Дело T-23/03

CAS SpA

срещу

Комисия на Европейските общности

„Споразумение за асоцииране между ЕИО и Република Турция — Опрощаване на вносни мита — Концентрат от плодов сок от Турция — Митнически кодекс на Общността — Сертификати за движение — Особено положение — Право на защита“

Резюме на решението

1. Собствени ресурси на Европейските общности — Възстановяване или опрощаване на вносни или износни мита

(Регламент № 2913/92 на Съвета, член 239)

2. Общностно право — Принципи — Право на защита

(член 255 EО; Регламент № 2913/92 на Съвета, член 239)

3. Международни споразумения — Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция — Митнически съюз — Произход на стоките

(Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция)

4. Жалба за отмяна — Правен интерес

(член 230 ЕО)

5. Международни споразумения — Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция —Задължения на Комисията

(член 211 ЕО; Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция)

6. Собствени ресурси на Европейските общности — Последващо събиране на вносни или износни мита

(Регламент № 2913/92 на Съвета, член 220, параграф 2, буква б)

1. В рамките на процедурата по опрощаване на вносни мита трябва да се осигури спазването на правото на изслушване, по-специално предвид правото на преценка, с което Комисията разполага, когато приема решение за прилагане на общата клауза за справедливост, предвидена в член 239 от Регламент № 2913/92 относно създаване на Митнически кодекс на Общността.

(вж. точка 87)

2. В рамките на административна процедура, свързана с опрощаване на мита, принципът за зачитане на правото на защита предполага единствено заинтересованото лице да може ефективно да изложи своята гледна точка по доказателствата, включително по документите, които Комисията е използвала срещу него, за да обоснове своето решение. При това положение този принцип не изисква Комисията по своя инициатива да предоставя достъп до всички документи, които имат евентуална връзка със случая, с който е сезирана в рамките на искане за опрощаване. Ако заинтересованото лице счита, че тези документи са необходими, за да докаже наличието на особено положение и/или липса на груба небрежност или недобросъвестно поведение от негова страна, то следва да поиска достъп до тях съгласно разпоредбите, приети от институциите въз основа на член 255 ЕО.

Всъщност по искане на заинтересованата страна Комисията е длъжна да даде достъп до всички свързани с обжалваното решение административни документи, които не са поверителни. При липса на такова искане няма автоматичен достъп до документите, с които разполага Комисията.

(вж. точки 88—89)

3. Правомощията за определяне на произхода на стоките, по-специално в рамките на митническия съюз, създаден със Споразумението за асоцииране между ЕИО и Турция, се разпределят между органите в държавата на износа и тези в държавата на вноса така, че произходът се установява от органите в държавата на износа, а контролът върху функционирането на този режим се осигурява посредством сътрудничеството между заинтересованите администрации. Тази система се обосновава от факта, че органите в държавата на износа могат най-добре да проверят пряко фактите, които обуславят произхода.

Предвиденият механизъм може да функционира само, ако митническата администрация на държавата на вноса признае правомерно взетите решения от органите на държавата на износа. Признаването на тези решения от митническите администрации на държавите-членки е необходимо, за да може Общността на свой ред да изисква от органите на други държави, обединени в рамките на режима за свободна търговия, спазването на решенията, взети от митническите власти на държавите-членки, относно произхода на изнасяните от Общността продукти в тези държави.

(вж. точки 120—121)

4. Жалбоподателят по дадено дело няма никакъв правен интерес от отмяна на съответното решение поради порок във формата му, когато отмяната на това решение може само да доведе до постановяването на ново решение, което по същество е еднакво с отмененото.

(вж. точка 132)

5. Комисията е длъжна да осигури правилното прилагане на Споразумението за асоцииране между ЕИО и Турция по силата на член 211 ЕО и на принципа на доброто управление. Това задължение следва също от самото Споразумение за асоцииране и от различните решения, приети от Съвета по асоцииране.

(вж. точка 234)

6. Член 220, параграф 2, буква б) от Регламент № 2913/92 относно създаване на Митнически кодекс на Общността предвижда, че компетентните органи могат да не пристъпват към последващо вземане под отчет на вносните мита, ако са изпълнени три кумулативни условия. На първо място дължимите мита трябва да не са били събрани в резултат на грешка от страна на самите митнически органи, на следващо място — да не е било възможно в рамките на разумното допуснатата от тях грешка да бъде открита от задълженото лице, ако то е действало добросъвестно, и на последно място, трябва последното да е спазило всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническото деклариране.

Посочената разпоредба има за цел да защити оправданите правни очаквания на задълженото лице относно обосноваността на всички елементи на решението за събиране или не на митните сборове. Все пак оправданите правни очаквания на задълженото лице се ползват от предоставената от тази разпоредба защита само, ако самите компетентни органи са създали основата, върху която почиват оправданите правни очаквания на задълженото лице. Така само грешките, които се дължат на действия от страна на компетентните органи и които не е могло в рамките на разумното да бъдат открити от задълженото лице, са основание да не се извърши последващо събиране на митните сборове.

(вж. точки 303—304)

РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (пети състав)

6 февруари 2007 година( )

„Споразумение за асоцииране между ЕИО и Република Турция — Опрощаване на вносни мита — Концентрат от плодов сок от Турция — Митнически кодекс на Общността — Сертификати за движение — Особено положение — Право на защита“

По дело T‑23/03,

CAS SpA, установено във Верона (Италия), за което се явява адв. D. Ehle, avocat,

жалбоподател,

срещу

Комисия на Европейските общности, за която се явява г‑н X. Lewis, в качеството на представител, подпомаган от адв. Nuñez Müller, avocat, със съдебен адрес в Люксембург,

ответник,

с предмет искане за частична отмяна на Решение от 18 октомври 2002 г. (REC 10/01), свързано с молба за опрощаване на вносни митни сборове,

ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (пети състав),

състоящ се от: г‑н M. Vilaras, председател, г‑жа M. E.Martins Ribeiro и г‑жа K. Jürimäe, съдии,

секретар: г‑жа K. Andová, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и на съдебното заседание от 15 ноември 2005 г.

постанови настоящото

Решение

Правна уредба

А – Правна уредба, свързана с преференциалния режим

1 Настоящото дело е свързано със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност (ЕИО) и Република Турция (наричано по-нататък „Споразумение за асоцииране“), подписано в Анкара, от една страна, от Република Турция и, от друга страна, от държавите-членки на ЕИО и Общността (наричани по-нататък „договарящите страни“). Споразумението за асоцииране е одобрено с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г. (ОВ 217, 1964 г., стр. 3685). То влиза в сила на 1 декември 1964 г.

2 По смисъла на член 2 от свързания с принципите дял I от него, Споразумението за асоцииране има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни.

3 Споразумението предвижда подготвителна фаза, която по смисъла на член 3 от него позволява на Република Турция да укрепи икономиката си с помощта на Общността — преходна фаза, която съгласно член 4 е посветена на постепенното въвеждане на Митнически съюз и сближаване на икономическата политика, и заключителна фаза, която по смисъла на член 5 от него се основава на Митническия съюз и включва засилване на координацията на икономическите политики.

4 Съгласно член 7 договарящите страни вземат всички мерки с общ или специален характер, за да гарантират изпълнението на задълженията, произтичащи от Споразумението за асоцииране, и се въздържат от всякакви мерки, които биха застрашили постигането на неговите цели.

5 Членове 22 и 23 от дял III, посветен на общите и заключителни разпоредби, предвиждат създаването на Съвет по асоцииране, съставен, от една страна, от членове на правителствата на държавите-членки, на Съвета и на Комисията, и от друга страна, от членове на турското правителство (наричан по-нататък „Съвет по асоцииране“), който за осъществяване на определените в Споразумението за асоцииране цели и действайки с единодушие, разполага с правомощия за вземане на решения. Член 25 дава на този съвет, при сезиране от всяка от договарящите страни, правомощие да разрешава всеки спор във връзка с прилагането или тълкуването на Споразумението за асоцииране или да го отнася до Съда.

6 Заключителната фаза на Митническия съюз влиза в сила на 31 декември 1995 г. (член 1 и член 65, параграф 1 от Решение № 1/95 на Съвета за асоцииране от 22 декември 1995 година за прилагане на заключителната фаза на Митническия съюз (OВ L 35, 1996 г., стр. 1), наричано по-нататък „Решение № 1/95“ или „основно решение“).

7 Съгласно член 11 от Споразумението за асоцииране режимът на асоцииране обхваща селското стопанство и търговията със селскостопански продукти съгласно специалните правила за прилагане, предвид Общата селскостопанска политика на Общността.

1. Правна уредба, в сила по време на преходната фаза

8 С Решение № 1/80 от 19 септември 1980 година за развиване на асоциирането Съветът по асоцииране решава да премахне митата, които се прилагат при внос в Общността на селскостопански продукти с произход от Турция, за които още не се допуска внос в Общността без облагане с мита.

9 Съгласно член 1, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 4115/86 на Съвета от 22 декември 1986 година относно вноса в Общността на селскостопански продукти с произход от Турция (OВ L 380, стр. 16) продуктите, изброени в приложение II към Договора за ЕО, с произход от Турция, с изключение на продуктите в приложението към посочения регламент, са пуснати в свободно обращение в Общността без облагане с мита. Съгласно член 2, параграф 2 от Регламент № 4115/86 за продукти с произход от Турция се считат продуктите, които отговарят на условията, определени в Решение № 4/72 на Съвета по асоцииране от 29 декември 1972 година за определяне на „продукти с произход“ от Турция за прилагане на разпоредбите на приложение № 6, глава I от Допълнителния протокол към Споразумението за асоцииране, приложено към Регламент (ЕИО) № 428/73 на Съвета от 5 февруари 1973 година за прилагане на Решение № 5/72 и Решение № 4/72 на Съвета по асоцииране (OВ L 59, стр. 73), изменено с Решение № 1/75 на Съвета по асоцииране от 26 май 1975 г., приложено към Регламент (ЕИО) № 1431/75 на Съвета за изменение на Регламент № 428/73 (OВ L 142, стр. 1).

10 Съгласно член 1 от Решение № 4/72 за продукти с произход от Турция се считат:

„a) растителните продукти от Турция,

[…]

е) стоките, получени в Турция чрез обработка или преработка на посочените в букви a) — д) продукти, независимо дали в производството им са използвани други продукти, при условие, че продуктите, получени извън Турция или Общността, са използвани само като допълнение в това производство“. [неофициален превод]

11 Регламент (ЕИО) № 3719/88 на Комисията от 16 ноември 1988 година за определяне на общи подробни правила за прилагане на режима на вносни и износни лицензии и сертификати за предварително фиксиране за селскостопански продукти (OВ L 331, стр. 1) се прилага за сертификатите, установени в предвидените в член 1 от него регламенти. Член 28, параграф 4 от него гласи:

„4. Държавите-членки изпращат също така на Комисията отпечатъци на официалните печати и когато е необходимо, на релефните печати, използвани от органите, упълномощени да действат. Комисията незабавно уведомява за това останалите държави-членки.“ [неофициален превод]

12 С Решение № 5/72 от 29 декември 1972 г. относно методите за административно сътрудничество при прилагане на членове 2 и 3 от Допълнителния протокол към Споразумението за асоцииране (OВ L 59, 1973 г., стр. 74) Съветът по асоцииране установява правилото, според което за ползване на преференциалния режим е необходимо да се представи удостоверителен документ, издаден по искане на износителя от митническите органи на Република Турция или на държава-членка. За стоките, внасяни директно в държава-членка от Турция, става дума за сертификат за движение на стоките A.TR.1 (наричан по-нататък „сертификат A.TR.1“), чийто образец е приложен към решението (член 2). Този образец е заменен с формуляра, приложен към Решение № 1/78 на Съвета по асоцииране от 18 юли 1978 година за изменение на Решение № 5/72 (OВ L 253, стр. 2). Този образец на свой ред е изменен незначително с Решение № 4/95 на Съвета по асоцииране от 22 декември 1995 година за изменение на Решение № 5/72 (OВ L 35, 1996 г., стр. 48).

13 Член 11 от Решение № 5/72 разпорежда, че държавите-членки и Република Турция си съдействат чрез съответните митнически администрации за проверка на истинността и редовността на сертификатите, „за да се осигури правилно прилагане на разпоредбите на това решение“. [неофициален превод]

14 Член 12 от Решение № 5/72 предвижда по-нататък:

„[Република] Турция, държавите-членки и Общността вземат мерки за изпълнение на разпоредбите на решението.“ [неофициален превод]

15 Съгласно член 2, параграф 3 от Регламент № 4115/86 методите за административно сътрудничество за осигуряване на по-ниски мита за продуктите, предвидени в член 1, са определени в Решение № 5/72, последно изменено с Решение № 1/78.

2. Правна уредба, в сила по време на заключителната фаза

16 Решение № 1/95 урежда подробно прилагането на заключителната фаза на Митническия съюз. Член 29 от него предвижда:

„Взаимопомощта между административните органи на договарящите страни в митническата област се урежда с разпоредбите на приложение 7, което по отношение на Общността покрива въпроси, които са от компетентността на Общността.“ [неофициален превод]

17 Член 2, параграф 1 от приложение 7 към Решение № 1/95, което приложение се отнася до взаимопомощта в митническата област, разпорежда:

„Договарящите страни си сътрудничат в съответните сфери на компетентност […], за да осигурят правилното прилагане на митническото законодателство, по-специално като предотвратяват, разкриват и разследват нарушения на това законодателство.“ [неофициален превод]

18 Член 3, параграф 6 от Решение № 1/95 предвижда, че Комитетът за митническо сътрудничество определя методите за административно сътрудничество.

19 Член 5, параграф 2 от Решение № 1/96 на Комитета за митническо сътрудничество от 20 май 1996 година относно определяне на подробни правила за прилагане на Решение № 1/95 (OВ L 200, стр. 14) предвижда, че утвърждаването на документа, необходим за свободно движение на съответните стоки, поражда задължение за плащане на вносно мито. Съгласно член 6 от това решение преференциалното третиране на внасяните от Турция селскостопански продукти е обвързано с издаването на удостоверителен документ, под формата на сертификат A.TR.1. Приложение I съдържа образец на този сертификат, но съгласно член 7, параграф 1 от посоченото решение формулярите, предвидени в Решение № 5/72, могат да се използват до 30 юни 1997 г.

20 Член 15 от Решение № 1/96 предвижда следното:

„За осигуряване на правилното прилагане на разпоредбите на това решение държавите-членки и [Република] Турция си сътрудничат чрез съответните митнически администрации и в рамките на взаимопомощта, предвидена в член 29 и в приложение 7 към основното решение, във връзка с проверката на истинността и редовността на сертификатите.“ [неофициален превод]

21 Член 13, параграф 2 от Решение № 1/96 определя:

„[…] Клетка 12 от извлечението трябва да съдържа регистрационния номер, датата, службата и страната на издаване на първоначалния сертификат […]“ [неофициален превод]

22 Приложение II, точка II, параграф 12 от Решение №1/96 предвижда, че означенията в клетка 12 от сертификата за движение A.TR.1 се попълват от компетентния орган.

23 Накрая, член 4 от Решение № 1/96 гласи:

„Без да се засягат разпоредбите, свързани със свободното движение, предвидени в основното решение, Митническият кодекс на Общността и разпоредбите за прилагането му, приложими на митническата територия на Общността, и турският митнически кодекс и разпоредбите за прилагането му, приложими на митническата територия на [Република] Турция, се прилагат към търговията със стоки между двете страни на Митническия съюз при условията, предвидени в настоящото решение.“ [неофициален превод]

Б – Митническо законодателство

1. Правна уредба, свързана с опрощаването на митни сборове

24 По отношение на възможността за опрощаване на вносни мита, член 239 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (OВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „МКО“) определя следното:

„[...] или опрощаване на вносни […] сборове се извършва и в случаи [...], които произтичат от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на заинтересуваното лице. Случаите, в които може да се приложи тази разпоредба, както и процедурата, която трябва да се следва за тази цел, се определят съгласно процедурата на комитета. [...]“

25 Член 905 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета относно създаване на Митнически кодекс на Общността (OВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3, наричан по-нататък „Регламент за прилагане на МКО“) предвижда в параграф 1 следните разпоредби:

„1. Когато решаващият митнически орган, пред който е представена молба за възстановяване или опрощаване съгласно член 239, параграф 2 от [МКО], не е в състояние да отсъди въз основа на член 899, но молбата е придружена от доказателства, които могат да представляват особено положение, произтичащо от обстоятелства, при които заинтересованото лице не може да се обвини в опит за заблуда или явна небрежност, държавата-членка, към която спада органът, препраща случая до Комисията, за да се реши по процедурата, установена в членове 906—909 [...]“

26 Член 904, буква в) от Регламента за прилагане на МКО разпорежда:

„Не се се възстановяват [да се чете: не се възстановяват или опрощават] вносните мита, когато единствените основания, на които се разчита в молбата за възстановяване или опрощаване, са в зависимост от случая:

[…]

в) представяне, с цел да се получи преференциално третиране на стоките, обявени за редовен внос, на документи, които впоследствие се установява, че са подправени, фалшифицирани или невалидни за горната цел, дори когато тези документи са били представени непредумишлено.“

27 Член 236 от МКО предвижда:

„1. Възстановяване на вносните или износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на плащането размерът на сборовете не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.

Опрощаване на вносните и износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на вземането им под отчет техният размер не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.

Възстановяване или опрощаване не може да се разреши, когато фактите, послужили за основание на плащането или вземането под отчет на размера на недължими сборове, произтичат от недобросъвестно поведение на заинтересуваното лице.

[…] “

28 Член 220, параграф 2, буква б) от МКО предвижда, че последващо вземане под отчет не се допуска, когато размерът на дължимите сборове не е бил взет под отчет в резултат на грешка от страна на митническите органи, която не е било възможно да бъде открита от задълженото лице, ако то е действало добросъвестно и е спазило всички разпоредби на действащото законодателство, свързани с митническото деклариране.

2. Правна уредба, свързана с правилата за произход

29 Член 20 от МКО предвижда по-специално:

„1. Когато възниква митническо задължение законно дължимите сборове се основават на Митническата тарифа на Европейските общности.

2. Другите мерки, установени от общностни разпоредби за специфични области, свързани с търговията със стоки, се прилагат, ако е уместно, в съответствие с тарифното класиране на стоките.

3. Митническата тарифа на Европейските общности включва:

[…]

г) преференциалните тарифни мерки, предвидени в споразумения, които Общността е сключила с определени страни или групи страни и които предвиждат предоставянето на преференциално тарифно третиране;“.

30 Член 27, буква a) от МКО предвижда следното:

„Правилата за придобиване на преференциален произход на стоките определят условията за придобиване на произход на стоките с цел ползване от мерките, посочени в член 20, параграф 3, букви г) или д). Тези правила:

a) по отношение на стоките, които са предмет на споразуменията, посочени в член 20, параграф 3, буква г), са определени в тези споразумения.“

31 В редакцията си, приложима към настоящия спор, Регламентът за прилагане на МКО (член 93, изменен и номериран член 92 от Регламент (ЕО) № 3254/94 на Комисията от 19 декември 1994 година (ОВ L 346, стр.1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 6, стр. 233), наричан по-нататък „член 93 от Регламента за прилагане на МКО“) гласи:

„1. Държавите бенефициери се задължават да известят Комисията за имената и адресите на правителствените власти на тяхна територия, които са упълномощени да издават сертификати за произход под формата на формуляр A, като предоставят и образци от гербовите им марки [да се чете: печатите, използвани от тези власти]. Комисията предоставя тази информация на митническите власти на държавите-членки.

2. Държавите бенефициери се задължават да известят Комисията и за имената и адресите на правителствените власти, упълномощени да издават сертификати за истинност по реда на член 86, като предоставят и образци от гербовите им марки [да се чете: печатите им]. Комисията предоставя тази информация на митническите власти на държавите-членки.

3. Комисията обнародва в Официален вестник на Европейските общности (серия C) датата, на която новите държави бенефициери по смисъла на член 97 са изпълнили задълженията си по параграфи 1 и 2.“

В – Правна уредба, свързана с поверителността на някои документи

32 Член 8, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1073/1999 на Европейския парламент и на Съвета от 25 май 1999 година относно разследванията, провеждани от Европейската служба за борба с измамите (OLAF) (OВ L 136, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 129), предвижда следното:

„Поверителност и защита на данните

1. Информацията, получена в хода на външните разследвания, в каквато и форма да е тя, е защитена от съответните разпоредби.“

33 Член 9, параграф 2 от същия регламент гласи:

„Доклад при разследването и действия след разследването

[…]

2. При изготвяне на такива доклади трябва да се отчитат и процедурните изисквания, установени в националните законодателства на засегнатите държави-членки. Докладите, изготвени на тази основа, представляват допустимите [да се чете: допустими] доказателства в административното и наказателното [да се чете: съдебното] производство на държавите-членки, където използването на тези доказателства е признато за необходимо и по същия начин и условия, допустими при административните доклади [да се чете: е признато за необходимо, по същия начин и при същите условия, които важат за административвните доклади], изготвени от инспектори на националната администрация. Тези доклади са предмет на оценка по същите правила, приложими за административните доклади, изготвени от инспектори от националната администрация и имат идентична стойност на тях.“

34 Член 8, параграф 1 от Регламент (Евратом, ЕО) № 2185/96 на Съвета от 11 ноември 1996 година относно контрола и проверките на място, извършвани от Комисията с оглед защита на финансовите интереси на Европейските общности срещу измами и други нередности (OВ L 292, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 24) гласи:

„1. Информацията, съобщена или получена под каквато и да е форма по силата на настоящия регламент, е обект на професионална тайна и се ползва от защитата, осигурена за подобна информация от националното законодателство на държавата-членка, която я е получила, както и от съответните разпоредби, приложими за институциите на Общността.“

35 Член 4 от Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (OВ L 145, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76), гласи:

„Изключения

1. Институциите отказват достъп до документи в случаите, когато оповестяването им засяга защитата на:

a) обществения интерес по отношение на:

– обществената сигурност,

– отбраната и военните въпроси,

– международните отношения,

– финансовата, валутната или икономическата политика на Общността или на държава-членка;

б) частния живот и личната неприкосновеност, и по-специално в съответствие със законодателството на Общността относно защитата на личните данни.

2. Институциите отказват достъп до документи в случаите, когато оповестяването би засегнало защитата на:

– търговските интереси на физическо или юридическо лице, включително по отношение на интелектуалната собственост,

– съдебните процедури и правни становища,

– целите на дейности по инспектиране, разследване и одит,

освен ако по-висш обществен интерес не диктува оповестяването на посочения документ.“

Обстоятелства в основата на спора

А – Внос, предмет на спора

36 Жалбоподателят CAS SpA е дружество, учредено по италианското право, дъщерно дружество на дружеството Steinhauser GmbH (наричано по-нататък „Steinhauser“), което притежава 95,1 % от първото и е установено в Ravensburg (Германия). Основната дейност на жалбоподателя се състои в преработване на внесен концентрат от плодов сок, като наред с това той е вносител на тези продукти в Италия. Стопанските отношения с чуждестранните доставчици се поддържат главно от дружество Steinhauser.

37 Между 5 април 1995 г. и 20 ноември 1997 г. жалбоподателят внася и пуска в свободно обращение в Общността концентрат от ябълков сок и крушов сок, декларирани като продукти от Турция и с произход от Турция. Вносът в Общността на този вид продукти е осъществен чрез сертификати A.TR.1, така че тези продукти са ползвали освобождаването от мита, предвидено в Споразумението за асоцииране и Допълнителния протокол.

38 Съгласно член 29 от Решение № 1/95 митническата служба в Равена (Италия) извършва последваща документална проверка относно истинността на сертификат A.TR.1 D 141591, представен от жалбоподателя при една от вносните операции, осъществени в периода от 5 април 1995 г. до 20 ноември 1997 г. Съгласно приложимите в тази област разпоредби искането за проверка на истинността на посочения сертификат е отправено до турските власти.

39 С писмо от 15 май 1998 г. турските власти уведомяват митническата служба в Равена, че извършената проверка е показала, че въпросният сертификат не е истински, тъй като не е издаден от турските митнически органи. Освен това те обявяват, че ще бъдат извършени и други проверки.

40 В резултат на това италианските власти извършват последваща проверка на 103 сертификата A.TR.1, представени от жалбоподателя при различни вносни операции.

41 С писмо от 10 юли 1998 г. Постоянното представителство на Република Турция към Европейския съюз (наричано по-нататък „Постоянното представителство на Турция“) уведомява Комисията, че 22 представени от жалбоподателя сертификата A.TR.1, изброени в приложението към това писмо и засягащи износа на турското дружество Akman към Италия, са подправени (false). С писмо от 20 юли 1998 г. Комисията изпраща това писмо на италианските митнически органи.

42 Между 12 и 15 октомври 1998 г., както и на 30 ноември и на 2 декември 1998 г., Отделът за координиране на борбата с измамите към Комисията (UCLAF), предшественик на OLAF) предприема проверка в Турция.

43 С писмо от 8 март 1999 г. Постоянното представителство на Турция уведомява митническата служба в Равена, че 32 сертификата A.TR.1, представени от жалбоподателя (наричани по-нататък „спорните сертификати“), включително 18 сертификата, изброени в приложението към писмото от 10 юли 1998 г., не са нито издадени, нито потвърдени от турските власти. Въпросните сертификати са посочени в приложението към това писмо.

44 Италианските митнически органи приемат, че от цялата кореспонденция, разменена между тях, Комисията, UCLAF и турските власти, е видно, че последните смятат, че 48 сертификата A.TR.1, в това число и спорните сертификати, които са свързани с износ към Италия, извършен от жалбоподателя чрез турското дружество Akman, са или подправени, или нередовни.

45 В конкретния случай спорните 32 сертификата (съответстващи на митни сборове на обща стойност 3 296 190 371 LIT (италиански лири), или 1 702 340,25 EUR) се считат за подправени, тъй като не са нито издадени, нито потвърдени от турските митнически служби. От друга страна, за 16 други сертификата (съответстващи на митни сборове на обща стойност 1 904 763 758 LIT, или 983 728,38 EUR) се счита, че са недействителни, тъй като независимо, че са издадени от турските митнически власти, стоките, до които се отнасят, не са с произход от Турция.

46 Доколкото всичките 48 сертификата са квалифицирани или като подправени, или като недействителни, стоките, до които те се отнасят, не могат да ползват предоставеното във връзка с вноса на турски селскостопански продукти преференциално третиране.

47 В резултат на това италианската митническа администрация иска жалбоподателят да заплати дължимите митни сборове на обща стойност 5 200 954 129 LIT, или 2 686 068,63 EUR.

Б – Наказателно и административно производство пред италианските органи и органите на Общността

48 С писмо от 28 март 2000 г., като се позовава на член 220, параграф 2, буква б) и на членове 236 и 239 от МКО, жалбоподателят отправя до митническата служба в Равена искане да не се пристъпва към последващо вземане под отчет и възстановяване на поисканото вносно мито. В подкрепа на искането си жалбоподателят се позовава на своята добросъвестност, на грешки, които не могат да бъдат открити от него и са допуснати от страна на компетентните органи, както и на техни нарушения.

49 С писмо от 15 май 2000 г. италианските митнически власти уведомяват прокуратурата в Равена относно фактите, свързани с осъществения от жалбоподателя внос чрез фалшифицирани сертификати. След като се запознава с тези факти, прокуратурата в Равена предприема разследване.

50 С Решение от 20 декември 2000 г. Tribunale civile e penale [Граждански и наказателен съд] в Равена прекратява наказателното производство, образувано срещу управителя на жалбоподателя, г‑н B. Steinhauser, като приема, че предявените срещу него обвинения са недоказани.

51 С писмо от 30 ноември 2001 г., получено от Комисията на 12 декември 2001 г., Италианската република иска от Комисията да вземе решение относно това дaли е обосновано да не се пристъпва към последващо вземане под отчет на вносните мита, както жалбоподателят иска на основание член 220, параграф 2, буква б) от МКО, или да се предостави възстановяване на тези мита съгласно член 239 от МКО.

52 Съгласно членове 871 и 905 от Регламента за прилагане на МКО жалбоподателят посочва, че се е запознал с преписката, изпратена на Комисията от италианските власти. По-нататък жалбоподателят съобщава своето становище и забележки, които са изпратени на Комисията от италианските власти в приложение към тяхното писмо от 30 ноември 2001 г.

53 С писмо от 3 юни 2002 г. Комисията иска определена допълнителна информация от италианските власти, които отговарят с писмо от 7 юни 2002 г.

54 С писмо от 25 юли 2002 г. Комисията уведомява жалбоподателя за намерението си да отхвърли неговото искане. Преди да вземе окончателно решение, Комисията обаче кани жалбоподателя да представи своето евентуално становище и му предоставя достъп до преписката, за да се запознае с документите, които нямат поверителен характер.

55 На 6 август 2002 г. представителите на жалбоподателя се запознават с административната преписка в помещенията на Комисията. Освен това те подписват декларация, която потвърждава, че им е бил предоставен достъп до документите, посочени в приложение към нея.

56 С писмо от 15 август 2002 г. жалбоподателят представя на Комисията своето становище. В него по-специално той поддържа своята позиция, според която компетентните митнически органи са допуснали фактически грешки, които не биха могли да бъдат открити от него, грешки, които той приравнява на нарушения, които могат да породят особено положение по смисъла на член 239 от МКО.

57 На 18 октомври 2002 г. Комисията приема Решение REC 10/01 (наричано по-нататък „обжалваното решение“), за което жалбоподателят е уведомен на 21 ноември 2002 г.

58 На първо място Комисията заключава, че е обосновано вносните мита — предмет на искането, да бъдат взети под отчет.

59 На второ място Комисията все пак заключава, че е обосновано да се пристъпи към възстановяване на вносните мита за частта от искането, свързана с 16 недействителни сертификата, доколкото по отношение на тях жалбоподателят се е намирал в особено положение по смисъла на член 239 от МКО.

60 На трето място, що се отнася до спорните 32 сертификата, Комисията от друга страна заключава, че обстоятелствата, на които се позовава жалбоподателят, не могат да породят особено положение по смисъла на член 239 от МКО. В резултат на това в член 2 от обжалваното решение Комисията решава, че не е обосновано да се пристъпва към възстановяване на съответните вносни мита, възлизащи на 1 702 340,25 EUR.

61 Накрая, с писмо от 20 юни 2003 г. жалбоподателят отправя до Комисията искане за достъп до други документи от преписката. С писмо от 10 юли 2003 г. Комисията уважава това искане. Жалбоподателят обаче не извършва нова справка с преписката.

В – Сертификат D 437214

62 С писмо от 17 декември 2002 г. жалбоподателят посочва на Комисията, че включеният в спорните сертификати сертификат A.TR.1 D°437214 не е квалифициран от турските власти като подправен, а само като недействителен. Комисията изпраща това писмо на италианските митнически органи на 6 януари 2003 г.

63 Като препращат към писмото на турските митнически органи от 8 март 1999 г., както и към писмо на UCLAF от 6 май 1999 г., с писмо от 24 януари 2003 г. италианските митнически органи изтъкват, че този сертификат е подправен.

64 С писмо от 4 март 2003 г. Комисията кани италианските митнически органи да уведомят жалбоподателя за резултата от разследването във връзка със сертификат A.TR.1 D 437214. С писмо от 18 март 2003 г. до жалбоподателя италианската митническа администрация потвърждава, че този сертификат е подправен, тъй като не е издаден от турските власти.

Производство и искания на страните

65 На 29 януари 2003 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.

66 Въз основа на доклада на съдията докладчик се решава да започне устната фаза на производството. Във връзка с процесуално-организационните действия страните са приканени да представят определени документи и да отговорят на някои въпроси, поставени писмено от Първоинстанционния съд. Страните се съобразяват с тези искания.

67 Устните изявления на страните и отговорите им на въпросите, поставени от Първоинстанционния съд, са изслушани в заседанието, проведено на 15 ноември 2005 г.

68 Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:

– да отмени член 2 от обжалваното решение,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

69 Комисията моли Първоинстанционния съд:

– да отхвърли жалбата,

– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

От правна страна

70 В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на три правни основания, изведени, на първо място, от нарушение на правото на защита, на второ място, от нарушение на член 239 от МКО и на трето място, от нарушение на член 220, параграф 2, буква б) от МКО.

А – По първото правно основание, изведено от нарушение на правото на защита

1. Доводи на страните

71 Жалбоподателят твърди, че при административната процедура е било нарушено неговото право на защита. По същество той поддържа, че независимо от предоставения му достъп до преписката, съдържаща доказателствата, върху които Комисията е основала обжалваното решение, при все това не е имал достъп до документи, които са били от решаващо значение за направената от Комисията обща преценка на положението. Освен това някои от документите, които е могъл да разгледа, са се оказали непълни. На последно място, разглеждането на преписката не му е позволило да разграничи документите, считани за поверителни, от тези, които не са такива, нито да установи използваните за тази цел критерии.

72 На първо място жалбоподателят твърди, че не са му били предоставени следните доказателства по преписката: 1) пълните доклади от мисиите на UCLAF в Турция; 2) цялата кореспонденция, разменена между UCLAF и Комисията, от една страна, и Постоянното представителство на Турция и компетентните власти в Турция, от друга; 3) цялата кореспонденция между Комисията и/или UCLAF и националните митнически власти, и по-специално италианските митнически органи, и 4) протоколите от заседанията на Комитета за митническо сътрудничество относно сертификатите A.TR.1, признати за нередовни или подправени при износа на концентрат от плодов сок и други стоки с произход от Турция.

73 В своята писмена реплика жалбоподателят освен това изтъква, че не е могъл да получи информация за мисията на UCLAF в Турция през октомври 1998 г., на която Комисията се позовава в съображение 32 от обжалваното решение. Според жалбоподателя от справката с преписката било видно само, че на 13 и 14 октомври 1998 г. се е състояла среща между UCLAF и Постоянното представителство на Турция, която е била отбелязана в писмо на UCLAF от 21 октомври 1998 г. Жалбоподателят твърди, че не се е запознал и с писмата на UCLAF от 1 декември и 9 декември 1998 г., изпратени до Постоянното представителство на Турция и посочени от Комисията в нейната писмена защита.

74 Жалбоподателят твърди, че посочените от него документи били не само евентуално, а напротив, пряко и много тясно свързани с въпроса дали спорните сертификати са действително подправени или просто нередовни.

75 На второ място жалбоподателят оспорва довода на Комисията, според който фактът, че неговият представител е подписал декларация в удостоверение на това, че се е запознал с всички свързани с делото документи, потвърждавал, че жалбоподателят наистина е имал достъп до всички доказателства от преписката. Във връзка с това жалбоподателят твърди, че въпросната декларация била стандартен формуляр и че страната, която прави справка с документите, без да е запозната с всички документи от преписката, не може в крайна сметка да се счита за удовлетворена. Така жалбоподателят твърди, че е узнал за посочената декларация, съдържаща списъка с документи REC 10/01 и приложена към писмената защита на Комисията, едва когато се е запознал с това приложение.

76 На трето място жалбоподателят твърди, че някои от документите, до които е имал достъп, са били непълни и следователно той не е имал достъп до всички документи, приложени към посочената декларация. Във връзка с това жалбоподателят отхвърля твърдението на Комисията, според което той е имал възможност да се запознае с всички доклади от мисиите на UCLAF в Турция, и твърди, че могъл да се запознае единствено с документите, свързани с докладите от мисиите от 9 и 23 декември 1998 г., състоящи се от две или три страници.

77 На четвърто място в своята писмена реплика жалбоподателят оспорва довода на Комисията, според който във всеки случай той нямал право на достъп до определени документи, сред които докладите от мисиите на UCLAF, тъй като те били поверителни. Жалбоподателят твърди не само че тези документи не били поверителни, доколкото тяхната поверителност впрочем не била доказана от Комисията, но още и че е бил предоставян достъп до подобни доклади в сходни производства пред Първоинстанционния съд.

78 Липсата на поверителен характер на докладите от разследване произтичала от Регламент № 1073/1999. Според жалбоподателя по смисъла на член 9, параграф 2 от посочения регламент докладите от разследване представлявали допустими доказателства в административното и съдебното производство на държавите-членки, където използването на тези доказателства е признато за необходимо, по същия начин и при същите условия, които важат за административните доклади, изготвени от инспекции на националната администрация, и същото трябвало a fortiori да се прилага и към производствата пред европейските съдебни институции.

79 На последно място жалбоподателят твърди, че с писмо от 20 юни 2003 г. и след подаването на настоящата жалба е представил ново искане за достъп до преписката съгласно член 255 ЕО. В резултат на писмения отговор на Комисията от 10 юли 2003 г. обаче той не се запознал с преписката, тъй като Комисията посочила, че жалбоподателят може да направи справка единствено с документите, до които той вече е имал достъп, и по-специално с документите, свързани с докладите от мисиите на UCLAF.

80 По същество Комисията отхвърля доводите на жалбоподателя.

81 На първо място тя изтъква, че обжалваното решение се основавало изключително на доказателства, с които жалбоподателят е могъл да се запознае и които се съдържали в предварителното становище на Комисията, изложено в писмото ѝ от 25 юли 2002 г. Освен това Комисията поддържа, че на 6 август 2002 г. жалбоподателят е имал достъп до преписката, послужила за основа при приемането на обжалваното решение, и че той изрично, чрез писмено потвърждение, е признал, че е могъл да се запознае с всички документи, които са в пряка или косвена връзка с преписката. Комисията твърди, че списъкът с документите, до които жалбоподателят е имал достъп, включвал докладите от мисиите на UCLAF, богата кореспонденция между UCLAF и различни турски власти, както и писмата, разменени между Комисията и/или UCLAF и националните митнически органи.

82 В своята писмена дуплика Комисията оспорва твърдението на жалбоподателя, според което преписката, с която се е запознал на 6 август 2002 г., не съдържала докладите от мисиите на UCLAF, а само документи, свързани с тези доклади. Комисията твърди, че въпросните документи всъщност били изготвените от UCLAF оригинални кратки доклади от 9 декември 1998 г. (№ 8279) и 23 декември 1998 г. (№ 8673), а не обикновени резюмета.

83 На второ място Комисията напомня, че не съществувало изискване Комисията по своя инициатива да предоставя достъп до всички контекстуални документи, които имат само евентуална връзка с конкретния случай, а напротив, когато е необходимо, заинтересованото лице трябвало да поиска достъп до тези документи съгласно член 255 EО.

84 В конкретния случай документите, с които жалбоподателят не е могъл да се запознае, били контекстуални. Комисията обаче подчертава, че новото искане за запознаване с преписката, направено от жалбоподателя на 20 юни 2003 г., тоест след приемането на оспорваното решение, и одобрено с писмо от 10 юли 2003 г., не може да има правни последици. Всъщност не само, че жалбоподателят не е довел докрай това искане, но във всеки случай искане, направено след приключване на административна процедура и докато делото е висящо, не би могло a priori да засяга процесуалните права, възникнали по време на административна процедура, предхождаща това искане.

85 На трето място Комисията поддържа, че във всеки случай разглежданите документи не били обхванати от правото на достъп до преписката, тъй като били поверителни. Във връзка с това Комисията напомня, че правото на достъп до преписката не включвало достъп до поверителни документи като докладите на UCLAF или на OLAF, кореспонденцията между Комисията и трети държави и протоколите от събранията, на които са присъствали трети държави, както и разменените между Комисията и държавите-членки писма.

86 Освен това Комисията оспорва релевантността на изложеното от жалбоподателя тълкуване на член 9, параграф 2 от Регламент № 1073/1999. Според Комисията тази разпоредба се отнасяла до окончателния доклад, изготвен от UCLAF съгласно член 9, параграф 1 от регламента, докато член 8 от последния се отнасял до поверителността и защитата на данните в изготвените от OLAF документи.

2. Съображения на Първоинстанционния съд

87 Като начало следва да се напомни, че в рамките на процедурата по опрощаване на вносни мита трябва да се осигури спазването на правото на изслушване, по-специално предвид правото на преценка, с което Комисията разполага, когато приема решение за прилагане на общата клауза за справедливост, предвидена в член 239 от МКО (Решение на Първоинстанционния съд от 10 май 2001 г. по дело Kaufring и др./Комисия, наречено „Турски телевизори“, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97—T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97—T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 и T‑147/99, Recueil, стр. II‑1337, точка 152 и Решение на Първоинстанционния съд от 27 февруари 2003 г. по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия, T‑329/00, Recueil, стр. II‑287, точка 45).

88 Трябва да се отбележи също, че в тази област принципът за спазване на правото на защита предполага единствено заинтересованото лице да може ефективно да изложи своята гледна точка по доказателствата, включително по документите, които Комисията е използвала срещу него, за да обоснове своето решение. При това положение този принцип не изисква Комисията по своя инициатива да предоставя достъп до всички документи, които имат евентуална връзка със случая, с който е сезирана в рамките на искане за опрощаване. Ако заинтересованото лице счита, че такива документи са необходими, за да докаже наличието на особено положение и/или липса на груба небрежност или недобросъвестно поведение от негова страна, то следва да поиска достъп до тези документи съгласно разпоредбите, приети от институциите въз основа на член 255 ЕО (Решение на Първоинстанционния съд от 11 юли 2002 г. по дело Hyper/Комисия, T‑205/99, Recueil, стр. II‑3141, точка 63 и Решение на Първоинстанционния съд по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия, посочено по-горе, точка 46).

89 По-нататък следва да се напомни, че що се отнася до административната процедура, свързана с опрощаване на мита, Първоинстанционният съд ясно уточнява, че по искане на заинтересованата страна ответникът е длъжен да даде достъп до всички свързани с обжалваното решение административни документи, които не са поверителни. Следователно при липса на такова искане автоматичен достъп до документите, с които разполага Комисията, няма (Решение на Първоинстанционния съд от 19 февруари 1998 г. по дело Eyckeler & Malt/Комисия, T‑42/96, Recueil, стр. II‑401, точка 81; Решение на Първоинстанционния съд от 17 септември 1998 г. по дело Primex Produkte Import-Export и др./Комисия, T‑50/96, Recueil, стр. II‑3773, точка 64 и Решение на Първоинстанционния съд по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия, посочено по-горе, точка 46).

90 Правното основание, изведено от нарушение на правото на защита, следва да бъде разгледано в светлината на тези принципи.

91 На първо място се налага изводът, че в жалбата си жалбоподателят изрично признава, че е имал достъп до всички документи, които Комисията е използвала за основа на своето решение. Той обаче не е имал достъп до документи от решаващо значение за направената от Комисията обща оценка на положението. В това отношение той твърди, че представените му при достъпа до преписката документи са непълни. Така жалбоподателят твърди, че не е могъл да се запознае с двата доклада от мисията на UCLAF от 9 и 23 декември 1998 г. в тяхната цялост, а само с „доклади, свързани с докладите от мисиите“. По същия начин той твърди, че не е могъл да се запознае с протокола от организираната от Общността мисия през месец октомври 1998 г., посочена в съображение 32 от обжалваното решение, както и с писмата на UCLAF от 1 и 9 декември 1998 г., изпратени на Постоянното представителство на Турция и посочени от Комисията в нейната писмена защита.

92 В това отношение следва да се установи, че документите, които жалбоподателят посочва, не са изрично упоменати в обжалваното решение. Това не означава, че обжалваното решение не може да се основава на някои от тези документи. Не може обаче да се приеме същото за всички документи, съставляващи обширната кореспонденция, на която жалбоподателят се позовава. Следователно тези документи, или поне що се отнася до определена част от тях, просто имат връзка с обстоятелствата, при които се развива делото.

93 По-специално, не може да се допусне, и нито един елемент на обжалваното решение не дава основание да се предполага, че протоколите от заседанията на Комитета за митническо сътрудничество относно сертификатите A.TR.1, признати за нередовни или подправени при износа на концентрат от плодов сок и други стоки с произход от Турция, са послужили за основа на обжалваното решение. Същото заключение се налага по отношение на становище на митническата служба в Равена от 12 юни 1998 г., отбелязано от Комисията в нейната писмена защита, с което жалбоподателят твърди, че не е могъл да се запознае.

94 Във всеки случай, когато не са съобщени документи, на които обжалваното решение не се основава, възможната липса на съобщаване е без значение, като се има предвид, че такива документи не могат по никакъв начин да влияят върху обжалваното решение. Следователно, доколкото настоящото правно основание засяга факта, че не са съобщени такива документи, то следва да се отхвърли като неотносимо.

95 Това обаче не важи за липсата на съобщаване на документи, на които Комисията е основала обжалваното решение.

96 При разглеждането на тези документи трябва да се напомни, че в дадения случай с писмо от 25 юли 2002 г. Комисията уведомява жалбоподателя за своя предварителен анализ, според който не са изпълнени условията за допускане на опрощаване на вносни мита. Следователно е безспорно, че с това писмо на Комисията, преди приемане на обжалваното решение, на жалбоподателя е дадена възможност да изрази становище и да изложи своята гледна точка относно фактите, които според Комисията обосновават отхвърлянето на искането за опрощаване.

97 Впрочем жалбоподателят не оспорва тази извод, но изтъква, че е бил нарушен принципът за спазване на правото на защита, доколкото е отказан достъп до някои документи, на които Комисията е основала своето решение, или поне доколкото тези документи са били непълни.

98 Налага се изводът обаче, че вследствие писмото на Комисията от 25 юли 2002 г. представителят на жалбоподателя се запознава с преписката, свързана с обжалваното решение, в помещенията на Комисията на 6 август 2002 г. При запознаването с преписката този представител подписва писмена декларация, в която ясно потвърждава, че е имал достъп до всички документи, имащи пряка и косвена връзка със спорната преписка. Освен това към тази декларация е приложен списък, изброяващ всички документи, до които посоченият представител е имал достъп.

99 Следва обаче да се отбележи, че този списък посочва докладите от мисията на UCLAF от 9 и 23 декември 1998 г., съответно с номера 8279 и 8673. В отговор на писмен въпрос от Първоинстанционния съд Комисията представя два доклада със същите номера. В съдебното заседание Комисията уведомява Първоинстанционния съд, че тези доклади действително съответстват на пълните кратки доклади, от една страна, от 9 декември 1998 г. относно мисията, проведена от 12 до 15 октомври 1998 г. (№ 8279), и от друга страна, от 23 декември 1998 г. относно мисията по разследване, проведена от 30 ноември до 2 декември 1998 г. (№ 8673), и че за тези две мисии на UCLAF не е изготвян никакъв друг доклад. Първоинстанционният съд счита, че съответствието между номерата, които фигурират на първата страница на доклада, и номерата, които са посочени в списъка, приложен към декларацията на представителя на жалбоподателя, с дата 6 август 2002 г., доказва, че противно на това, което твърди, жалбоподателят е имал достъп до докладите от мисията. Що се отнася до искането на жалбоподателя за достъп до протокола от мисията, организирана от Общността през месец октомври 1998 г., достатъчно е да се установи, че такъв протокол не съществува. Всъщност, от една страна, както Комисията уточнява в хода на съдебното заседание, доклад № 8279 е единственият доклад, който е изготвен за мисията, проведена от 12 до 15 октомври 1998 г., и от друга страна, в обжалваното решение такъв протокол не се споменава.

100 След това, що се отнася до посочените от жалбоподателя писма на UCLAF от 1 декември и 9 декември 1998 г., следва да се посочи, от една страна, че списъкът от 6 август 2002 г., изброяващ документите, до които той е имал достъп, споменава писмото на UCLAF № 8281 от 9 декември 1998 г., изпратено до Постоянното представителство на Турция. При това положение следва да се приеме за установено, че жалбоподателят наистина е имал достъп до този документ. От друга страна, що се отнася до писмото от 1 декември 1998 г., в отговор на писмен въпрос, поставен от Първоинстанционния съд, Комисията уточнява, че такова писмо не съществува и че споменаването в нейната писмена защита на писмо на UCLAF от 1 декември 1998 г. е грешка. В това отношение следва да се посочи, че това уточнение се потвърждава от списъка от 6 август 2002 г., който споменава само едно писмо с дата 1 декември 1998 г., а именно писмо от турското министерство на правосъдието, изпратено на UCLAF.

101 Що се отнася до кореспонденцията между Комисията и UCLAF, от една страна, и турските власти и националните митнически органи на държавите-членки, от друга страна, достатъчно е да се посочи, че няма доказателства, навеждащи на предположение, че Комисията е основала обжалваното решение на документи, различни от съдържащите се в преписката, до която жалбоподателят е имал достъп при справката на 6 август 2002 г.

102 По време на административната процедура жалбоподателят не е представил никакво искане за достъп до други документи от преписката. Що се отнася до искането за достъп, направено от жалбоподателя след приемането на обжалваното решение и подаването на настоящата жалба, се налага изводът, че то не е релевантно при преценката на възможно накърняване на правото на защита на жалбоподателя в административната процедура и не може да засегне законосъобразността на това решение. Във всеки случай следва да се посочи, че с писмо от 10 юли 2003 г. Комисията уведомява жалбоподателя, че има право да се запознае с въпросните документи, съгласно искането, направено по силата на член 255 ЕО. Жалбоподателят обаче не предприема действия в отговор на тази покана.

103 Следователно първото правно основание трябва да се отхвърли.

Б – По второто правно основание, изведено от нарушение на член 239 от МКО

104 Настоящото правно основание се състои от четири части. Първата част се отнася до неправилната квалификация на сертификат за движение A.TR.1 D 437214. Втората и третата част излагат сериозни нарушения, вменени съответно на турските власти и на Комисията. На последно място, четвъртата част се отнася до липсата на груба небрежност от страна на жалбоподателя и преценката на търговските рискове.

1. Относно сертификат за движение A.TR.1 D 437214

а) Доводи на страните

105 Жалбоподателят твърди, че включвайки сертификат A.TR.1 D 437214 сред сертификатите, квалифицирани като неистински, Комисията е допуснала грешка в оспорваната част от обжалваното решение. Според жалбоподателя от документите от преписката следвало, че този сертификат трябвало да се счита просто за недействителен и в резултат на това свързаните с него вносни мита трябвало да се възстановят. Редица документи от преписката свидетелствали, че турските власти не били квалифицирали сертификат D 437214 като неистински. Жалбоподателят бил посочил тази грешка на Комисията с писмо от 17 декември 2002 г.

106 На първо място жалбоподателят твърди, че единствено писмото на турската митническа администрация (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) от 8 март 1999 г., изпратено до италианската митническа администрация, можело да подкрепи довода, свързан с неистиността на посочения сертификат. Това писмо обаче не уточнявало дали той е нередовен или неистински, а само потвърждавало, че „не е бил издаден и заверен от [турската] митническа служба“ (was not issued and endorsed by our customs office).

107 На второ място жалбоподателят поддържа, че това писмо все пак е било опровергано от турските власти, по-специално в писмото на Постоянното представителство на Турция от 22 април 1999 г., в което ясно се посочвало, че въпросният сертификат „не е верен и не е издаден съгласно правилата“ ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), с други думи, че не бил издаден надлежно.

108 В писмената си дуплика жалбоподателят отбелязва, че думите „not correct“ ясно сочели, че въпросният сертификат бил нередовен. Допълнението „not issued according to the rules“ давало възможност само за едно тълкуване, а именно, че турският митнически орган е съставил и издал посочения сертификат в нарушение на правилата за произход на стоки от Турция. Тази теза се подкрепяла от изречението „счетено било, че тези документи са били издадени в условията на транзитен режим“ (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), използвано в същото писмо. Следователно турският митнически орган бил признал, че е издал също сертификати за движение на стоки в условията на транзитен режим, тоест за концентрат от ябълков сок от Иран, който не е бил преработен в рамките на режима на активно усъвършенстване в Турция.

109 На трето място жалбоподателят подчертава, че писмото от 22 април 1999 г. на Постоянното представителство на Турция, наред със сертификат A.TR.1 D 437214, споменавало два други сертификата за движение на стоки, а именно тези с означения C 982920 и C 982938. Постоянното представителство на Турция приело, че тези сертификати „не са верни и не са били издадени съгласно правилата“ ([were] not correct and were not issued according to the rules), без да прави разлика между тях. Жалбоподателят обаче поискал възстановяване на вносните мита, свързани с тези два сертификата. Италианските митнически власти ги квалифицирали като недействителни и ги включили в тези сертификати, във връзка с които обжалваното решение давало право на възстановяване на мита. Поради това жалбоподателят твърди, че от правна и фактическа гледна точка не виждал никакво основание сертификат D 437214 да се преценява по начин, различен от начина, по който се преценявали сертификати C 982920 и 982938. Противно на това, което твърдяла Комисията, писмото от 22 април 1999 г. не въвеждало никаква изрична поправка в писмото от 8 март 1999 г., доколкото не споменавало изрично това писмо, а посочвало само по-ранна кореспонденция.

110 На четвърто място жалбоподателят изтъква, че правилността на неговата теза се потвърждава също и от писмото на Постоянното представителство на Турция от 10 август 1999 г. В точка X на стр. 3 от това писмо отново се потвърждавало, че сертификатите за движение на стоки, посочени в писмото от 22 април 1999 г., в това число и сертификат D 437214, са били издадени при режим на транзит за ябълковия сок, който не е с произход от Турция. Освен това писмото не показвало, че посочените сертификати били неистински или фалшифицирани. Писмото на UCLAF до Постоянното представителство на Турция от 9 декември 1998 г. съдържало същата преценка, квалифицирайки сертификат A.TR.1 D 437214 като „неверен“ (not correct).

111 На последно място в писмената си реплика жалбоподателят оспорва довода на Комисията, според който писмото на италианската митническа администрация от 24 март 2003 г. потвърждавало неистинността на въпросния сертификат. Според жалбоподателя италианските власти споменавали само писмото на турската митническа администрация от 8 март 1999 г., без обаче да обсъждат писмото на Постоянното представителство на Турция от 22 април 1999 г., което също било приложено. Освен това, писмо от 18 май 1999 г. на италианското министерство на финансите, приложено към преписката, вероятно се отнасяло до писмото на Постоянното представителство на Турция от 22 април 1999 г. и до сертификат D 437214, като посочвало, че става дума за нередовен сертификат. Италианските митнически власти дори изпратили ново искане за уточнение до турската митническа администрация по повод квалификацията на сертификат D 437214, като към момента не били получили отговор.

112 Най-напред Комисията подчертава, че съгласно приложимата в случая правна уредба в рамките на Споразумението за асоцииране компетентни да установят дали сертификатите от турски произход са истински били турските митнически власти. Поради това Комисията напомня, че в своето Решение по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия, посочено по-горе (точка 77), Първоинстанционният съд постановява, че Комисията може да приеме декларациите на испанските власти, свързани с неистиността на извлечения от сертификати за внос, и че не се налага допълнително проучване от нейна страна в това отношение. Според Комисията, щом тя може да се довери на декларациите на органи на държави-членки относно истинността на такива документи, същото a fortiori се отнасяло и до органите на трета държава, която не е обвързана от Договора за ЕО и от правомощията на Комисията в областта.

113 След това Комисията оспорва тълкуването, което жалбоподателят прави на посочените писма, и изтъква, че доколкото въпросният сертификат е бил квалифициран като подправен от турските власти, тя не можело да носи отговорност за каквато и да било грешка.

114 Всъщност Комисията изтъква, че писмото от 8 март 1999 г. на турската митническа администрация трябвало да се разбира в смисъл, че въпросният сертификат е счетен за подправен, тъй като не бил издаден от турските митнически власти. Според Комисията обаче турските власти в нито един момент и в нито един документ не били променили становището си от 8 март 1999 г., според което въпросният сертификат за движение на стоки не бил издаден от техните служби.

115 На първо място, Комисията твърди, че в писмото си от 22 април 1999 г. Постоянното представителство на Турция не е променило предходното заключение, а именно че сертификатът бил подправен, а само е установило, че той е бил неверен и не е бил издаден съгласно приложимата правна уредба.

116 На второ място, фалшифицирането на посочения сертификат било потвърдено от UCLAF с писмо от 6 май 1999 г., както и от централната италианска администрация, отговорна за митниците, с писмо от 18 май 1999 г. — две писма, посочени от италианските митнически власти в писмо от 24 януари 2003 г., изпратено до Комисията. Жалбоподателят бил уведомен за тези заключения с писмо от 18 март 2003 г.

117 На трето място, в писма от 7 юни 2002 г. и 10 септември 2003 г. италианските митнически власти също потвърдили пред Комисията, че заключението на турската митническа администрация било, че сертификатът е фалшифициран.

118 На четвърто място, Комисията изтъква, че с писмо от 22 август 2003 г., изпратено на италианската митническа администрация, турската митническа администрация още веднъж потвърдила своето становище от 8 март 1999 г. и посочила, че въпросният сертификат бил фалшифициран. По-нататък било уточнено, че компетентният надзорен орган на турската митническа администрация бил разгледал отново това дело и заключил, че въпросният сертификат бил фалшифициран.

119 Накрая Комисията настоява, че твърдението на жалбоподателя, според което турската митническа администрация е издала също сертификати за движение на стоки за транзитна търговия, било ирелевантно. Според Комисията жалбоподателят се позовавал на погрешни сертификати за движение на стоки, които не били предмет на настоящото производство. От друга страна, погрешните сертификати, на които жалбоподателят се позовавал, не били издадени от турските власти за транзитна търговия, а напротив, се отнасяли до стоки от транзитна търговия.

б) Съображения на Първоинстанционния съд

120 Съгласно постоянната съдебна практика правомощията за определяне на произхода на стоките се разпределят между органите в държавата на износа и тези в държавата на вноса така, че произходът се установява от органите в държавата на износа, а контролът върху функционирането на този режим се осигурява посредством сътрудничеството между заинтересованите администрации. Тази система се обосновава от факта, че органите в държавата на износа могат най-добре да проверят пряко фактите, които обуславят произхода (Решение на Съда от 14 май 1996 г. по дело Faroe Seafood и др., C‑153/94 и C‑204/94, Recueil, стp. I‑2465, точка 19).

121 Предвиденият механизъм може да функционира само ако митническата администрация на държавата на вноса признае правомерно взетите решения от органите на държавата на износа (Решение по дело Faroe Seafood и др., посочено по-горе, точка 20). Признаването на тези решения от митническите администрации на държавите-членки е необходимо, за да може Общността на свой ред да изисква от органите на други държави, обединени в рамките на режима за свободна търговия, спазването на решенията, взети от митническите власти на държавите-членки, относно произхода на изнасяните от Общността продукти в тези държави (Решение на Съда от 12 юли 1984 г. по дело Les Rapides Savoyards, 218/83, Recueil, стр. 3105, точка 27).

122 В дадения случай, за да се определи дали е основателен изводът на Комисията за фалшифициране на сертификат D 437214, е необходимо да се разгледа кореспонденцията между нея, италианските митнически власти и компетентните турски власти. Що се отнася до частта от обжалваното решение, свързана с фалшифицираните сертификати, трябва да се отбележи, че Комисията се е позовала главно на писмото на турските власти от 8 март 1999 г., изпратено на митническата служба в Равена.

123 Към това писмо обаче е приложен списъкът с 32-та сертификата, които турските власти считат за фалшифицирани, сред които е и сертификат D 437214. В това отношение е необходимо да се установи, че използваните от турските власти в това писмо думи, а именно „изброените в приложението сертификати не са верни и не са били издадени и заверени от нашата митническа служба“ (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), ясно показват, че те са стигнали до извода за фалшифициране на изброените сертификати.

124 Следва обаче да се приеме, че сравнението между съдържанието на писмото от 8 март 1999 г. и съдържанието на последвалите съобщения от турските власти разкрива двусмисленост на квалификацията на сертификат D 437214. Така писмото на Постоянното представителство на Турция до UCLAF от 22 април 1999 г., съставено на английски език, посочва шест сертификата, сред които и въпросният сертификат, като ги квалифицира като „неверни и неотговарящи на правилата за произход“ (not correct and […] not issued according to the rules). Според същото това писмо тези шест сертификата са издадени за транзитна търговия.

125 Видно е следователно, че разликата между заключенията, изложени в писмото от 8 март 1999 г., и тези от 22 април 1999 г. произтича от тълкуването на израза „not correct […] and not issued according to the rules“. Дори формулировката „not correct“, възприета в писмата на UCLAF от 9 декември 1998 г., да не решава въпроса дали е налице фалшифициране, това не променя факта, че този израз би могъл да се тълкува в смисъл, че въпросните сертификати не са били фалшифицирани.

126 Предвид посочената двусмисленост, от данните, с които разполага Комисията преди приемането на обжалваното решение, не може да се направи несъмнен извод за наличието на фалшифициране или просто на нередовност на сертификат D 437214. Доводите на Комисията, основани на съдържанието на писмата от италианските власти от 24 януари 2003 г. и от 7 юни 2002 г., по никакъв начин не опровергават това заключение.

127 На първо място, в писмото от 24 януари 2003 г. се посочват две писма, а именно писмо на UCLAF от 6 май 1999 г. и писмо на централното управление на митниците в Рим от 18 май 1999 г. Трябва обаче да се приеме, че тези две писма се основават на заключенията в писмото на турските власти от 22 април 1999 г. На второ място се оказва, че писмото от 7 юни 2002 г. просто изброява считаните за фалшифицирани сертификати, като по-специално се основава на писмото на турските власти от 8 март 1999 г., без да внася нови елементи. С писмо от 12 ноември 2001 г. обаче жалбоподателят съобщава на Комисията, че от писмото на Постоянното представителство на Турция от 22 април 1999 г. е видно, че сертификат D 437214 трябва да се квалифицира като неверен, а не като фалшифициран.

128 От гореизложеното следва, че предвид посочените различия Комисията не би могла основателно да заключи преди приемането на обжалваното решение, че сертификат D 437214 е фалшифициран.

129 Следва при това да се отбележи, че по искане на жалбоподателя, направено с писмо от 17 декември 2002 г., тоест след приемането на обжалваното решение, Комисията още веднъж разпитва италианските власти относно квалификацията на въпросния сертификат. Последните считат за необходимо да поискат допълнителни разяснения от турските власти. С писмо от 22 август 2003 г. турските власти не само потвърждават заключенията, изложени в тяхното писмо от 8 март 1999 г., но посочват още, че според техния митнически надзорен орган е налице фалшифициране, като така разсейват всички съмнения, свързани с фалшифицирането на сертификат D 437214.

130 Налага се изводът, че едва след потвърждението, съдържащо се в последното уведомление, доказателствата от административната преписка позволяват на Комисията със сигурност да твърди, че въпросният сертификат е подправен. В резултат на това и предвид горепосочените доказателства, към момента на приемане на обжалваното решение Комисията не може основателно да откаже възстановяването на мита относно стоките, обхванати от сертификат D 437214, а предвид посочените доказателства е трябвало само да спре това възстановяване.

131 Това съображение обаче само по себе си не е достатъчно да доведе до отмяна на обжалваното решение.

132 Всъщност жалбоподателят по дадено дело няма законен интерес от отмяна на съответното решение поради порок във формата му, когато отмяната на това решение може само да доведе до постановяването на ново решение, което по същество е еднакво на отмененото (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 3 декември 2003 г. по дело Audi/СХВП (TDI), T‑16/02, Recueil, стр. II‑5167, точки 97 и 98 и посочената там съдебна практика). В случая обаче от точка 129 по-горе следва, че сертификат D 437214 трябва да се квалифицира като подправен.

133 При това положение следва да се приеме, че жалбоподателят няма законен интерес от частичната отмяна на обжалваното решение, доколкото тя може да доведе само до постановяването на ново, по същество еднакво решение. Следователно тази част от второто правно основание трябва да се отхвърли като неотносима.

2. Относно нарушенията, допуснати от турските власти

134 По същество жалбоподателят изтъква, че турските власти сериозно са нарушили задълженията, възложени им по силата на Споразумението за асоцииране и допълнителните разпоредби към него. Всъщност те не само са прикрили истината, квалифицирайки като подправени спорните 32 сертификата, но също системно са предприемали неправомерни действия, издавайки сертификати за движение за стоки, които не са с произход от Турция. Според жалбоподателя с предвидения в Споразумението за асоцииране преференциален режим се злоупотребявало с цел износ в Европейския съюз на преференциални цени на значителни количества стоки с произход от трети страни, представяни за турски продукти посредством издаване на сертификати за движение на стоки. Много бързото увеличаване на турския внос и износ в периода 1993—1996 г. било доказателство за тази политика. В случая спорните сертификати представлявали истински документи, тъй като били регистрирани и издадени от митническата служба в Mersin (Турция).

135 По същество Комисията отхвърля доводите на жалбоподателя и изтъква, че цялата жалба се основава на твърдението, според което спорните 32 сертификата не били фалшифицирани, а напротив, били издадени от турските митнически власти в Mersin, които при издаването направили неверни удостоверителни изявления. При все това според Комисията жалбоподателят не бил в състояние да предостави и най-малкото доказателство в подкрепа на този довод, опроверган освен това от ясните и точни изявления на турските власти.

а) Относно образците от печати и подписи

Доводи на страните

136 На първо място жалбоподателят изтъква, че положените върху спорните сертификати печати и подписи доказвали, че те най-вероятно са били издадени и заверени от турските власти.

137 Според жалбоподателя централната администрация на турските митници била потвърдила, че е изпратила на Комисията образците от печатите, които били разпространени между всички национални митнически органи в Общността преди 1995 г. В подкрепа на това твърдение жалбоподателят изтъква, че италианското министерство на финансите му е позволило да направи копия на пет документа, с които разполагала също и Комисията, доказващи факта, че турските власти били предали на италианските власти и на Комисията копията от въпросните образци.

138 Италианските митнически власти обаче, които впрочем разполагали с копия от оригиналните печати, направили сравнение с печатите и подписите, положени върху спорните сертификати, и при все това ги приели. По-нататък, копията от спорните сертификати, считани за неистински или фалшифицирани, не се различавали от други сертификати, квалифицирани като редовни. Освен това печатите, използвани върху сертификатите или поне върху копията, били отчасти лошо отпечатани и едва четливи. Митничарите в Mersin впрочем потвърдили пред жалбоподателя, че печатите, които използвали били трудно четливи.

139 На второ място жалбоподателят твърди, че задължението на турските власти да изпратят на Комисията образците от печатите и подписите, използвани от техните митнически служби за заверка на сертификатите за транспорт на стоки, произтичало както от преференциалния режим, установен с Република Турция, така и от член 93 от Регламента за прилагане на МКО. Обратно на становището на Комисията, член 4 от Решение № 1/96 препращал към член 93 от Регламента на прилагане на МКО и го променял, като употребените в него думи „формуляр А“ трябвало да бъдат заменени с означението „A.TR.1“. Следователно не било необходимо задължението за изпращане на образци изрично да се вписва в решенията на Съвета по асоцииране. Що се отнася до правилата за произход, Комисията погрешно твърдяла, че препращането към Споразумението за асоцииране и към относимите разпоредби на Съвета по асоцииране, направено в член 27, буква a) и член 20, параграф 3, буква г) от МКО, изключвало задължението за предоставяне на посочените образци.

140 По нататък задължението за изпращане на образците се отнасяло не само до сертификатите, издадени съгласно опростената процедура, предвидена в член 12, параграф 5 от Решение № 1/96, а било наложено по принцип и стояло в основата на контрола на истинността и редовността на посочените сертификати. Това задължение произтичало също от член 26 от Решение № 1/95, тъй като целяло постепенно усъвършенстване на преференциалния режим за търговията със селскостопански продукти.

141 Относно довода на Комисията, според който Република Турция не е член на Общността и следователно било нейно суверенно право да наложи или не такова задължение за изпращане, жалбоподателят изтъква, че има и други суверенни държави, с които изпращането на подписите и печатите е било договорено в рамките на сътрудничеството между администрациите. Като пример жалбоподателят посочва Евро—Средиземноморското споразумение, сключено с държавата Израел на 21 юни 2000 г. (OВ L 147, стр. 1).

142 На последно място жалбоподателят подчертава, че ако във връзка със сертификатите, издадени в приложение на Общото споразумение за митата и търговията (ГАТТ) от 1994 г., задължението за изпращане на Комисията на печатите и подписите на националните митнически власти съществува даже и в рамките на Европейския съюз, с неговия Митнически съюз и общ селскостопански пазар, трябвало a fortiori, въз основа на горепосочените разпоредби, същото да се прилага в отношенията между Общността и Република Турция.

143 Преди всичко Комисията твърди, че турските власти не били длъжни да изпращат образците от печатите и подписите, използвани от техните митнически служби. Според Комисията член 93 от Регламента за прилагане на МКО в случая не бил приложим, тъй като, от една страна, той се отнасял единствено до формулярите APR и сертификатите за произход „формуляр A“, свързани само с вноса на стоки с произход от развиващи се страни, и от друга страна, член 20 от МКО не го обявявал за приложим по аналогия в рамките на Споразумението за асоцииране.

144 След това Комисията поддържа, че член 28, параграф 4 от Регламент (ЕИО) № 3719/88 от 16 ноември 1988 година за определяне на общи подробни правила за прилагане на режима на вносни и износни лицензии и сертификати за предварително фиксиране за селскостопански продукти (OВ L 331, стр. 1), съгласно тълкуването, направено в Решение по дело Bonn Fleisch Ex- und Import/Комисия, посочено по-горе, също не налагал такова задължение за изпращане, тъй като член 1 от посочения регламент ограничавал приложното му поле. Всъщност Митническият съюз и/или Споразумението за асоцииране не били посочени в този регламент, докато решенията на Съвета по асоцииране и/или регламентите на Общността, които ги одобряват, не посочвали, че Регламент № 3719/88 е приложим по аналогия в този контекст.

145 Освен това Комисията счита, че аналогията между средиземноморското споразумение, обвързващо Европейския съюз и Израел, не позволява да се направи извод относно приложимостта на член 93 от Регламента за прилагане на МКО. Всъщност изричното съдържание на Споразумението за асоцииране и на решенията на Съвета по асоцииране изключвали възможността за подобен извод.

146 По-нататък Комисията счита, че жалбоподателят не отчита факта, че по силата на режима, предвиден в Споразумението за асоцииране, контролът и възможното заключение относно неистинския характер на сертификатите за движение на стоки A.TR.1 били в правомощията на компетентните турски власти, а не в тези на институциите на Общността. Според Комисията обаче турските власти на няколко пъти ясно заявявали, по-специално в посоченото по-горе писмо от 8 март 1999 г., че спорните 32 сертификата не били истински, тъй като били фалшифицирани. При това положение преценката на жалбоподателя, свързана с истинността на спорните сертификати, не била релевантна.

147 Накрая, по отношение на твърденията на жалбоподателя, според които печатите били трудно четливи или изхабени, Комисията изтъква, че доколкото жалбоподателят се позовава на копия, от това не следвало непременно, че използваните от турските власти печати върху оригинала са били изхабени или нечетливи. От друга страна, дори и печатите да са били стари или нечетливи, това по никакъв начин не показвало, че въпросните сертификати все пак били издадени от турските власти.

Съображения на Първоинстанционния съд

– Предварителни бележки

148 Като предварителна бележка трябва да се посочи, че от установената съдебна практика следва, че за да се прецени наличието на нарушения от страна на органи на трети страни и/или на Комисията, които могат да съставляват особено положение по смисъла на член 239 от МКО, във всеки отделен случай трябва да се изследва действителната природа на задълженията, възложени съответно на тези органи и на Комисията по силата на приложимата правна уредба (Решение по дело Hyper/Комисия, посочено по-горе, точка 117).

149 Във връзка с това е важно да се отбележи, че доводите на жалбоподателя се основават главно на тезата, според която турските власти действително са издали и заверили спорните сертификати. Различните нарушения, в които жалбоподателят упреква турските власти, са признаци, по които може да се съди за основателността на неговата теза. Така жалбоподателят изтъква, че особеното положение, в което се намира, е следствие от всички обстоятелства по случая, и по-специално от тези, свързани с пропуски, за които упреква турските власти.

– По съществото на спора

150 Що се отнася до нарушенията, които се вменяват на турските органи във връзка с печатите и подписите, е важно да се отбележи, че доводите на жалбоподателя, изведени от твърдения оригинален характер на печатите и подписите, положени върху спорните сертификати, не са релевантни. Всъщност заключението за оригиналния или фалшифициран характер на издадените от властите документи е изключително от тяхната компетентност, както е отбелязано в точки 120 и 121 по-горе. В дадения случай обаче турските власти заключват, че спорните сертификати са фалшифицирани. При това положение, дори да се допусне, че оригиналните печати, с които разполагат митническите власти в Mersin, са трудно четливи, обстоятелството, че печатите, положени върху спорните сертификати, са също трудно четливи, е без значение. Същият извод се налага по отношение на доводите на жалбоподателя относно сходството между притежаваните от него копия от спорните сертификати и фалшифицираните сертификати.

151 Накрая, следва да се отхвърли също доводът на жалбоподателя, според който фактът, че италианските митнически власти са сравнили спорните сертификати с образците от печатите, с които разполагат, преди да ги приемат, дава възможност да се направи извод относно истинността им. Всъщност от постоянната съдебна практика следва, че по отношение на валидността на сертификатите задълженото лице не може да възлага оправдани правни очаквания на факта на тяхното първоначално приемане от митническите власти на държава-членка, тъй като ролята на тези служби при първото приемане на декларациите изобщо не е пречка за извършването на последващи проверки (вж. Решение по дело Faroe Seafood и др., посочено по-горе, точка 93 и посочената в него съдебна практика).

152 При това положение доводите на жалбоподателя в това отношение не му позволяват да докаже наличието на основания, които могат да представляват особено положение, така че тези доводи следва да бъдат отхвърлени.

б) Относно регистрирането на сертификатите от турските власти

Доводи на страните

153 Жалбоподателят твърди, че истинността на спорните сертификати се потвърждава от факта, че те са били официално регистрирани. В това отношение жалбоподателят изтъква, че митническата служба в Mersin разполага с регистър, съдържащ регистрационните номера на спорните 32 сертификата. В подкрепа на това твърдение жалбоподателят заявява, че неговите представители са видели тези регистри в митницата в Mersin и са поискали от турски митнически служител да им предостави копия от тях. Въпреки, че първоначално този служител се съгласил да изпълни искането, по-късно, след като получил заплахи, отказал.

154 Що се отнася до задължението на турските власти да вписват номерата на сертификатите A.TR.1 в митническите регистри, жалбоподателят отхвърля довода на Комисията, според който никакво решение на Съвета по асоцииране не изисквало това. Според жалбоподателя подобно регистриране било вътрешен въпрос на турското законодателство. Необходимостта от това регистриране била толкова очевидна, че не било необходимо никакво решение на Съвета по асоцииране.

155 При все това истинската взаимопомощ предполагала не само регистрирането на сертификатите A.TR.1, но също и тяхното архивиране в Турция. В тази насока жалбоподателят посочва член 7, параграф 2, от приложение 7 към Решение № 1/95, според който исканията за помощ се удовлетворяват съгласно законодателството на запитаната договаряща страна. Тази разпоредба задължавала турските митнически органи да регистрират също издаваните от тях сертификати, вписвайки поне данните, които трябва да бъдат посочени в клетка 12 от A.TR.1. Що се отнася до преференциалните режими, регистрирането на сертификатите, при липса на което би било напълно невъзможно да се предостави информация относно тяхната истинност и редовност, било определящата основа на сътрудничеството между турската и общностната администрация.

156 По нататък, според жалбоподателя член 8, параграф 1 от Решение № 1/96 предвижда сертификатът за движение на стоки A.TR.1 да се заверява от митническите власти на държавата на износ. Приложение II, точка II, параграф 12 от Решение № 1/96 предвиждало клетка 12 да се попълва от компетентния орган. В конкретния случай клетка 12 от всеки от спорните 32 A.TR.1 съдържала не само печат и подпис, но също и специален регистрационен номер с точна дата, който трябвало да бъде вписан в регистър на компетентния митнически орган.

157 Накрая жалбоподателят изтъква, че проучване на спорните 32 сертификата показвало, че те съответствали на използваните към този момент образци (член 10, параграф 2, втора алинея и приложение 1 към Решение № 1/96). В дадения случай в полето долу вляво те посочвали одобрена печатница и съдържали името, адреса, както и нейния отличителен знак под формата на сериен номер, който позволявал тяхното идентифициране. Относно довода на Комисията, според който фалшификаторите биха могли във възможно най-голяма степен да следват номерата на оригиналните сертификати, жалбоподателят заявява, че ставало дума за чисто предположение.

158 Комисията отбелязва в самото начало, че нито Споразумението за асоцииране, нито решенията на Съвета по асоцииране предвиждали поддържането на регистри, в които да се вписват митническите сертификати.

159 По-нататък, дори да се приемело, че такива регистри съществуват, можело да се предположи, че турските митнически власти били издали 32 сертификата A.TR.1 за други партиди, различни от спорните доставки. Следователно било възможно фалшификаторите да направят копия от 32 истински сертификата, които не са свързани със спорните доставки до жалбоподателя, за да ги използват след това за тях.

160 Накрая Комисията изтъква, че твърдението на жалбоподателя, според което фалшифицираните сертификати съответстват на използваните образци, било без значение, тъй като тези образци били общоизвестни. Що се отнася до твърдението, според което спорните сертификати съдържали също и името, адреса, характеристиките и серийния номер на одобрената печатница в Турция, Комисията изтъква, че само някои от спорните 32 сертификата съдържали такива означения и е трудно да се определи точно дали тези отпечатани означения действително носят характеристиките на печатниците или става дума само за измислени обозначения. В това отношение Комисията отбелязва, че дори да се допусне, че става дума за обозначения на одобрени печатници, все пак можело да се предположи, че в движение били достатъчно голям брой истински сертификати от одобрени печатници, което давало възможност на фалшификаторите да използват образец или тяхно копие, за да направят фалшификати.

Съображения на Първоинстанционния съд

161 Що се отнася до регистрирането на сертификатите от турските власти, следва да се отбележи, че нито Споразумението за асоцииране, нито разпоредбите за неговото прилагане предвиждат изрично воденето на такива регистри. Все пак приложение II, точка II, параграф 12 от Решение № 1/96 предвижда в клетка 12 от сертификати A.TR.1 да се впише номерът на документа. Освен това член 13 от същото това решение предвижда при разделяне на сертификатите клетка 12 от извлечението да посочва по-специално регистрационния номер на първоначалния сертификат. Следователно е възможно сертификати A.TR.1 да бъдат регистрирани от органите, които ги издават, независимо, че жалбоподателят не привежда никакви доказателства, годни да докажат съществуването на тези регистри.

162 Следва обаче да се установи, че дори да се приеме, че номерата, съдържащи се в клетка 12 от спорните сертификати, са вписани в регистрите на турските митнически служби, това не ги прави истински сертификати. Всъщност, както Комисията основателно отбелязва, фалшификаторите биха имали интерес да използват за фалшифицираните сертификати регистрационен номер, съответстващ на редовен сертификат.

163 Жалбоподателят обаче не представя никакво доказателство, което да установи, че отбелязаните в тези регистри номера отговарят на спорните сертификати. Той твърди само, че неговите представители са установили съществуването на такива регистри и предлага да се прибегне до техните показания.

164 Следователно доводите на жалбоподателя са ирелевантни и трябва да бъдат отхвърлени.

в) Относно съдействието на турските митнически власти

Доводи на страните

165 Според жалбоподателя без съдействието на турските митнически органи било невъзможно да се получи сертификат A.TR.1, придружаващ въпросните стоки. Всъщност приложимото законодателство до голяма степен предотвратявало риска от неправомерно използване на сертификати A.TR.1, които не само се заверявали от митническите органи на държавата на износ със съответна регистрация, но били също обект на проверка на стоките, с които са свързани, за да се гарантира, че тези стоки са били действително изнесени. Сертификати A.TR.1 били на разположение на износителя до износа и само по изключение даден сертификат можел да бъде заверен след износа (вж. член 8, параграф 1 от Решение № 1/96, както и член 4, параграф 1 от Решение № 5/72). Тези разпоредби гарантирали, че когато сертификат A.TR.1 е предоставен на разположение на износителя, компетентните митнически власти все още имат възможност да проверят дали той съответства на произхода на стоките.

166 Комисията възразява, че доводите на жалбоподателя, свързани със съдействието на турските власти при издаването на спортните сертификати, не били релевантни. Според Комисията било безспорно, че правната уредба трябва да изключи представянето на сертификати A.TR.1 за продукти, които не са от турски произход. В конкретния случай представянето на сертификати A.TR.1 за спорния износ не показвало, че е имало тайно споразумение с турските власти.

Съображения на Първоинстанционния съд

167 По отношение на довода, свързан със съдействието на турските власти, е достатъчно да се напомни, че спорните сертификати са се оказали фалшифицирани. Представянето на документи, които се оказват подправени, само по себе си не дава възможност да се заключи, че е налице каквото и да било тайно споразумение между износителите и митническите органи, които ги издават.

168 Следователно този довод е лишен от всякакво основание и поради това трябва да се отхвърли.

г) Относно нарушението на правилата в областта на административното сътрудничество

Доводи на страните

169 Жалбоподателят първо твърди, че турските митнически власти били обвързани от задължение за административно сътрудничество по силата на разпоредбите за прилагане на Споразумението за асоцииране. В това отношение жалбоподателят се позовава на член 15 от Решение № 1/96 и на член 26 от Решение № 1/95 и приложение 7 към това решение. По отношение на довода на Комисията, според който Решение № 1/95 и Решение № 1/96 се прилагали едва от 31 декември 1995 г., жалбоподателят твърди, от една страна, че режимът на административно сътрудничество вече се прилагал по силата на предходни решения, а от друга страна, че Решение № 1/95 и Решение № 1/96 установявали в това отношение формално право, което се прилагало също за минал период.

170 В дадения случай обаче турските митнически власти били нарушили задължението си за бързо и ефикасно съдействие в разследването на сертификатите за движение, и по-специално задължението си бързо да изпратят точна информация за истинността на спорните сертификати. Предвид тези нарушения било оправдано да се счита за вероятно участието в издаването им.

171 След това жалбоподателят излага принципите, които вероятно са следвали турските власти, за да квалифицират даден сертификат A.TR.1 като нередовен или подправен. Така сертификатите, свързани с концентрат от плодов сок с произход от трети страни, преработен в Турция под режим на усъвършенстване и впоследствие изнесен, били счетени за нередовни, тъй като били погрешно заверени. В замяна на това сертификати A.TR.1, издадени за концентрат от плодов сок, подчинен в Турция на режим на транзитна търговия (Transit-Trade-Regime), били счетени за подправени. Това разграничение било видно от писмата на Постоянното представителство на Турция от 10 юли 1998 г. и 1 октомври 1999 г., изпратени съответно на Комисията и на OLAF, както и от писмото от 12 октомври 1999 г., изпратено от UCLAF на Guardia di Finanza (орган за борба с нарушенията от финансов характер). Тезата на жалбоподателя се потвърждавала от доклада за мисията на UCLAF от 21 декември 1998 г., в който се казвало, че износителите не били единствено отговорни за положението и че се налагали задълбочени разследвания от службата в Mersin.

172 За да докаже липсата на съдействие от турските власти в рамките на административното сътрудничество, на първо място жалбоподателят се позовава на писмо от 9 януари 1998 г., изпратено от Постоянното представителство на Турция на UCLAF, в което турските власти посочвали, че към този момент присъствието на UCLAF в Турция не било необходимо. В това отношение жалбоподателят оспорва твърдението на Комисията, според което това писмо не се отнасяло до износа на концентрат от ябълков сок.

173 На второ място жалбоподателят изтъква, че писмото на Постоянното представителство на Турция от 10 юли 1998 г., посочено в точка 41 по-горе, не уточнявало, съобразно означенията в клетка 14 от всеки сертификат A.TR.1, дали посочените там 22 сертификата са неистински или нередовни, а само ги квалифицирало като „false“ — термин, който обхващал и двете хипотези. В това отношение жалбоподателят изтъква, че макар клетка 14 от всеки сертификат A.TR.1 да е озаглавена „Искане за проверка“ и клетка 15 — „Резултати от проверката“, документите, свързани с конкретния отговор на исканията за проверка на спорните сертификати, не били изготвени.

174 На трето място жалбоподателят подчертава, че в точка В от писмо от 26 август 1999 г., изпратено на митническата полиция в Кьолн (Германия), Комисията посочила, че OLAF щял да поиска от турските власти да уточнят за всеки невалиден сертификат дали става дума за фалшифициране или за нередовен сертификат. Жалбоподателят твърди, че не знае обаче дали това искане е било направено.

175 Що се отнася до противоречивите твърдения на турските власти, жалбоподателят изтъква, че еднакви по съдържание сертификати в определени случаи са били счетени за редовни, в други случаи — за нередовни и накрая сертификати, предварително квалифицирани като подправени, впоследствие били квалифицирани като нередовни. Списъкът с документите, приложен от Комисията към писмената ѝ защита, показвал, че 28 писма са разменени с турските власти през 1998 г. и през 1999 г., без фактите да са установени окончателно, и че кореспонденцията с Постоянното представителство на Турция била прекратена през 1999 г., тъй като турските власти отказали да продължат каквото и да било сътрудничество с Комисията след 2000 г.

176 Като пример жалбоподателят се позовава на сертификат A.TR.1 D 437214, който в писмото от 8 март 1999 г. е посочен като подправен, а впоследствие като нередовен.

177 По същия начин между 16 юли и 27 септември 1999 г. сертификат A.TR.1 D 412662 в три различни съобщения бил квалифициран от турските власти последователно като неверен, частично неверен и накрая като истински (писма от 16 юли, 19 август и 27 септември 1999 г.).

178 По-нататък сертификат A.TR.1 D 141591 бил квалифициран първо като подправен (писмо от 15 май 1998г.), а впоследствие като неверен (писмо от 19 август 1999 г.), поради факта че свързаните с него стоки не били от турски произход. Според жалбоподателя сертификат A.TR.1 D 141591 трябвало да бъде съотнесен към сертификати A.TR.1 C 982920 и C 982938, които били квалифицирани като неверни и по отношение на които Комисията се отказала от последващо събиране на митни сборове. Що се отнася до твърдението на Комисията, според което в съобщение от 12 юни 1998 г. митническата служба в Равена посочила, че сертификат A.TR.1 D 141591 е подправен, жалбоподателят отговаря, че не е могъл да се запознае с това доказателство в процедурата за достъп до преписката.

179 Противоречивият характер на предоставената информация бил потвърден от Tribunale civile e penale в Равена. В това отношение жалбоподателят изтъква, че прокуратурата на Верона (Италия) също прекратила наказателното разследване спрямо жалбоподателя, заключавайки по-специално, че подновените искания на полицията за получаване на доказателства останали без отговор. Според жалбоподателя компетентният прокурор във Верона поискал от Guardia di Finanza да му посочи въз основа на какви документи, материали и доказателства издадените от турските власти сертификати били счетени за подправени по същество, без италианските власти да са получили отговор.

180 По нататък според жалбоподателят фактът, че турските митнически власти са приели, че сред 103-те сертификата, обект на проверка, 17 — или 16, ако се изключи сертификат A.TR.1 D 437214 — били нередовни, означавал, че те съзнателно погрешно са ги заверили, и следователно бил достатъчен да постави под въпрос качеството на проверката на посочените сертификати, както и точността на информацията, предоставена в рамките на административната взаимопомощ.

181 В това отношение жалбоподателят прави сравнение с делата, по които е постановено посоченото по-горе решение по дело „Турски телевизори“, с които даденият случай, обратно на това, което Комисията твърди, разкривал тесни връзки, сред които по-специално фактът, че турските власти никога не са обявявали, че са били заблуждавани от трети лица, както и фактът, че в резултат на техните противоречиви изявления е станало невъзможно фактите да бъдат установени.

182 По отношение на довода на Комисията, според който жалбоподателят се опитвал да внесе объркване, позовавайки се на изявленията на турските власти относно считаните за нередовни сертификати, които не са обект на разглеждане в дадения случай, той твърди, че противоречивият характер на информацията от отделните турски власти относно други, различни от спорните, сертификати, била съществена за анализа на всички изявления на турските власти, в това число и свързаните със спорните сертификати.

183 На последно място, относно довода на Комисията, според който някои съобщения на турските власти били само междинни заключения, жалбоподателят твърди, че свързаните със взаимопомощта разпоредби не предвиждали да се съобщават такива заключения или предварителни доклади.

184 Комисията отхвърля твърденията, с които жалбоподателят се стреми да докаже различни нарушения от страна на турските власти на техните задължения за сътрудничество и оспорва съществуването на противоречиви изявления от тяхна страна.

185 На първо място, относно задължението за сътрудничество Комисията първо отбелязва, че Решения № 1/95 и № 1/96, които според жалбоподателя са основа на служебното задължение за сътрудничество от страна на турските власти, били в сила само по време на заключителната фаза на режима за сътрудничество и не са се прилагали към спорните сертификати, издадени по време на преходната фаза. В това отношение последните попадали само в обхвата на член 2, параграф 3 от Регламент № 4115/86 и на член 11 от Решение № 5/72, изменено с Решение № 1/78, вече посочено в точка 12.

186 След това Комисията изтъква, че в случая аналогията с посоченото по-горе Решение по дело „Турски телевизори“ не била релевантна, тъй като настоящото дело се основавало на съвсем различни факти. В това отношение Комисията напомня, че делата, по които е постановено това решение, не били свързани с фалшифицирани с