ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н P. CRUZ VILLALÓN

представено на 30 май 2013 година ( 1 )

Дело C-85/12

Société Landsbanki Islands HF

срещу

Kepler Capital Markets SA

Frédéric Giraux

(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Франция)

„Свобода на установяване — Кредитни институции — Директива 2001/24/ЕО — Условия за приемане на мерки за оздравяване и ликвидация на кредитни институции — Органи, оправомощени да приемат тези мерки — Специален закон — Равно третиране — Съдебна защита — Lex fori — Lex concursus“

1. В контекста на сриването на финансовата система, настъпило в Исландия в рамките на избухналата през 2008 г. международна финансова криза, исландският парламент приема серия от мерки за оздравяване на различни финансови институции, установени в тази държава, една от които иска да противопостави на основание Директива 2001/24/ЕО ( 2 ) два запора, наложени във Франция от съдилищата на тази държава членка. По същество поставеният от Cour de cassation въпрос е дали въпросните мерки за оздравяване, въпреки че са били приети от законодателен орган, са обхванати от Директивата, чийто предмет е взаимното признаване на мерки за оздравяване и на производства по ликвидация, за които е взето решение от административни или съдебни органи.

2. Настоящият въпрос представлява типичен пример за трудностите, които понякога могат да възникнат в резултат на използването от правото на Съюза на определени основополагащи категории от националното право. Както ще посоча по-нататък, освен формите и nomen в тези случаи трябва да се вземат предвид съдържанието, и по-специално целите, на които служат тези категории в правото на Съюза, от една страна, и в правото на държавите членки, от друга. Този дух на приспособяване на националните категории към контекста на Съюза трябва да вдъхнови и разглеждането на трудностите, които възникват в настоящия случай от тълкуването на директива, която подобно на Директива 2001/24 не е могла да допусне финансова криза с характеристиките и размерите, които търпим дори днес. Безспорно, производен на това положение е въпросът дали национална правна уредба, приета по спешност, като тази в настоящия случай, както и взетите решения за нейното приложение трябва да бъдат включени в обхвата на Директива 2001/24. Не това е обаче въпросът, с който посредством настоящото преюдициално запитване е сезиран Съдът.

3. Ето защо, а и за да се придържам към използваните в поставения въпрос термини, ще предложа своеобразно „функционално“ тълкуване на категориите „административен орган“ и „съдебен орган“ по смисъла на Директива 2001/24, така че при определени условия препращането към тези органи да може да обхване и „законодателния орган“. С други думи, прибягването до националната законодателна власт за приемането на мерките, съдържащите си в директивата, не трябва да има за резултат изключването на същите от приложното поле на въпросната директива.

I – Правна уредба

А – Право на Съюза

4. Директива 2001/24 установява правилата за взаимното признаване на мерките за оздравяване и на производствата по ликвидация на кредитните институции. Някои от съображенията ѝ са от интерес за настоящото дело: „(6) На административните или съдебни органи на държавата членка по произход трябва да бъде предоставено изключително правомощие да вземат решения относно мерките за оздравяване, предвидени в действащото законодателство и съществуващи в практиката на тази държава членка, както и да прилагат посочените мерки. Поради трудностите при хармонизиране на законодателствата и практиката на държавите членки е нужно да бъде установено взаимно признаване от държавите членки на мерките, които всяка от тях предприема за възстановяване на жизнеспособността на лицензираните от нея кредитни институции. (7) Необходимо е да се гарантира, че мерките за оздравяване, предприети от административните или съдебни органи на държавата членка по произход, и действията на лицата или органите, които са определени от държавните органи да ръководят изпълнението на съответната мярка за оздравяване, имат действие във всички държави членки. Това се отнася и за мерките, свързани с възможността за временно преустановяване на плащанията, временно спиране на изпълнителните действия или намаляване на вземанията, както и за всички други мерки, които могат да засегнат съществуващи права на трети лица. […] (12) Принципът на равното третиране на кредиторите с оглед на техните възможности за предявяване на съдебен иск изисква административните или съдебни[те] органи на държавата членка по произход да предприемат нужните действия, които да позволят на кредиторите в приемащата държава членка да упражнят правото си да предявят съдебен иск в предвидените за тази цел срокове. […] (16) Равноправно третиране на кредиторите изисква кредитната институция да бъде ликвидирана в съответствие с принципите на единство и универсалност, които предполагат изключителна компетентност на административните или съдебни[те] органи на държавата членка по произход и признаване на техните решения. Тези решения трябва без формалности да пораждат във всички други държави членки последиците, предписани от законодателството на държавата членка по произход, освен ако настоящата директива не предвижда друго. […] (20) Индивидуалното предоставяне на информация на известните кредитори е също толкова важно, колкото публикуването, за да им позволи при нужда те да предявят вземанията си или да представят възражения по вземанията в установените срокове. В тази насока не следва да се допуска дискриминация на кредиторите с местожителство в държава членка, различна от държавата членка по произход, на основата на тяхното място на пребиваване или характера на вземанията им. Докато трае производството по ликвидация, кредиторите трябва да получават информация периодично и по подходящ начин. […] (23) Важно е да се спазва принципът, че процесуалните и материално-правните последици на мерките за оздравяване или производствата по ликвидация се определят от законодателството на държавата членка по произход. Необходимо е също да се има предвид, че тези последици могат да противоречат на правилата, които са обичайно приложими за икономическата и финансовата дейност на съответната кредитна институция и нейните клонове в други държави членки. В някои случаи препращането към правото на друга държава членка е неизбежно проявление на принципа на приложимост на правото на държавата членка по произход. […] (30) Действието на мерките за оздравяване или производствата по ликвидация по отношение на висящо съдебно производство се уреждат от законодателството на държавата, в която е висящо производството, по изключение от приложението на принципа lex concursus (прилагане на стълкновителния закон). Последиците на тези мерки или производства за отделните изпълнителни действия, които произтичат от висящи съдебни производства, се уреждат от законодателството на държавата членка по произход в съответствие с общото правило, установено в настоящата директива“.

5. В член 2 от Директива 2001/24 са посочени, доколкото това е от значение в настоящия случай, различни определения: „[…] „административни или съдебни органи“ са административни или съдебни органи на държавите членки, които имат компетентност по отношение на мерки за оздравяване или производства по ликвидация, „мерки за оздравяване“ са мерките, които имат за цел да запазят или възстановят финансовото състояние на кредитна институция и биха могли да засегнат съществуващите права на трети лица, включително мерки, свързани с възможност за временно преустановяване на плащания, спиране на изпълнителни действия или намаляване на вземанията, […] „производство по ликвидация“ е колективно производство, което е открито и контролирано от административни или съдебни[те] органи на държава членка за реализация на активите под надзора на тези органи, включително когато производството се прекратява със споразумение между кредитора и длъжника или друга подобна мярка, […]“.

6. Член 3 от Директива 2001/24, озаглавен „Предприемане на мерки за оздравяване — приложимо право“, гласи следното: „1. Само административни или съдебни органи на държавата членка по произход са компетентни да вземат решение за прилагане на една или повече оздравителни мерки в кредитна институция, включително в клоновете, установени в други държави членки. 2. Мерките за оздравяване се прилагат в съответствие със законовите и подзаконовите разпоредби и с процедурите, приложими в държавата членка по произход, доколкото друго не е предвидено в настоящата директива. Посочените мерки произвеждат пълно действие, в съответствие със законодателството на тази държава членка, в цялата Общност, без допълнителни формалности, включително по отношение на трети лица в други държави членки, дори когато приложимите за тях правила на приемащата държава не предвиждат такива мерки или предписват условия за прилагането им, които не са изпълнени. Мерките за оздравяване са действащи в цялата Общност от момента, в който станат действащи в държавата членка, в която са предприети“.

7. Член 9 от директивата, озаглавен „Откриване на производство по ликвидация — Информация, която следва да се предоставя на други компетентни органи“, гласи следното в параграф 1: „Само административните или съдебните органи на държавата членка по произход, които отговарят за ликвидацията, имат правомощия да вземат решение за откриване на производство по ликвидация на кредитна институция, включително на клоновете, установени в други държави членки. Взетото от административния или съдебен орган на държавата членка по произход решение за откриване на производство по ликвидация се признава без допълнителни формалности на територията на всички останали държави членки и има действие там от момента, в който стане действащо в държавата членка, в която е открито производството“.

8. Член 10 от Директива 2001/24, озаглавен „Приложимо право“, гласи следното: „1. Кредитна институция се ликвидира в съответствие със законовите и подзаконовите разпоредби и процедурите, приложими в нейната държава членка по произход и по реда, предвиден в същата държава, доколкото настоящата директива не предвижда друго. 2. Правото на държавата членка по произход определя по-конкретно: […] д) последиците от производството по ликвидация за действията, предприети от отделни кредитори, с изключение на висящите съдебни производства съгласно член 32; […] л) правилата за нищожност, унищожаемост или неприложимост на правни действия, които увреждат всички кредитори“.

9. По силата на член 32 от директивата „[п]оследиците на мерки за оздравяване или производство по ликвидация за висящо съдебно производство за вещ или право, отнети от кредитната институция, се определят изключително от правото на държавата членка, в която се води висящото съдебно производство“.

10. По силата на разпоредбите, съдържащи се в член 6, параграф 1 и в членове 7, 13 и 14 от Директива 2001/24, решенията, с които се постановява приемането на мярка за оздравяване или откриването на производство по ликвидация, трябва да се публикуват в Официалния вестник на Европейския съюз и да бъдат съобщени на известните кредитори на засегнатата институция, които пребивават или чието седалище е в другите държави членки.

Б – Исландското право

11. Общият режим на несъстоятелността в Исландия се урежда от Закон № 21/91 от 26 март 1991 г., член 138 от който гласи, че в случай на откриване от съд на производство по несъстоятелност автоматично се отменя запорът върху имущество на длъжника, при условие че засегнатото имущество е включено в масата на несъстоятелността. Същата разпоредба се прилага към запорите, учредени шест месеца преди датата на обявяване в несъстоятелност, както и към запорите и действията по принудително изпълнение, предприети по искане на роднина на длъжника за период от шест до двадесет и четири месеца преди обявяването му в несъстоятелност, освен ако роднината не докаже пред съд, че към този момент длъжникът е бил в състояние да изпълнява задълженията си въпреки въпросната мярка.

12. Директива 2001/24 е транспонирана посредством Закон № 161/2002 от 20 декември 2002 година относно финансовите институции.

13. Като първа законодателна мярка след избухването на банковата и финансовата криза в Исландия Закон № 125/2008 от 6 октомври 2008 година за плащанията на държавната хазна при извънредни обстоятелства оправомощава исландския орган за финансов надзор (наричан по-нататък „FME“) да се намесва в дейността на финансовите институции посредством мерки като упражняване на правомощията на общото събрание на акционерите, разпускане на управителния съвет и поемане на транзакциите на институцията или назначаването на временен управителен съвет.

14. Един месец по-късно Закон № 129/2008 от 13 ноември 2008 година, който отменя член 98 от Закон № 161/2002, забранява предявяването на съдебни искове срещу финансовите институции, които са поставени под „мораториум“, и постановява спиране на висящите производства, освен ако в закон не е предвидено друго или се установи извършено престъпление.

15. Скоро след това Закон № 44/2009 от 15 април 2009 г., цитиран по-специално в първия преюдициален въпрос, който поставя запитващата юрисдикция, въвежда серия от преходни разпоредби, по силата на които разпоредбите на Закон № 161/2002 относно ликвидацията на финансовите институции трябва да се приложат към институциите, на които е бил наложен „мораториум“ към датата на влизане в сила на Закон № 44/2009. Приложението е трябвало да се извърши според Закон № 44/2009, „както ако решението за ликвидацията на институцията беше взето от съд към датата на влизане на закона в сила“.

16. В същото време Закон № 44/2009 отменя забраната, въведена със Закон № 129/2008.

17. Въпросните преходни разпоредби предвиждат в точка II.2, че след изтичането на „мораториума“ институциите, които са се възползвали от него, автоматично ще се считат за поставени в производство по ликвидация, без да е необходимо нарочно съдебно решение.

18. Накрая, що се отнася до настоящото производство, Закон № 161/2002 е бил предмет на нова реформа, въведена със Закон № 132/2010 от 16 ноември 2010 г., в смисъл че производството по ликвидация няма да се открие автоматично след изтичането на „мораториума“, а само ако временният управителен съвет и ликвидационният съвет поискат това съвместно със съдебния орган преди датата на изтичане на „мораториума“.

II – Фактите

19. Дружеството Landsbanki Islands HF (наричано по-нататък „Landsbanki“) е исландска кредитна институция, върху която на 10 ноември 2008 г. са наложени два запора във Франция по искане на г-н Giraux — кредитор, пребиваващ в тази държава членка.

20. Landsbanki оспорва въпросните запори пред френските съдилища, като се позовава на мерките за оздравяване и ликвидация, приети преди това от исландските органи ( 3 ).

21. На първо място, Landsbanki поддържа пред Tribunal de grande instance de Paris, че приетите в Исландия мерки са противопоставими на френския му кредитор и че в съответствие с исландското законодателство (Закон № 44/2009 и Закон № 21/1991) всички мерки за принудително изпълнение от 15 май 2008 г. са нищожни с обратна сила.

22. Tribunal de grande instance отхвърля претенцията на Landsbanki с решение от 25 юни 2009 г. Този съд приема, че мерките за оздравяване и ликвидация, произтичащи от исландския Закон № 44/2009, не са включени в приложното поле на Директива 2001/24, поради което са неприложими във Франция, в резултат на което не може да се пристъпи към вдигане на запорите, наложени по искане на г-н Giraux.

23. Решението на Tribunal de grande instance е потвърдено на 4 ноември 2010 г. от Cour d’appel de Paris. Този съд приема, от една страна, че прилагането на исландската правна уредба не може да има за последица отмяна с обратна сила, на която се позовава Landsbanki, и от друга страна, че дори да настъпи тази последица, законодателните разпоредби, които я предизвикват, не представляват мерки за оздравяване и ликвидация, приети от „административните и съдебни[те] органи“ по смисъла на Директива 2001/24.

24. Cour d’appel уточнява, че исландската норма, която забранява да се предявяват съдебни искове срещу кредитни институции, на които е наложен мораториум (Закон № 161/2002), е била отменена на 15 април 2009 г. със Закон № 44/2009.

25. След обжалване на това решение пред Cour de cassation последният отправя настоящото преюдициално запитване.

III – Преюдициалните въпроси

26. Точното съдържание на преюдициалните въпроси е следното: „1. Трябва ли членове 3 и 9 от Директива 2001/24/ЕО относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции да се тълкуват в смисъл, че мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като произтичащите от исландския Закон № 44/2009 от 15 април 2009 г. следва да се разглеждат като мерки, приети от административен или съдебен орган по смисъла на тези членове? 2. Трябва ли член 32 от Директива 2001/24/ЕО да се тълкува в смисъл, че изключва възможността национална разпоредба като член 98 от исландския закон [№ 161/2002] от 20 декември 2002 г., с който се забранява образуването на съдебни производства или се спират всякакви производства срещу финансова институция от момента на влизане в сила на мораториум, да породи последици по отношение на обезпечителни мерки, наложени в друга държава членка преди установяването на мораториума?“.

27. Cour de cassation напомня, че съгласно Директива 2001/24 административните или съдебните органи на държавата членка по произход са единствено компетентни да вземат решение за прилагане на мерки за оздравяване или ликвидация спрямо кредитна институция, включително спрямо клоновете ѝ, открити в други държави членки.

IV – Производството пред Съда

28. Преюдициалното запитване постъпва в секретариата на Съда на 20 февруари 2012 г.

29. Писмени становища са представили ответникът в главното производство, Надзорният орган на ЕАСТ (наричан по-нататък „ЕАСТ“), френското, исландското и португалското правителство, както и Комисията.

30. В съдебното заседание от 7 март 2013 г. устни становища представят ответникът в главното производство, ЕАСТ, френското правителство и Комисията.

V – Съображения

А – По първия преюдициален въпрос

31. Landsbanki поддържа, че производството по ликвидация, предвидено по-специално в преходните разпоредби на Закон № 44/2009, е правна последица, която този закон свързва със съдебното решение, с което са налага мораториумът; в настоящия случай това е решението на районния съд на Рейкявик от 5 декември 2008 г. Ето защо следвало да се приеме, че наложените в Исландия мерки за оздравяване и ликвидация са приети от компетентните административни и съдебни органи по смисъла на Директива 2001/24, поради което трябва да бъдат признати във Франция. Друго разрешение би противоречало на защитата на равното третиране на кредиторите. От друга страна, според него определящо значение трябва да се придаде на факта, че от функционална гледна точка мерките, приети от исландския законодател, не се различават от административен или съдебен акт, тъй като се отнасят до отделни положения и интереси, а освен това могат да подлежат на обжалване, подобно на административните и съдебните актове. Френското правителство се съгласява с двете последни забележки.

32. От своя страна, г-н Giraux поддържа, че мерките за оздравяване и/или ликвидация могат да се приемат единствено от административните или съдебните органи, тъй като фактът, че дадена законодателна норма не може да бъде обжалвана, означава, че единствено административните и съдебните решения могат да гарантират на кредиторите, че мерките са приети предвид особеното финансово положение на всеки отделен случаи и че същите могат да бъдат обжалвани. От друга страна, г-н Giraux подчертава, че директивата прави ясно разграничение между мерки за оздравяване и производства по ликвидация, като и едните, и другите са подчинени на собствен режим, отговарящ на съответните им цели. Следователно и едните, и другите се нуждаят от самостоятелно административно или съдебно решение, без в съответствие с Директива 2001/24 приемането на мярка за оздравяване да може да има последици върху производство по ликвидация.

33. Френското, исландското и португалското правителство поддържат, че членове 2, 3 и 9 от директивата трябва да се считат за приложими към мерките, произтичащи от Закон № 44/2009. Само така според тях може да се осъществи преследваната с директивата цел, която не е нещо различно от взаимното и автоматично признаване на мерките за оздравяване и ликвидация, приети от органите на държавите членки.

34. Френското правителство посочва, че би било източник на противоречие да се откаже признаването на произтичащите от Закон № 44/2009 мерки, а в замяна на това да се предостави такова на административните или съдебните решения, които прилагат същите тези мерки. Във връзка с член 3, параграф 1 и член 9, параграф 1 от директивата френското правителство твърди, че целта им е не толкова да се гарантира, че мерките са приети от административния или съдебния орган, колкото да се осигури, че същите могат да бъдат приети единствено от органите на държавата членка по произход, с изключение на всяка друга държава членка. Португалското правителство, от своя страна, смята, че правният режим, който определя всички последици, настъпили от прилагането на мерките за оздравяване, трябва да включва административни или съдебни мерки.

35. Комисията поддържа, че тъй като националните норми относно несъстоятелността не са хармонизирани, Директива 2001/24 се ограничава да установи взаимното признаване на приетите мерки, за да се осигури жизнеспособността на институциите. При това положение, спазвайки минималните критерии, наложени от директивата, държавата по произход трябва да посочи компетентните органи за приемане на тези мерки. Тази свобода не трябва да се ограничава поради правната и конституционна култура на всяка държава членка или поради смисъла, който понятията за административен и законодателен акт могат да имат във всеки отделен случай.

36. За Комисията съществено значение има не фактът, че въпросната мярка е била приета от парламент или от съд, а че в съответствие с директивата тя е обоснована с финансовото положение на отделна институция, поради което в приложното поле на директивата не попадат общите мерки спрямо целия финансов сектор и тези, при които не се прави разлика в приложението им и които не се отнасят до отделни лица. Според нея в настоящия случай е важно да се направи разграничение между разпоредбите на Закон № 161/2002 в редакцията му, приложима към фактите, които поради общия си характер и поради това че при прилагането им не се прави разлика по отношение на лицата, не могат да попаднат в обхвата на Директива 2001/24, и решенията, взети от FME и от районния съд на Рейкявик при упражняване на правомощията, предоставени им от Закон № 161/2002. Тези последни решения, приети в приложение на въпросния закон, са според Комисията безспорно от компетентността на административен или съдебен орган по смисъла на Директива 2001/24.

37. ЕАСТ от своя страна изтъква, че по настоящото дело всички мерки са били приети от FME или от компетентния съдебен орган. Според него не е била приложена „автоматичната система“ за образуване на производство по ликвидация, предвидена в Закон № 44/2009, която впоследствие е отменена със Закон № 132/2010.

Б – По втория преюдициален въпрос

38. Landsbanki поддържа, че член 32 от Директива 2001/24 допуска прилагането на член 98 от Закон № 161/2002, по силата на който е приет мораториумът, който според него е пречка наложените във Франция запори да произведат действието си. За Landsbanki изразът „висящо съдебно производство“, използван в член 32, се отнася единствено до съдебните производства по същество. Освен това според него съображение 30 от директивата потвърждава, че законодателството на държавата членка по произход трябва да определи действието на мерки като мораториум върху „отделните изпълнителни действия“, които произтичат от висящи производства, като без съмнение запорът представлява действие от такъв характер.

39. Г-н Giraux смята, че въпросът е недопустим, тъй като член 98 от Закон № 161/2002 е неприложим към настоящия спор. Според него, ако тази разпоредба възпрепятства единствено образуването на съдебни производства срещу институция, на която е наложен мораториум, тя не може да се приложи към запор, който е наложен преди мораториума. Освен това той изтъква, че разпоредбата е обявена за противоконституционна и заменена със Закон № 44/2009.

40. Френското и исландското правителство, Комисията и ЕАСТ поддържат, че трябва да се прави разграничение между „висящи съдебни производства“, които се уреждат от правото на държавата, в която са образувани (lex fori), и „отделните действия“, които се уреждат от правото на държавата по произход (lex concursus). Това следвало от тълкуването на член 32 от Директива 2001/24 в светлината на съображение 30 към нея и на член 10, параграф 2, буква д) от същата директива. Член 32 включвал единствено съдебните производства по същество, а не допълнителните действия на принудително изпълнение. От своя страна, запорите предвид целите на директивата (по-специално универсалността и равенството на кредиторите) били отделни действия, които се уреждат от правото на държавата членка по произход.

41. Комисията твърди по-специално, че мерките за принудително изпълнение, включително запорите, чието действие продължава във времето, трябва да се уреждат от правото на държавата по произход от датата на приемане на мерки за оздравяване и ликвидация дори ако мерките за принудително изпълнение са били приети преди тази дата. Мерките за оздравяване и ликвидация имали обратно действие спрямо действията за принудително изпълнение, когато това е предвидено от правото, приложимо в държавата по произход.

42. В по-общ план Комисията твърди, че Директива 2001/24 няма за последица автоматично да забрани или да спре всички действия, предприети в други държави членки по отношение на дадена институция, веднага след като тя е била предмет на мерки за оздравяване или ликвидация в друга държава членка. Безспорно единствено последната може да приеме мерки за оздравяване или ликвидация на институция, която се намира на нейна територия (мерки, които могат да бъдат ефикасни само ако разгърнат действието си във всички държави членки), но нищо в директивата не възпрепятства останалите държави членки да приемат мерки или да образуват производства от друго естество, каквито могат да бъдат исковете за договорна отговорност или наказателните производства.

VI – Преценка

43. Cour de cassation поставя два въпроса с много различна сложност. Това се доказва от факта, че пренията между участващите в това производство се концентрират върху първия въпрос, тъй като на практика всички постигат съгласие по отношение на отговора, който трябва да се даде на втория въпрос.

44. Без да пропусна да предложа на Съда отговора, който според мен трябва да се даде на втория от поставените от запитващия съд въпроси, основно ще се съсредоточа върху първия. При това ще го направя, като се помъча да се придържам стриктно към предмета на въпроса.

А – Първият въпрос

1. Ограничаване на предмета му

45. Първият от въпросите може да се перифразира по следния начин: Възможно ли е парламент, особено посредством законодателното производство, да приеме мерките, които Директива 2001/24 възлага неизменно на националните „административни или съдебни органи“ на държавата членка по произход? Cour de cassation не дава изчерпателна дефиниция на законодателните мерки, които са предмет на въпроса му, но по-общо се позовава на „мерките за оздравяване или ликвидация на финансова институция като произтичащите от исландския Закон № 44/2009 от 15 април 2009 г.“.

46. Въпреки това както от акта, с който се отправя преюдициалното запитване, така и от пренията между страните може да се направи извод, че мерките по Закон № 44/2009, които са от значение в случая, са основно преходните разпоредби, по силата на които институциите, на които е бил наложен мораториум към датата на влизане в сила на Закон № 44/2009 — какъвто е случаят с Landsbanki на 5 декември 2008 г., — трябва автоматично да се считат в производство по ликвидация, без да е необходимо съдебно решение в този смисъл.

47. Тази конкретна законодателна разпоредба според Landsbanki има за последица прилагането в настоящия случай на исландската правна уредба, която урежда производствата по ликвидация, и по-специално вдигането на запора върху имуществото му. Дали това е или не последицата от тази мярка обаче е въпрос, по който в настоящия случай не е необходимо да се вземе становище.

48. Всъщност от акта, с който се отправя преюдициалното запитване, следва, че тълкуването на релевантното исландско право в производството a quo е предмет на спор между страните, което налага Cour de cassation да се произнесе в главното производство по констатацията на Cour d’appel, че не е доказано, че Landsbanki би се е възползвало от прилагането на член 138 от Закон № 21/91, който урежда общия режим на несъстоятелността, което би означавало вдигане на запорите, наложени върху имуществото му.

49. Същественият мотив за решението, взето от Cour d’appel, обаче не е липсата на доказателства относно прилагането на исландската правна уредба, на която се позовава Landsbanki — въпрос, който, както вече посочих, остава отворен, — а фактът, че във всеки случай тази уредба не се съдържа в административно или съдебно решение по смисъла на директивата, а в законодателна разпоредба, която не попада в приложното поле на Директива 2001/24, което прави проблема за приложимостта в случая на Закон № 21/91 ирелевантен.

50. Става въпрос следователно за предварителен въпрос, от който зависи дали запитващата юрисдикция трябва или не да разгледа по същество проблема относно определянето на релевантното и приложимо в производството a quo исландско право. Всъщност е очевидно, че ако Съдът стигне до извода, че съдържащите се в Закон № 44/2009 мерки не могат да се приравнят на административни или съдебни решения по смисъла на Директива 2001/24, няма да е налице необходимото условие, за да може Landsbanki да обоснове от правна страна претенцията си, която изтъква пред френските съдилища, а именно че във Франция се признава действието на такива мерки, тъй като Франция би била задължена да признае действието им само ако въпросните мерки попадат в приложното поле на тази директива.

51. Накрая следва да се направи допълнително уточнение в смисъл, че в настоящото производство е от значение и фактът, че с решение от 22 ноември 2010 г. районният съд на Рейкявик постановява, че Landsbanki подлежи на процедура по ликвидация. Въпросното решение като съдебно такова очевидно би попаднало в приложното поле на Директива 2001/24, поради което би направило хипотетичен въпроса относно автоматичната ликвидация, предвидена в Закон № 44/2009.

52. Безспорно е обаче, че Landsbanki вече е било в производство по ликвидация, след като на 29 април 2009 г. — т.е. малко след влизането в сила на Закон № 44/2009 — е назначен ликвидационен съвет от съд. С това назначаване автоматизмът на ликвидацията, установен в Закон № 44/2009, произвежда в определена степен действието си спрямо Landsbanki още от самото начало, позволявайки по този начин на въпросната финансова институция да се позове пред френските съдилища на исландското законодателство в областта на несъстоятелността с цел вдигане на залога, наложен върху имуществото му. На практика решението на районния съд на Рейкявик от 22 ноември 2010 г. най-точно казано не образува производството по ликвидация на Landsbanki, а както се посочва в пета алинея от него, постановява продължаването на вече образуваното производство на основание на Закон № 44/2009. Това решение е необходимо, доколкото автоматичната ликвидация току-що е отменена със Закон № 132/2010, който влиза в сила пет дни преди датата, на която е постановено решението на районния съд.

53. Най-накрая и в резюме по-нататък ще отговоря на въпросите, които по-специално се отнасят до Закон № 44/2009.

2. Разглеждане на въпроса по същество

54. По нататък ще организирам изложението си в три части — предпоставката и двете условия, които според мен могат да обосноват включването на определени законодателни мерки в обхвата на Директива 2001/24.

а) „Мерките за оздравяване“ не остават извън приложното поле на Директива 2001/24 единствено и само защото са били приети от националния законодател

55. Ще пристъпя веднага към отговора на първия от поставените от Cour de cassation въпроси, тръгвайки от констатацията, която изглежда почти безспорна, че предвид буквалния текст на член 3, параграф 1 и член 9, параграф 1 от Директива 2001/24 няма никакво място за „законодателните органи“, тъй като тези членове изрично посочват само „административните или съдебните органи“, при това като единствено компетентни да приемат такива мерки ( 4 ). Това тълкуване обаче би противоречало според мен не само на духа и целта на Директива 2001/24, но най-вече на самата ѝ структура ( 5 ).

56. От прочита на тези разпоредби става ясно, че е важно не кои органи са компетентни да приемат мерките за оздравяване по смисъла на Директива 2001/24, а условието тези органи да принадлежат на държавата членка „по произход“ съгласно директивата. Също така от значение в тези разпоредби ми се струват характерът на въпросните мерки, както и централното им място в структурата на директивата.

57. Всъщност всичко в Директива 2001/24 е насочено към „установено взаимно признаване от държавите членки на мерките, които всяка от тях предприема за възстановяване на жизнеспособността на лицензираните от нея кредитни институции“ ( 6 ), като се гарантира, че те „имат действие във всички държави членки“ ( 7 ).

58. От друга страна, в съответствие с член 2 от директивата „мерки[те] за оздравяване“ са онези, които „имат за цел да запазят или възстановят финансовото състояние на [дадена] кредитна институция“ ( 8 ). Следователно става въпрос за конкретни, специални мерки, насочени към отделни кредитни институции, без да се претендира, че се отнасят до всички институции или че уреждат правния режим на финансовия сектор. Това се потвърждава от текста на член 3 и член 9 от директивата, които винаги се отнасят до мерките, взети за „[дадена] кредитна институция“.

59. Безспорно, индивидуалният или особен характер на адресатите на мерките за оздравяване е основание да се мисли спонтанно за административните или съдебните органи като компетентни за тяхното приемане. Въпреки всички различия, които могат да съществуват между конституционните системи на държавите членки, съществува принцип, който е общ на всички национални традиции, според който по дефиниция законът е нормата с общ и абстрактен характер, за разлика от индивидуалната и конкретна природа на решенията, както административните така и съдебните, приети като актове на приложение по-специално на общите разпоредби на закона. В този смисъл обикновеният прочит на цялата директива показва значението, което се придава на принципа на законосъобразност.

60. Независимо от посоченото по-горе, сравнително изследване на националните конституционни системи показва, че някои от тях понякога използват „специални закони“, т.е. закони с индивидуален или особен характер или поради съдържанието им, или поради адресатите им ( 9 ). Доколкото този вид закони са допустими в правните системи на държавите членки ( 10 ), по принцип нищо в правото на Съюза не може да попречи те да служат като нормативни инструменти за упражняването на националната публична власт. Както ще посоча обаче, в конкретния случай на Директива 2001/24 трябва да са изпълнени определени условия.

61. Във всеки случай смятам, че многократното препращане на директивата към административните или съдебните органи по същество отговаря на безспорната предпоставка, че по правило това са органите, призвани да приемат мерките за оздравяване, чието признаване от държавите членки е целено от директивата. За разлика от това смятам, че тези разпоредби не трябва да се разбират като проява на изричната воля да се изключи във всеки случай „законодателният орган“ на държавата членка от кръга на националните органи, призвани да приемат мерките, чието общо признаване се цели с директивата.

62. Като междинно заключение смятам, че мерките, приети от исландския законодател в контекста, който ни интересува, и по-специално съдържащите се в Закон № 44/2009, заедно със съображенията, които ще добавя, не остават извън приложното поле на Директива 2001/24 единствено поради факта че са били приети посредством законодателни разпоредби.

б) Мерките, приети от законодателя, трябва действително да бъдат приети, за да могат да бъдат включени в приложното поле на Директива 2001/24

63. Най-напред, според мен законодателният орган може да се счита за изключен от Директива 2001/24 само когато въпросният орган приема общи и абстрактни мерки, т.е. разпоредби, които не съответстват на понятието за „мерки за оздравяване“ по смисъла на Директива 2001/24. Напротив, ако законодателният орган може съгласно вътрешното право да приема също индивидуални и конкретни мерки, които отговарят на понятието, използвано в Директива 2001/24, това според мен означава, че тези мерки могат да се приравнят на приетите от административните или съдебните органи и като такива могат да се ползват от признаването, гарантирано от директивата в целия Съюз, на мерките за оздравяване, приети от дадена държава членка.

64. По принцип Закон № 44/2009 притежава всички външни характеристики на закон във формалния и традиционен смисъл на това понятие. Всъщност той изменя такъв закон, какъвто е Закон № 161/2002 относно финансовите институции. Въпреки това Закон № 44/2009 се отнася по-специално по силата на преходните си разпоредби до финансовите институции, на които е бил наложен мораториум. В момента на влизането му в сила през април 2009 г. Landsbanki се е намирала в това положение по силата на съдебно решение, прието на 5 декември 2008 г. Според твърденията на исландското правителство ( 11 ) такова е било положението и на четири други финансови институции.

65. В контекста на финансовата криза, започнала в Исландия през 2008 г., отделното положение на Landsbanki не е могло да бъде игнорирано от исландския законодател. Именно положението на тази финансова институция, наред с други обстоятелства, е в основата на всички законодателни мерки, приети като спешни след 6 октомври 2008 г. — дата на приемането на Закон № 125/2008, който разрешава на FME да приеме определени мерки ( 12 ). Следователно става въпрос за съвкупност от законодателни мерки, които според съдържанието си се прилагат prima facie за много ограничена и лесно определяема съвкупност от индивидуализирани адресати.

66. От друга страна, не може да се пренебрегне обстоятелството, че мерките, необходими за оздравяването на Landsbanki, са могли да изискват задължително приемането им посредством нормативни разпоредби със силата на закон, поради което не са от компетентността на административните или съдебните органи. Както посочих в началото на настоящото заключение, в това отношение трябва да се вземе предвид сериозността на кризата, пред която исландските органи са били изправени. Поради нейния размер и обхват националните органи са преценили, че финансовата криза може да бъде преодоляна единствено като се приемат мерки, коригиращи съществуващата законодателна уредба, като се въведат някои изключения от разпоредбите на общия режим на управление на финансовите институции. От значение е, че подобни мерки изглежда са били приети отделно и освен това имат преходен характер, без да са предназначени да се прилагат общо и непрекъснато, както свидетелстват последвалите реформи в областта, която ни интересува.

67. Следователно, когато мерките за оздравяване, необходими, за справяне с положението на дадена финансова институция, могат да бъдат единствено — поради законодателния ранг на разпоредбите, чието приложение засягат — мерки също от законодателен характер, няма логика да се изключат от приложното поле на Директива 2001/24 мерките, приети от парламент, единствено поради факта че не става въпрос за административен или съдебен орган, т.е. поради това че не са приети от орган, който не би могъл да ги приеме. Напротив, от тази гледна точка единственото, което според мен е от значение, е, че въпросните мерки са релевантните за справяне с особеното и конкретно положение на определена институция, тъй като определящият критерий — но не и единственият, както ще посоча — за целите на прилагане на Директива 2001/24 е своеобразността и конкретизирането на мерките ( 13 ).

68. Между другото, смятам за уместно да се посочи на това място, че поставеният въпрос не може да се „обезоръжи“ със защитавания от Комисията довод в смисъл, че доколкото спорните законодателни разпоредби са били приложени в конкретния случай на Landsbanki посредством определени административни и съдебни решения, последните на практика били „мерките“, които са от значение за целите на директивата, а не самият Закон № 44/2009, който се ограничавал да предостави правното основание на тези самостоятелни актове на приложение.

69. Доводът не може да се приеме, тъй като спорните разпоредби на Закон № 44/2009 сами по себе си представляват „мярка“ по смисъла на Директива 2001/24, доколкото придават на мораториума, наложен на Landsbanki от съд, действие, което не е от компетентността на съдебния орган към момента на приемането на решението. Следователно не става въпрос за законова разпоредба, конкретизирана впоследствие от съд, а за законова разпоредба, която самият законодател прилага като допълнително и автоматично действие на предходно съдебно решение.

70. Накрая, не смятам за приемлива защитаваната от Португалия в другата крайност теза, че Директива 2001/24 включва освен мерките, приети от административните и съдебните органи, и нормативните правила, приложими към тези мерки. Ако това беше така, не би имало разлика между административните и съдебните мерки — по дефиниция индивидуални и конкретни — и общото и абстрактно законодателство, което представлява предпоставката за тези мерки, което от своя страна би лишило самата Директива 2001/24 от смисъл.

71. Във всеки случай запитващата юрисдикция трябва да определи до каква степен въпросните исландски законодателни разпоредби — по-специално Закон № 44/2009 — евентуално приложими към случая, за който става въпрос в главното производство, могат да си считат по смисъла на член 2 от Директива 2001/24 за „мерките, които имат за цел да запазят или да възстановят финансовото състояние на [дадена] ( 14 ) кредитна институция“ в случая на Landsbanki. Тя ще трябва да прецени обстоятелствата по генезиса и приемането на подобни мерки, обхвата на действителните им адресати и евентуалното съответствие между развитието на конкретно засегнатите институции, от една страна, и приемането на нови законодателни мерки, предназначени да приспособят отговора на законодателя към новите обстоятелства, от друга. В крайна сметка тя ще трябва да установи, че независимо от формата и автора му Закон № 44/2009 от функционална гледна точка има действието за целите на Директива 2001/24 на административно или съдебно решение, т.е. разпоредба, която няма претенциите да се прилага общо и многократно, а е предназначена за специално и конкретно фактическо положение.

72. На това място е необходимо да се направи уточнение, тъй като, възлагайки на Cour de cassation задачата да определи смисъла и обхвата на Закон № 44/2009, е очевидно, че от него се иска да се произнесе не по национална норма, а по чуждестранна разпоредба, за която става въпрос в производството a quo поради позоваване на нея от една от страните. Следователно Cour de cassation не би могъл да определи смисъла на този исландски закон по същия начин, както ако ставаше въпрос за френска разпоредба, чието автентично тълкуване зависи единствено от френските съдилища, които са длъжни да я познават въз основа на принципа iura novit curia.

73. Ето защо за Cour de cassation смисълът и обхватът на Закон № 44/2009 е въпрос, предмет на доказване, и в този смисъл зависи от представянето на доказателства от страните. Следователно на практика страните по производството a quo трябва да установят подробностите на исландското законодателство, на което се позовават пред френските съдилища, въпреки че последните са тези, които ще трябва да го приемат за доказано или не в съответствие със системата на доказване по френското право.

74. Ето защо вторият ми междинен извод е, че ако при тези условия се установи, че Закон № 44/2009 може да се счита от функционална гледна точка и за целите на Директива 2001/24 като административно или съдебно решение, мерките, които се съдържат в него, по принцип биха могли да бъдат приравнени на приетите от „административни или съдебни органи“ по смисъла на въпросната директива. За да бъде това обаче окончателно така, е необходимо второ условие.

в) Трябва да се гарантира равното третиране по-специално що се отнася до съдебната защита

75. Всъщност значението, което според мен трябва да се придаде на целта на Директива 2001/24 да се гарантира, че мерките за оздравяване, приети от дадена държава членка, се признават в целия Съюз, изисква, както току-що посочих, да се вземе предвид по-скоро съдържанието на мерките, отколкото лицето, което ги приема. В това отношение ми се струва, че на автономията на държавите членки по отношение на възлагането на публични задачи трябва да се отдаде по-голяма уважение.

76. Това обаче не е единствената цел на Директива 2001/24. В нея намира място и защитата на определени права на кредиторите на финансовите институции, за които са наложени мерки за оздравяване. По-специално директивата подчертава, че „[п]ринципът на равно третиране на кредиторите с оглед на техните възможности за предявяване на съдебен иск ( 15 ) изисква административните или съдебни органи на държавата членка по произход да предприемат нужните действие, които да позволят на кредиторите в приемащата държава членка да упражнят правото си да предявят съдебен иск в предвидените за тази цел срокове“ ( 16 ). Директивата следователно държи сметка за правото на кредиторите да оспорят мерките за оздравяване, като се уважава по този начин правото на достъп до ефективна съдебна защита, което понастоящем е установено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз ( 17 ).

77. В това отношение неизбежно качеството на лицето, което приема мярка за оздравяване, придобива особено значение. Още веднъж обаче това е така само доколкото в много държави членки актовете на законодателя не могат да бъдат пряко обжалвани по съдебен ред от частноправните субекти ( 18 ).

78. Директива 2001/24, както вече посочих, би се лишила от една от целите си (признаването на мерките за оздравяване във всички държави членки), ако от приложното ѝ поле се изключат определени мерки единствено поради факта че са били приети от законодателната власт, без да се вземе предвид, че от материална гледна точка съответстват на понятието „мерки за оздравяване“, установено в директивата. Тя обаче ще се лиши от още една от целите си (равенство между кредиторите по отношение на възможностите за обжалване на мерките, които ги засягат), ако не се изключат от приложното поле на директивата мерките, приети от законодател, срещу които не е възможно да се предяви отделен иск.

79. Равенството между кредиторите по отношение на упражняването на правото на обжалване следователно означава, че мерките за оздравяване се приемат посредством решения, срещу които действително съществува самостоятелно право на обжалване по съдебен ред. Още веднъж законодателната природа на разпоредбата може да представлява трудност в това отношение. Но това невинаги е вярно, нито във всички случаи, тъй като има държави членки, в които не съществува самостоятелно право на пряко обжалване срещу мерките с ранг на закон, но има други, в които такова право на обжалване съществува.

80. Ето защо третият ми междинен извод е, че за да може мерките, приети в Закон № 44/2009, да се считат за „мерки за оздравяване“ по смисъла на въпросната директива (т.е. мерки, които се отнасят до отделна финансова институция, спрямо която е гарантирано равенството на всички кредитори при упражняване на правото им на достъп до правосъдие), е необходимо правната форма на тези мерки да не е пречка засегнатите да разполагат с ефективен способ за защита пред исландските съдилища, което запитващата юрисдикция следва да провери в съответствие с указанията в точки 72 и 73 от настоящото заключение.

Б – Вторият въпрос

81. Както вече посочих, вторият въпрос според мен е по-лесен.

82. Cour de cassation пита дали член 32 от Директива 2001/24/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба, забраняваща образуването на съдебни производства или спираща всякакви производства срещу финансова институция от момента на влизане в сила на мораториум, да породи последици по отношение на обезпечителни мерки, наложени в друга държава членка преди налагането на мораториума.

83. Г-н Giraux поддържа, че вторият въпрос е недопустим, доколкото исландската норма, до която се отнася (член 98 от Закон № 161/2002), не се прилага към разглежданото в главното производство положение. Според мен, доколкото тази разпоредба възпрепятства образуването на съдебни производства срещу институция, на която е наложен мораториум, тя е ирелевантна по отношение на запор, наложен преди въпросния меморандум. Той твърди също, че въпросната разпоредба е обявена за противоконституционна и заменена със Закон № 44/2009.

84. Според мен въпросът не е недопустим, тъй като доводът, на който се основава, е ясно обвързан със същността на поставения от Cour de cassation проблем, а именно дали запори, наложени преди мораториума, могат да бъдат засегнати от норма, която по принцип възпрепятства единствено налагането на обезпечителни мерки срещу институции, на които вече е наложен мораториум. От друга страна, фактът, че националната норма, на която се прави позоваване, е била обявена за противоконституционна и заменена с последващ закон, е въпрос, чието въздействие върху определянето на действително приложимото право в главното производство трябва да се прецени от запитващата юрисдикция. Ролята на Съда е само да помогне на националната юрисдикция при съмненията ѝ относно съвместимостта на член 98 от Закон № 161/2002 с правото на Съюза, т.е. относно един от аспектите, които трябва да вземе предвид при формиране на оценката си как да помири прилагането на всички норми, които по принцип могат да бъдат релевантни за разрешаване на случая, до който се отнасят.

85. По отношение на въпроса по същество смятам, че отговорът трябва да се даде, като се изходи от съдържанието на съображение 30 от Директива 2001/24, по силата на което „[д]ействието на мерките за оздравяване или производствата по ликвидация по отношение на висящо съдебно производство се уреждат от законодателството на държавата, в която е висящо производството, по изключение от приложението на принципа lex concursus; Последиците на тези мерки или производства за отделните изпълнителни действия, които произтичат от висящи съдебни производства, се уреждат от законодателството на държавата членка по произход, в съответствие с общото правило, установено в настоящата директива“.

86. Предвид това и в съответствие с член 32 от Директива 2001/24 наложеният в Исландия мораториум ще произведе в образуваните във Франция производства последиците, които предвижда френското законодателство. Ако става обаче по-специално въпрос за действието на мораториума спрямо мерките за принудително изпълнение, произтичащи от тези производства веднага след прекратяването им, по силата на член 10, параграф 2, буква д) от Директива 2001/24 ще се приложи исландската правна уредба. Както подчертава Комисията, това не изключва възможността да се приложат мерки за принудително изпълнение от френските съдилища; изисква се само те да бъдат приети при спазване на нормите на държавата по произход, приложими към мерките за оздравяване или ликвидация.

87. В настоящия случай приложимостта на исландското право към режима на последиците от мораториума върху мерките, които са резултат от производствата, приключени в друга държава членка, трябва да се счита като включващо определянето на обхвата на тези последици ratione temporis в съответствие с член 3, параграф 2, член 9, параграф 1 и член 10 от Директива 2001/24.

88. Накрая и като последен междинен извод смятам, че член 32 от Директива 2001/24 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална норма като член 98 от исландския закон от 20 декември 2002 г. да породи последици върху мерки като приетите в конкретния случай от друга държава членка преди налагането на мораториума, предвиден в този член.

VII – Заключение

89. Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените въпроси по следния начин: „1) Членове 3 и 9 от Директива 2001/24/ЕО относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции трябва да се тълкуват в смисъл, че мерките, приети по законодателен ред, като съдържащите се в исландския Закон № 44/2009 от 15 април 2009 година, не трябва да се изключат от приложното поле на Директива 2001/24 единствено поради факта че са били приети пряко от националния законодател. 2) Във всеки случай приетите от законодателя мерки трябва действително да бъдат „мерки“ по смисъла на Директива 2001/24 и като такива да се отнасят по-специално до финансови институции, определени поради положението си, без да включват изменение pro futuro на общото законодателство в тази област. 3) За да може мерките, приети в исландския Закон № 44/2009, да се считат за „мерки за оздравяване“ по смисъла на Директива 2001/24, е необходимо правната им форма да не бъде пречка засегнатите лица да разполагат срещу тях с ефективен способ за защита пред съдилищата. 4) Запитващата юрисдикция трябва да прецени при изследване на исландското право, което е част от задължението ѝ за установяване на фактите, дали посочените в предходните две точки условия са изпълнени. 5) Член 32 от Директива 2001/24/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална норма като член 98 от исландския закон от 20 декември 2002 г. да породи последици върху мерки като приетите в конкретния случай от друга държава членка преди налагането на мораториума, предвиден в този член“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 април 2001 година относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции (ОВ L 125, стр. 15; Специално издание на български език, глава 6, том 4, стр. 34, наричана по-нататък „Директива 2001/24“ или „директивата“).

( 3 ) На 7 октомври 2008 г. FME се намесва в управлението на Landsbanki на основание на Закон № 125/2008. На 5 декември 2008 г. по искане на Landsbanki районният съд на Рейкявик постановява мораториум върху плащанията на Landsbanki в приложение на Закон № 161/2002. Мораториумът (многократно удължаван) е бил предмет на известие в Официалния вестник на Европейския съюз от 9 януари 2009 г. (ОВ C 4, стр. 3) като мярка за оздравяване в приложение на член 6 от Директива 2001/24. В известието е уточнено, че по време на мораториума не могат да се предприемат съдебни производства срещу Landsbanki.

На 29 декември 2008 г. районният съд назначава ликвидационен съвет. На 22 април 2009 г. кредиторите са поканени да предявят вземанията си пред ликвидационния съвет преди 30 октомври 2009 г. Въпросната покана е публикувана в Официалния вестник на Европейския съюз на 5 юни 2009 г. (ОВ C 125, стр. 22).

На 22 ноември 2010 г. районният съд постановява, че Landsbanki подлежи на процедура по ликвидация в съответствие с общите правила на Закон № 161/2002. Въпросното решение е публикувано и в Официалния вестник на Европейския съюз от 16 декември 2010 г. (ОВ C 134, стр. 12).

( 4 ) Положението следователно е много различно от това по Решение от 6 октомври 2010 г. по дело Base NV и др., C-389/08, което се отнася до Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна марка за електронните съобщителни мрежи и услуги (ОВ L 108, стр. 33; Специално издание на български език, глава 13, том 35, стр. 195) и до Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (ОВ L 108, стр. 51; Специално издание на български език, глава 13, том 35, стр. 213); и двете директиви не посочват изрично органите на държавите членки, на които последните трябва да поверят определени регулаторни задачи. Разрешението, прието от Съда в точка 30 от това решение, вдъхновено от зачитане целите на въпросните директиви, обаче съвпада с това, което ще предложа в случая — също основано на това съображение.

( 5 ) Относно Директива 2001/24 най-общо вж. Wessels, B. Commentary on Directive 2001/24/EC on the reorganisation and winding-up of credit institutions. — In: EU banking and insurance insolvency. 2006, 47—103; Deguée, J.-P. La directive 2001/24/CE sur l’assainissement et la liquidation des établissements de crédit: enfin un droit international privé uniforme des procédures d’insolvabilité en matière bancaire! — In: Sûretés bancaires et financières. 2004, 183—226.

( 6 ) Съображение 6 от Директива 2001/24.

( 7 ) Съображение 7 от Директива 2001/24.

( 8 ) Курсивът е мой.

( 9 ) Изложение на теоретичните основи на тази фигура в конституционната история може да се намери при Muñoz Machado, S. Tratado de Derecho Administrativo y Derecho Público General I. Iustel, 3. ed., Madrid, 2011, 682—707. Също така Santamaría Pastor, J.A. Fundamentos de Derecho Administrativo I. Centro de Estudios Ramón Areces. Madrid, 1988, 513—554.

( 10 ) Всъщност именно в тези правни системи трябва да се разреши въпросът за допустимостта на специалните законови разпоредби, както от гледна точка на вътрешното разделение на властите, така и на субективните права, и по-специално на принципа на равенство.

( 11 ) Точка 10 от писменото му становище.

( 12 ) Изложение за реакциите на исландските органи на финансовата криза може да се намери у Gunnarsson, E.G. The Icelandic Regulatory Responses to the Financial Crisis. — European Business Organization Law Review. 12, 2011, 1—39.

( 13 ) В този смисъл предложеното разрешение съответства по духа си на възприетото от Съда в Решение от 18 октомври 2011 г. по дело Boxus и др. (C-128/09-C-131/09, C-134/09 и C-135/09, Сборник, стр. I-9711, точки 35—48), където се взема предвид по-скоро конкретната процедура по изготвяне на законодателна разпоредба и информацията, с която разполагат законодателите, отколкото законовата форма на окончателно приетата разпоредба.

( 14 ) Курсивът е мой.

( 15 ) Курсивът е мой.

( 16 ) Съображение 12. Друго право на кредиторите, признато от директивата, което заслужава да се спомене, е правото на предоставяне на информация и на публикуване, за да им позволи да предявят вземанията си, без да се допусне дискриминация на основание на местожителство (съображение 20).

( 17 ) В това отношение Директива 2001/24 съответства на Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 година относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 175, стр. 40; Специално издание на български език, глава 15, том 1, стр. 174), която също изключва от приложното си поле решенията, приети чрез законодателни актове, които не могат да бъдат обжалвани по съдебен ред от частноправните субекти. В това отношение вж. Решение от 16 февруари 2012 г. по дело Solvay и др., C-182/10, точки 44—52.

( 18 ) Относно разликите в европейските модели на конституционно правосъдие вж. за всички Rubio Llorente, F. Seis tesis sobre la jurisdicción constitucional en Europa. — Revista Española de Derecho Constitucional. No 35, 1992, 9—39.