исковете за обезщетение във всички разглеждани случаи, независимо дали са заведени от децата в качеството им на наследници на длъжностното лице, или от бащата, майката и децата от тяхно име, или от брата и сестрата, които също искат обезщетение за претърпените лично от тях неимуществени вреди, е в полза на обединяването на тези искове в рамките на един и същ процесуален способ.

102. В заключение, предоставянето на възможност на лица, които не са длъжностни лица, да се позовават на производството по член 270 ДФЕС не премахва процесуалните изисквания, предвидени в Правилника за длъжностните лица, нито пък премахва изискването жалбата да се отнася до законосъобразността на акт, който засяга интересите на жалбоподателя. Следователно тълкуването на Общия съд не противоречи на текста на член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица, както твърди Комисията. Поради това този довод трябва да бъде отхвърлен.

103. На трето място, Комисията твърди, че обосноваването на възможността за предявяване на иск за обезщетение с близката връзка на дадено лице с длъжностното лице предоставя на Съда дискреционно правомощие да прецени дали е налице акт, който засяга интересите на жалбоподателя.

104. Този довод се основава на погрешното разбиране на Комисията за причината за позоваване на други текстове от Правилника за длъжностните лица в допълнение към член 91, параграф 1 от него. По-конкретно Комисията посочва, че ако процесуалната легитимация на жалбоподателя се основава само на разпоредба, която доказва близката му връзка с длъжностното лице, то „един жалбоподател винаги може да се счита за лице, за което се прилага Правилникът за длъжностните лица, независимо от връзката между акта, който оспорва, и задълженията, предвидени в Правилника за длъжностните лица“.

105. В настоящия случай процесуалната легитимация на ищците да предявят иск, обаче не се основава на разпоредби от Правилника за длъжностните лица, които доказват тяхната близка връзка с длъжностното лице (като членове 40, 42б или 55а). Тази процесуална легитимация произтича от връзката между твърдените вреди и служебното правоотношение с институцията. Следователно братята и сестрите на едно починало длъжностно лице могат да предявят иск за обезщетение за вреди на основание на член 270 ДФЕС поради връзката между твърдяната вреда и оспорвания акт, с който тази институция е нарушила задължението си, основано на служебно правоотношение с починалото длъжностно лице.

106. Доколкото искът за обезщетение за вреди е свързан със служебното правоотношение на длъжностното лице, с което ищецът трябва да докаже близки връзки, считам, че Съдът правилно е насочил и ограничил правото си на преценка. Свободата на преценката на Съда при анализа дали въпросното лице е можело prima facie да има право на обезщетението за вреди, което претендира, не се различава от правомощието за преценка, с което съдилищата по принцип се ползват, когато се произнасят по иск за обезщетение.

107. По тази причина следва да се отхвърлят доводите, че правомощието на Общия съд да прецени процесуалната легитимация на жалбоподателите е дискреционно.

108. По твърдението на Комисията, че възприемането на позицията на Общия съд би довело до това да се разреши и на синдикатите да предявяват искове, е достатъчно да се отбележи, че съгласно установената съдебна практика член 91 от Правилника за длъжностните лица се прилага само за индивидуални спорове. С други думи, са изключени исковете, които се считат за колективни по своята същност, каквито са тези, предявени от синдикална организация ( 40 ).

109. Поради всички гореизложени причини считам, че първата част от първото основание на жалбата следва да се отхвърли.

2. Втората част от първото основание на жалбата

110. Във втората част на първото си основание Комисията критикува точки 134 и 135 от обжалваното решение и по същество твърди, че само лицата, изрично посочени в член 73 от Правилника за длъжностните лица, попадат в обхвата на този правилник за целите на получаване на обезщетение от Комисията за неимуществени вреди, произтичащи от смъртта на длъжностно лице. Братята и сестрите не попадали в обхвата на тази разпоредба и претенциите им трябвало да се отхвърлят.

111. Точка 134 от обжалваното решение представлява кръстосана препратка към точки 33 и 34 от решението за преразглеждане. Тъй като този въпрос вече беше поставен в рамките на първата част на първото основание на жалбата на Комисията, към него са относими същите аргументи, които вече бяха изложени във връзка с първата част на първото основание.

112. В точка 135 от обжалваното решение се пояснява, че основното съображение, съдържащо се в точки 33 и 34 от съдебното решение за преразглеждане, е всички искове за обезщетение за вреди, които се основават на служебно правоотношение с институция на Съюза, да останат от компетентността на Съда на публичната служба. Поради това посочените дела са тълкувани като отнасящи се до компетентността, предвидена в член 270 ДФЕС. Тази преценка ми се струва правилна.

113. В оспорваната точка от съдебното решение се уточнява още, че в точка 35 от решението за преразглеждане е било пояснено, че не е от значение дали бащата действително е имал право да получи гарантираното плащане, за да се установи правото му да предяви иск за обезщетение по член 270 ДФЕС. Ако се приеме тълкуването, съгласно което член 73 от Правилника за длъжностните лица сочи само за наличието на близка връзка на лицето с длъжностното лице, а не установява правото му да предяви иск, разяснението на Общия съд в тази точка не представлява грешка при прилагане на правото.

114. Следователно втората част от първото основание на жалбата също следва да се отхвърли.

VI. Заключение

115. С оглед на гореизложеното считам, че първото основание на жалбата следва да се отхвърли, без да се засяга обосноваността на другите основания на жалбата.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Вж. част 3 от настоящото заключение.

( 3 ) Millet, T. Staff cases in the judicial architecture of the future, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley. Kluwer Law International, 2000, 221—231.

( 4 ) Точки 1—28 от обжалваното решение.

( 5 ) Решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 44). Вж. също решения от 24 март 2011 г., Dover/Парламент (T‑149/09, непубликувано, EU:T:2011:119, т. 46) и от 11 юни 2019 г., De Esteban Alonso/Комисия (T‑138/18, EU:T:2019:398, т. 46).

( 6 ) Решение от 29 юни 1994 г., Klinke/Съд (C‑298/93 P, EU:C:1994:273, т. 38). Вж. също решения от 24 март 2011 г., Dover/Парламент (T‑149/09, непубликувано, EU:T:2011:119, т. 46) и от 11 юни 2019 г., De Esteban Alonso/Комисия (T‑138/18, EU:T:2019:398, т. 46).

( 7 ) Van Raepenbusch, S. La convergence entre les régimes de responsabilité extracontractuelle de l’Union européenne et des États membres. — ERA-Forum, Vol. 12,2012, No 4, 671—684, p. 681; Božac, I. Odgovornost za štetu u okviru službeničkog prava Europske unije. Doktorski rad, Sveučilište u Zagrebu, 2019. (Liability for damages in European Union civil service law. Doctoral Thesis, University of Zagreb, 2019), pp. 20 et 206—208.

( 8 ) Решения от 8 октомври 1986 г., Leussink/Комисия (169/83 и 136/84, EU:C:1986:371, т. 13) и от 9 септември 1999г., Lucaccioni/Комисия (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, т. 22).

( 9 ) Решение от 22 октомври 1975г., Meyer-Burckhardt/Комисия (9/75, EU:C:1975:131, т. 7); определение от 10 юни 1987 г.; Pomar/Комисия (317/85, EU:C:1987:267, т. 7); точки 48 и 50 от решението за преразглеждане.

( 10 ) Точки 38 и 42 от решението за преразглеждане, както и цитираната съдебна практика.

( 11 ) Точка 33 от решението за преразглеждане; курсивът е мой.

( 12 ) Точки 34 и 42 от решението за преразглеждане; курсивът е мой.

( 13 ) Точка 50 от решението за преразглеждане; курсивът е мой.

( 14 ) Например съгласно член 70 от Правилника за длъжностните лица съпругът и децата на издръжка на починалото длъжностно лице имат право на неговата тримесечна заплата или пенсия съгласно член 80 от същия правилник. Съгласно член 72 от правилника съпругът (при определени условия) и децата на длъжностното лице имат право на здравно осигуряване.

( 15 ) Така например съгласно член 24 от Правилника длъжностното лице има право на съдействие от страна на институцията, в случай че то или член на неговото семейство са подложени на посегателства срещу личността или имуществото с оглед на длъжността, която заема това лице, или на служебните му задължения. Освен това съпругът, болните деца или роднините могат да се възползват от правото на длъжностното лице да вземе неплатен отпуск по лични причини на основание на член 40 от Правилника за длъжностните лица. По подобен начин децата могат да се възползват от правото на длъжностното лице на отпуск за отглеждане на дете съгласно член 42а, а съпругът и някои роднини могат, на основание член 42б, да се възползват от правото на длъжностното лице на отпуск по семейни причини в случай на заболяване или от правото на длъжностното лице да работи на непълно работно време на основание на член 55а.

( 16 ) Вж. обяснението в точка 47 от настоящото заключение.

( 17 ) Решение от 10 юни 1999 г., Johannes (C‑430/97, EU:C:1999:293, т. 19). Това е потвърдено в точка 31 от решението за преразглеждане.

( 18 ) Решение от 11 март 1975 г., Porrini и др. (65/74, EU:C:1975:38).

( 19 ) Решение от 15 януари 1987 г., Ainsworth и др./Комисия и Съвет (271/83, 15/84, 36/84, 113/84, 158/84, 203/84 и 13/85, EU:C:1987:7).

( 20 ) Решение от 16 април 1997 г., Kuchlenz-Winter/Комисия (T‑66/95, EU:T:1997:56).

( 21 ) Решение от 21 април 2004 г., M/Съд на Европейския съюз (T‑172/01, EU:T:2004:108).

( 22 ) Какъвто е случаят в решението от 16 април 1997 г., Kuchlenz-Winter/Комисия (T‑66/95, EU:T:1997:56).

( 23 ) Какъвто е случаят в решението от 21 април 2004 г., M/Съд на Европейския съюз (T‑172/01, EU:T:2004:108).

( 24 ) Решение от 7 декември 2017 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874).

( 25 ) Вж. делата, изброени в бележка под линия 8.

( 26 ) Точка 34 от решението за преразглеждане.

( 27 ) В жалбата си Комисията прави извод, че член 73, параграф 2, буква а) от Правилника за длъжностните лица изброява лицата, които имат право на обезщетение съгласно този правилник в случай на смърт на длъжностно лице, поради което само те и никое друго лице се явяват „лица, за които се прилага настоящият правилник“.

( 28 ) И решението за преразглеждане, и решение от 7 декември 2017 г., Missir Mamachi di Lusignano и др./Комисия (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874).

( 29 ) Решение на Съвета 2004/752/EО, Евратом: Решение на Съвета от 2 ноември 2004 година за създаване на Съда на публичната служба (OВ L 333, 2004 г., стр. 7; Специално издание на български език 2007 г., глава 1, том 5, стр. 142).

( 30 ) Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (OВ L 200, 2016 г., стр. 137).

( 31 ) Според Венецианската комисия предвидимостта на правните норми е част от изискванията на правовата държава. Европейска комисия за демокрация чрез право (Венецианска комисия), Rule of Law Checklist, Strasbourg, 2016, p. 15.

( 32 ) Становище на генералния адвокат Wathelet по дело Missir Mamachi di Lusignano/Комисия (C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:593, т. 60—62).

( 33 ) Точка 62 от обжалваното решение.

( 34 ) Вж. обяснението в точки 70 и 77 от настоящото заключение.

( 35 ) Точка 42 от решението за преразглеждане, курсивът е мой.

( 36 ) Точка 61 от обжалваното решение.

( 37 ) Вж. например решение от 11 юни 2019 г., De Esteban Alonso/Комисия (T‑138/18, EU:T:2019:398).

( 38 ) Вж. например решение от 12 юли 2012 г., Комисия/Nanopoulos (T‑308/10 P, EU:T:2012:370, т. 61).

( 39 ) Вж. например решение от 23 октомври 2003 г., Sautelet/Комисия (T‑25/02, EU:T:2003:285).

( 40 ) Решение от 8 октомври 1974 г., Union syndicale – Service public européen и др./ Съвет (175/73, EU:C:1974:95, т. 19).