ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н N. WAHL

представено на 29 май 2013 година ( 1 )

Дело C-101/12

Herbert Schaible

срещу

Land Baden-Württemberg

(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Stuttgart (Германия)

„Селско стопанство — Регламент (ЕО) № 21/2004 — Идентификация и регистрация на животни от рода на овцете и козите — Член 16 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Член 20 от Хартата — Пропорционалност — Равенство“

1. Борбата с епизоотичните болести представлява законосъобразна цел за законодателя на Европейския съюз (наричан по-нататък „Съюзът“). При все това новата система за индивидуална електронна идентификация, въведена с Регламент (ЕО) № 21/2004 на Съвета от 17 декември 2003 година за създаване на система за идентификация и регистрация на животни от рода на овцете и козите и за изменение на Регламент (EO) № 1782/2003 и на Директиви 92/102/ЕИО и 64/432/ЕИО2 – ОВ L 5, 2004 г., стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 52, стр. 146., е непригодна за постигане на тази цел, ненужно обременителна и скъпа, както и дискриминираща. Поради това регламентът нарушава свободата на стопанска инициатива на животновъдите, предвидена в член 16 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и принципа на равенство, предвиден в член 20 от Хартата, и следователно е невалиден.

2. По същество това е основният довод на германския овцевъд г-н Herbert Schaible (наричан по-нататък „г-н Schaible“), притежаващ 450 овце-майки, в рамките на делото пред Verwaltungsgericht Stuttgart (Административен съд, гр. Щутгарт, Германия), което овцевъдът завежда срещу Land Baden-Württemberg [провинция Баден-Вюртенберг], за да бъде освободен от няколко задължения, предвидени в Регламент № 21/2004.

3. В настоящото заключение ще се опитам да покажа защо според мен представените от г-н Schaible правни доводи са неоснователни. Вследствие от това ще предложа в отговора си до националната юрисдикция Съдът да заяви, че при разглеждането на преюдициалните въпроси не се установяват обстоятелства, които да сочат невалидност на разглежданите разпоредби. На последно място, доколкото анализът ми показва, че практическото прилагане на този регламент може евентуално да представлява препятствие пред пълното постигане на общата му цел и цялостната справедливост на системата, накратко ще направя няколко предложения de lege ferenda.

I – Правна уредба

4. Съображения 1, 3 и 11 от Регламент № 21/2004 гласят: „(1) Съгласно член 3, параграф 1, буква в) от Директива 90/425/ЕИО на Съвета от 26 юни 1990 г. относно ветеринарните и зоотехнически проверки, приложими във вътрешнообщностната търговия с определени живи животни и животински продукти с оглед реализацията на вътрешния пазар, животните за вътрешнообщностна търговия трябва да бъдат идентифицирани в съответствие с изискванията на правилата на Общността и да бъдат регистрирани по такъв начин, че първоначалното или транзитното стопанство, център или организация да могат да бъдат проследени. […] […] (3) Правилата относно идентификацията и регистрацията на животни от рода на овцете и козите бяха установени в Директива 92/102/ЕИО. По отношение на животните от рода на овцете и козите, опитът, и по-специално кризата с болестта шап, показа, че прилагането на Директива 92/102/ЕИО не е довело до задоволителни резултати и се нуждае от подобрение. Ето защо е необходимо да се установят по-строги и точни правила […] […] (11) В държавите членки със сравнително малък брой животни от рода на овцете и козите въвеждането на система за електронна идентификация може и да не е оправдано; следователно, препоръчително е да се разреши тези държави членки да въвеждат системата по избор. […]“.

5. Съгласно член 1, параграф 1 от Регламент № 21/2004: „1. Всяка държава членка създава система за идентификация и регистрация на животни от рода на овцете и козите в съответствие с разпоредбите на настоящия регламент“.

6. Съгласно член 3, параграф 1 от Регламент № 21/2004 системата за идентификация и регистрация на животни трябва да включва следните елементи: „а) средства за идентификация с цел идентифициране на всяко животно; б) актуални регистри, които да се поддържат във всяко стопанство; в) документи за движение на животните; г) централен регистър или компютърна база данни“.

7. Доколкото е релевантен за настоящото производство, член 4 от Регламент № 21/2004 гласи: „1. Всички животни в дадено стопанство, родени след 9 юли 2005 г., се идентифицират в съответствие с параграф 2 в рамките на период, определен от държавата членка, считано от раждането на животното и при всички положения преди животното да е напуснало стопанството, в което е родено. […] а) Животните се идентифицират първо чрез средствата за идентификация, които отговарят на изискванията от раздел А.1 до А.3 от приложението към настоящия регламент, и б) второ, чрез средствата за идентификация, одобрени от компетентния орган и отговарящи на техническите характеристики, изброени в раздел А.4 от приложението към настоящия регламент“.

8. Член 5, параграф 1 от Регламент № 21/2004 предвижда: „1. Всеки животновъд, с изключение на превозвача, трябва да поддържа актуален регистър, съдържащ най-малко информацията, посочена в раздел Б от приложението към настоящия регламент“.

9. Член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004 гласи: „3. Считано от 31 декември 2009 г. електронната идентификация съгласно насоките, посочени в параграф 1, и в съответствие със съответните разпоредби на раздел А от приложението, става задължителна за всички животни. Въпреки това, държавите членки, в които общият брой на животни от рода на овцете и козите е 600000 или по-малко, могат да направят тази електронна идентификация незадължителна за животни, които не са обект на вътрешнообщностна търговия. Държавите членки, в които общият брой на животни от рода на козите е 160000 или по-малко, също могат да направят тази електронна идентификация незадължителна за животни от рода на козите, които не са обект на вътрешнообщностната търговия“.

II – Факти, производство и преюдициални въпроси

10. Главното производство е образувано по иск на г-н Schaible, с който той моли Verwaltungsgericht Stuttgart да установи, че той няма задължение за индивидуална идентификация, за индивидуална електронна идентификация и за поддържане на регистър на стопанството, както е предвидено в Регламент № 21/2004.

11. Тъй като има съмнения относно валидността на няколко разпоредби от Регламент № 21/2004, Verwaltungsgericht Stuttgart решава да спре производството по делото и да отправи следните преюдициални въпроси до Съда: „a) задължението на ищеца за идентификация на всяко животно съгласно член 3, параграф 1 и член 4, параграф 2 от Регламент № 21/2004, б) задължението на ищеца за електронна идентификация на всяко животно съгласно член 9, параграф 3, първа алинея от Регламент № 21/2004 […], и в) задължението на ищеца да поддържа регистър В съгласно член 5, параграф 1 във връзка с раздел Б, точка 2 от приложението към Регламент № 21/2004 съвместими ли са с нормите от по-висок ранг на правото на Съюза и следователно валидни ли са?“ (наричани по-нататък „преюдициалните въпроси“).

12. Писмени становища по настоящото производство представят г-н Schaible, Land Baden-Württemberg, френското, нидерландското и полското правителство, Съветът и Комисията. Г-н Schaible, френското правителство, Съветът и Комисията представят и устни становища в проведеното на 7 март 2013 г. съдебно заседание.

III – Анализ

А – Преюдициалните въпроси

13. С преюдициалните въпроси запитващата юрисдикция иска да се установи дали са валидни някои разпоредби от Регламент № 21/2004, които предвиждат три конкретни задължения за овцевъдите и козевъдите, а именно: i) да идентифицират всяко животно (член 3, параграф 1 и член 4, параграф 2); ii) да извършват електронна идентификация на всяко животно (член 9, параграф 3, първа алинея), и iii) да поддържат актуален регистър на животните (член 5, параграф 1 и раздел Б, точка 2 от приложението към регламента) (заедно наричани по-нататък „разглежданите задължения“).

14. Макар Verwaltungsgericht Stuttgart да определя конкретно както съдържанието, така и правното основание на разглежданите задължения, той не навлиза в конкретика относно разпоредбите от първичното право на Съюза, които биха могли да попречат на предвиждането им.

15. В действителност въпросът на запитващата юрисдикция към Съда е единствено дали разглежданите задължения са „съвместими […] с нормите от по-висок ранг на правото на Съюза и следователно валидни […]“.

16. Общата и неточна формулировка на въпросите щеше да изправи Съда пред особено сложна задача, ако този основен аспект не бе осветлен от останалата част от акта за преюдициално запитване, както и от представените от г-н Schaible и други участници в производството становища ( 2 ).

17. Съгласно разясненията на Verwaltungsgericht Stuttgart г-н Schaible твърди, че разглежданите задължения са несъвместими с неговата свобода да упражнява професия по член 15 от Хартата. Националната юрисдикция посочва обаче, че разпоредбата от Хартата, във връзка с която следва да се разгледат повдигнатите в главното производство въпроси, е по-скоро член 16, който се отнася до свободата на стопанска инициатива — свобода, която при тези обстоятелства би била по-специална. Националната юрисдикция изразява и съмнения относно законосъобразността на разглежданите задължения с оглед на принципа на равно третиране.

18. По-специално в представеното пред Съда становище на г-н Schaible са изложени правни доводи, основаващи се по-скоро на член 16 от Хартата, отколкото на член 15. В останалите становища (с изключение на това на полското правителство) акцентът е или само върху свободата на стопанска инициатива (френското правителство и Съвета), или и върху двете свободи, разгледани заедно с оглед на това, че те до голяма степен са идентични по своята същност (нидерландското правителство и Комисията). Всички останали участници в производството пред Съда (включително полското правителство) добавят конкретни доводи относно принципа на равно третиране, предвиден в член 20 от Хартата.

19. При тези обстоятелства намирам за целесъобразно първо да изясня основните правни въпроси, които възникват, и впоследствие да предложа на вниманието на Съда най-ефективния според мен начин да се решат трите преюдициални въпроса, поставени от Verwaltungsgericht Stuttgart.

20. По същество тези въпроси повдигат два проблема. Първият се отнася до евентуално нарушение на членове 15 и/или 16 от Хартата поради твърдяна непропорционална намеса в правата на животновъдите, а вторият е свързан с евентуално нарушение на принципа на равно третиране. Докато първият проблем се повдига по отношение и на трите разглеждани задължения, тъй като, както самият г-н Schaible заявява многократно, те са неразделно свързани, вторият засяга само едно от тези задължения, а именно задължението на животновъдите по член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004 да извършват електронна идентификация на всяко животно, и по-специално засяга дерогациите от това задължение, предвидени във втората и третата алинея от тази разпоредба.

21. С оглед на гореизложеното и при надлежно отчитане на принципа на процесуална икономия, считам, че е по-целесъобразно да разгледам трите преюдициални въпроса във връзка с посочените два проблема, вместо да ги разглеждам поотделно. По тази причина първо ще се занимая с въпроса за валидността на разглежданите задължения от гледна точка на пропорционалността. След това ще преценя основателността на доводите, свързани с твърдения дискриминационен характер на посоченото във втория преюдициален въпрос на Verwaltungsgericht Stuttgart задължение.

Б – Нарушение на принципа на пропорционалност

1. Свободата на стопанска инициатива

22. Първият правен проблем, повдигнат от преюдициалните въпроси, се отнася до пропорционалността на разглежданите задължения.

23. Както бе споменато по-горе, според националната юрисдикция параметърът за законосъобразност в настоящото производство се състои в свободата на стопанска инициатива, предвидена в член 16 от Хартата, макар някои от участниците в производството, представили становища пред Съда, да се позовават и на член 15 от нея.

24. Формулировката на тези разпоредби предполага, че член 16 се съсредоточава върху защитата на свободата на стопанска инициатива на предприемачите, докато член 15 се отнася по-скоро до правата на работниците. Това тълкуване се подкрепя от „Разяснения относно Хартата на основните права“, съгласно които член 15, параграф 1 се ръководи също и от член 1, параграф 2 от Европейската социална харта, както и от точка 4 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците ( 3 ).

25. Според мен обаче тези две свободи се припокриват до голяма степен, тъй като и двете са свързани с правото на гражданите на Съюза свободно да започват и осъществяват стопанска дейност.

26. Според мен практиката на Съда потвърждава това припокриване. Дори преди Договорът от Лисабон да превърне Хартата в правно обвързващ документ в целия Европейски съюз, Съдът признава и двете свободи като общи принципи на правото на Съюза, чието съблюдаване той е длъжен да гарантира ( 4 ). В някои от решенията си Съдът изрично заявява, че свободата на упражняване на професия и свободата на стопанска инициатива може да съвпадат ( 5 ). Освен това в няколко други дела Съдът се позовава по-общо на свободата на осъществяване на търговска дейност или упражняване на професия ( 6 ) или на правото на свободно упражняване на стопанска дейност ( 7 ), за които може да се твърди, че обхващат аспекти, общи и за двете свободи.

27. Следователно изглежда ненужно по настоящото дело да се определя приложното поле на членове 15 и16 от Хартата.

28. Тъй като според националната юрисдикция член 16 от Хартата е по-относим към делото пред нея и предвид факта, че г-н Schaible е независим оператор, ще основа съображенията си на тази разпоредба от Хартата. Въпреки това изводите, до които ще достигна в това отношение, ще са валидни mutatis mutandis за член 15 от Хартата ( 8 ) поради общите цели, залегнали в двете разпоредби.

29. Съгласно член 16 от Хартата „[с]вободата на стопанската инициатива се признава в съответствие с правото на Съюза и с националните законодателства и практики“.

30. По този начин първичното право на Съюза признава основната ценност на тази свобода, но също така дава ясно да се разбере, че упражняването ѝ не е абсолютно право. В действителност Хартата е формулирана в съответствие с постоянната практика на Съда, съгласно която принципи като свободното упражняване на стопанска дейност или правото на собственост „трябва да се разглеждат във връзка с обществената им функция“ ( 9 ).

31. Това е отразено в член 52, параграф 1 от Хартата, който предвижда правилата за ограниченията, които могат да бъдат налагани върху признатите от нея права и свободи като например свободата на стопанска инициатива. Съгласно тази разпоредба такива ограничения могат да се налагат, при условие че са предвидени в закон, зачитат основното съдържание на същите права и свободи и, при спазване на принципа на пропорционалност, са необходими и действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора ( 10 ).

2. Принципът на пропорционалност

32. Съгласно постоянната съдебна практика принципът на пропорционалност е общ принцип на правото на Съюза и изисква установените с разпоредбите на същото право мерки „да бъдат в състояние да осъществят легитимните цели, преследвани от съответната правна уредба, и да не надхвърлят необходимото за тяхното постигане“ ( 11 ).

33. Що се отнася до съдебния контрол за спазването на тези условия, Съдът е признал на законодателя на Съюза в рамките на упражняването на възложените му правомощия широко право на преценка в областите, в които той трябва да направи избор от политическо, икономическо или социално естество и в които е призван да извършва комплексни преценки ( 12 ).

34. Това е особено вярно за общата селскостопанска политика — област, в която законодателят на Съюза има широко право на преценка, което съответства на политическите отговорности, възложени му от членове 40 ДФЕС и 43 ДФЕС ( 13 ). Съгласно практиката на Съда единствено явно неподходящият характер на приета в тази област мярка с оглед на целта, която компетентната институция възнамерява да постигне, може да засегне законосъобразността на подобна мярка ( 14 ). Следователно критерият, който следва да се приложи в това отношение, е „не дали приетата от законодателя [на Съюза] мярка е била единствената или най-добрата възможна, а дали е била явно неподходяща“ ( 15 ).

35. Безспорно, изразът „явно неподходяща“, употребен в посочените решения на Съда, може да предизвика критика на две основания. На първо място, той явно подсказва, че мерките, чиито правни пороци не са абсолютно очевидни и се установяват само чрез по-задълбочена правна проверка, не могат да бъдат обявени за недействителни от Съда. На второ място, той изглежда ограничава контрола на Съда само до първата стъпка от традиционната проверка за пропорционалност (дали мярката е подходяща за постигане на посочената ѝ цел) и възпрепятства извършването на пълен анализ.

36. Това обаче би било неправилно тълкуване на съдебната практика.

37. По първото възможно основание за критика считам, че употребата на израза „явно неподходяща“ има за цел единствено да подчертае, че когато на законодателя се налага да взема предвид различни (потенциално противоречиви) интереси, по необходимост той трябва да разполага с определена свобода на преценка. Политическият избор неминуемо е свързан с претегляне и балансиране между различни цели на обществената политика, които не е възможно в своята съвкупност да се изпълняват по едно и също време и в една и съща степен. Единствено законодателят на Съюза има правомощия да изпълни тази задача, както и да взема решения, които може да засегнат неравномерно различни социални и икономически сектори, но за които в дадения момент се счита, че са в интерес на обществото като цяло. Поради тази причина Съдът изрично заявява, че значимостта на преследваните от законодателя цели може да обоснове ограничения, дори със значителни отрицателни последици за някои икономически оператори ( 16 ).

38. Ограниченият съдебен контрол обаче не означава, че Съдът не може да подлага оспорваните мерки на строга проверка, за да прецени дали са пропорционални. Всъщност, наред с другото, той може да определя дали законодателят на Съюза e основал своя избор на обективни критерии ( 17 ), като е взел предвид всички релевантни фактически обстоятелства, както и наличните технически и научни данни към момента на приемане на въпросния акт ( 18 ), и дали тези фактически обстоятелства и данни са в подкрепа на направените заключения ( 19 ). Освен това Съдът трябва да гарантира, че съответната институция на Съюза е отчела напълно всички засегнати интереси, различни от основната преследвана цел ( 20 ) и — в този контекст — че интересите на понеслите неблагоприятни последици лица са надлежно взети предвид ( 21 ).

39. За сметка на това, Съдът не може да заменя преценката на законодателя на Съюза със своята собствена, когато контролира упражняването на законодателни правомощия в случаи, изискващи политически избор ( 22 ). Конституционната роля на юрисдикциите на Съюза не е да извършват сложни преценки по въпроси, при които основна роля играят съображения от общо политическо, икономическо и социално естество, тъй като съдебните производства при всички случаи са явно неподходящи за този вид преценки ( 23 ). Ролята на Съда не е и да извършва последваща преценка на ефективността или целесъобразността на приетите от законодателя на Съюза актове. В това отношение съгласно установената съдебна практика законосъобразността на акт на Съюза не може да зависи от ретроспективна преценка на неговата ефективност. Когато законодателят на Съюза трябва да прецени бъдещите последици от правната уредба, която предстои да бъде приета, и тези последици не могат да бъдат предвидени със сигурност, преценката му може да бъде отхвърлена само ако е явно неправилна с оглед на данните, с които той е разполагал към момента на приемане на въпросната правна уредба ( 24 ).

40. По другото възможно основание за критика, посочено в точка 38 по-горе, приканвам Съда да вземе предвид неотдавнашното заключение на генералния адвокат Kokott по дело Kokopelli, в което тя посочва, че изразът „явно неподходяща“ по никакъв начин не подсказва, че контролът на Съда се ограничава до преценка дали дадена мярка е подходяща с оглед на целта ѝ. Съгласен съм, че правомощието на Съда да упражнява контрол за законосъобразност обхваща всички етапи от проверката за пропорционалност, така че той да може да провери дали съответната мярка е едновременно подходяща и необходима за постигане на преследваната цел, както и че е пропорционална stricto sensu, в смисъл че води до справедлив баланс между интересите на засегнатите лица ( 25 ).

41. В действителност и при дела, свързани с приети в областта на общата селскостопанска политика мерки, Съдът многократно е потвърждавал практиката си, че съгласно принципа на пропорционалност „когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели“ ( 26 ).

3. Съображения

42. Доводите, че разглежданите задължения са невалидни, трябва да бъдат разгледани с оглед на тези принципи.

43. За да изясня по-добре тези доводи, би било полезно първо да разгледам накратко ключовите аспекти от старата система за идентификация и регистрация на животните, както и тази, въведена впоследствие с Регламент № 21/2004.

44. Първоначално правилата за идентификация и регистрация на селскостопанските животни, в това число овцете и козите, са уредени в Директива 92/102/ЕИО на Съвета ( 27 ). В основата на старата система стои възможността за идентифициране на животните по стопанства („идентификация на партидата“). Съгласно член 4, параграф 1, буква б) от Директивата всеки животновъд трябва да поддържа регистър, включващ общия брой овце и кози в наличност в стопанството всяка година. Освен това в регистъра задължително се вписват, наред с другото, определени данни за движенията на овцете и козите, които влизат или излизат от стопанството. Съгласно член 5, параграф 3 от Директивата животновъдите са длъжни да поставят на животните ушна марка или татуировка, за да може да се определи незабавно стопанството, от което са дошли.

45. Въведената с Регламент № 21/2004 система, точно обратното, се съсредоточава върху идентификацията на всяко животно чрез два идентификатора. С няколко изключения, тези два идентификатора са (традиционната) ушна марка и електронно устройство под формата на електронна ушна марка, болус за преживяне, поставен чрез инжекция транспондер или електронна марка на надкопитната става, които могат да се четат от специални електронни четящи устройства. Идентификацията на всяко животно трябва да се вписва в регистър на стопанството. Освен това когато дадено животно напуска стопанството, движенията му следва да се записват в документ, който го придружава. В допълнение от всяка държава членка се изисква да създаде централен регистър или компютърна база данни, в които да са вписани всички стопанства, намиращи се на нейна територия, и да прави опис на отглежданите в тях животни на равни интервали.

46. При тези обстоятелства ще се опитам да покажа защо представените от г-н Schaible доводи против разглежданите задължения не са убедителни.

а) По въпроса дали разглежданите задължения са подходящи

47. Първо ще се занимая с въпроса дали разглежданите задължения са подходящи с оглед постигане на преследваните от Регламент № 21/2004 цели.

48. Съгласно съображение 1 от Регламент № 21/2004 той е приет с оглед завършване изграждането на вътрешния пазар за търговия с определени живи животни и животински продукти. Необходимостта от координирана и ефективна система за идентификация и регистрация на животните възниква, когато законодателят на Съюза решава посредством Директива 90/425/ЕИО да премахне зоотехническите и ветеринарните проверки на националните граници, за да гарантира свободното движение на животни в рамките на тогавашната Европейска икономическа общност ( 28 ). Вследствие от това в член 3, параграф 1, буква в) от Директива 90/425 се предвижда, че живи животни могат да бъдат предназначени за търговия само ако например са идентифицирани и регистрирани по такъв начин, че да е възможно да бъдат проследени до стопанството по произход или по преминаване.

49. Следователно регулаторната система за идентификация и регистрация на животните е естествена последица от единния пазар на живи животни и животински продукти. Тя е от особено значение за контрола на разпространението на заразни болести сред животните, които са обект на трансгранична търговия. Всъщност Регламент № 21/2004 е приет вследствие на кризата с болестта шап от 2001 г., както изрично се посочва в съображение 3 от него.

50. Г-н Schaible не отрича, че основната цел на Регламент № 21/2004, а именно борбата с разпространението на епизоотични болести, е законосъобразна. Той не оспорва и факта, че в този контекст е необходима ефективна система за проследяване на животните. Той твърди обаче, че разглежданите задължения са неподходящи за постигане на целта за контрол на епизоотичните болести. По-специално според него системата е неефективна, тъй като никак не е незначителен процентът на изгубените с времето или дефектирали транспондери. В това отношение г-н Schaible се позовава на проучване, което е проведено в Германия от Bayerische Landesanstalt für Landwirtschaft (Баварска областна служба по земеделие) и съгласно което около 5 % от транспондерите се изгубват или се повреждат малко след поставянето им върху животните.

51. Не мога да се съглася с това твърдение.

52. На първо място, според мен разглежданите задължения са особено подходящи за борба с разпространението на епизоотични болести и в това си качество имат ефективен принос към завършване на изграждането на вътрешния пазар в този отрасъл на икономиката.

53. Задължението за идентифициране на всяка овца и коза е избрано като надежден както за животновъдите, така и за ветеринарните и административните органи метод, способстващ проследяването на произхода и местонахождението на всяко животно. Според мен е важно да е налице възможност за систематично проследяване на всички места, през които е минало животното и където е можело да влезе в контакт с други животни. Без съмнение тези данни дават възможност на компетентните органи да предприемат необходимите мерки за предотвратяване или овладяване на разпространението на заразни болести.

54. Освен това намирам за разумно да се изискват електронни средства за идентификация, тъй като се предполага, че осигуряват по-голяма надеждност и бързина при отчитането на данните и по този начин повишават ефективността на борбата със заразните болести. Това важи с особена сила за животни като овцете и козите, които са обект на многократни транзакции през живота си и често биват придвижвани на големи групи — понякога на пазари за живи животни или в центрове за събиране на животни, където съставът на стадата може лесно да се промени ( 29 ). При тези обстоятелства би било много трудно да се проследят движенията на всяко животно без каквито и да е средства за индивидуална идентификация и регистрация.

55. На последно място, във връзка със задължението за поддържане на регистър за всяко стопанство съм съгласен с правителството на Франция, че системата за електронна идентификация на всяко животно автоматично създава необходимостта от такива регистри. Ясно е, че записаните от идентификаторите данни трябва да се въвеждат в документ, който да може да се актуализира бързо, и при поискване на компетентните органи да бъде даден бърз достъп до него. Затова с цел да се осигури предприемането на необходимите мерки без ненужни закъснения, е жизненоважно определени свързани с животните данни (например порода, дата на раждане и смърт и придвижвания), съхранявани от всеки животновъд, да бъдат предоставени на компетентните органи в стандартен формат и своевременно ( 30 ). Единственият начин органите да установят например дали пътищата на конкретни животни са се пресичали, и ако да, точно кога и къде, е чрез наслагване на информацията от две или повече стопанства.

56. Сега ще разгледам твърденията на г-н Schaible, свързани с техническите недостатъци на системата за идентификация. Едва ли е изненада, че една коренна промяна в системата като въведената с Регламент № 21/2004 далеч не е лишена от проблеми в началните си етапи на развитие. Според мен е неизбежна появата на определен процент грешки и дефекти, когато стартира нов проект от подобно естество, особено когато той разчита в значителна степен на използването на нови технологии. Подобни неизправности обаче сами по себе си не са показателни, че системата е напълно неподходяща, освен ако не е ясно, че подкопават постигането на преследваната цел.

57. Това не се отнася за конкретния случай.

58. В действителност Комисията поръчва няколко проучвания за осъществимостта и надеждността на системи, основаващи се на електронната идентификация на животните. При първия проект за осъществяване на проучване (проектът ФЕОГА), предприет в периода 1993—1994 г. от три екипа в различни държави членки и с обхват по-специално общо 5000 овце и 2000 кози, е направен изводът, че системата е достатъчно развита, за да може да се премине към по-нататъшното ѝ тестване в голям мащаб и при полеви условия ( 31 ). Втори проект (наричан по-нататък „проект AIR 2304“) е проведен в периода 1995—1998 г. и в него участват десет научноизследователски екипа в шест различни държави членки. Целта е да се провери дали процентът на общите загуби на електронни идентификатори ще се увеличи за по-дълъг период от време (четири години). Окончателните изводи от това проучване показват, че използваните системи за електронна идентификация (електронни ушни марки, поставяни чрез инжекция транспондери, болуси за преживяне) са постигнали по-високи стойности на задържане и четимост, отколкото традиционните системи за идентифициране на селскостопански животни (ушни марки, татуировки и т.н.) ( 32 ).

59. По-късен проект, наречен IDEA (от френското наименование „Identification électronique des animaux“ или „Електронна идентификация на животните“), се занимава с внедряването на системата в пълен мащаб, в това число поставянето на електронни идентификатори при най-разнообразни условия (например различни животински видове, различни методи на отглеждане, различни начини за транспорт или клане, както и различни условия на околната среда). В периода март 1998 г. — декември 2001 г. са тествани общо над 500000 овце и почти 30000 кози ( 33 ). Предназначението на това проучване е да оцени щателно ефективността (четимостта, изправната работа, процента на изгубени бройки, процента на възстановени бройки и т.н.) на електронните идентификатори във връзка с набор от параметри (вид устройство, вид животно, възраст на животното и т.н.). Сред представените в окончателния доклад от 30 април 2002 г. изводи си струва да се отбележат следните: проектът успя да „постигне много положителни резултати във връзка с осъществимостта на използването на електронна идентификация“, „идентификацията на артикули чрез транспондерна технология е добре развита, в свободна продажба на пазара и с рутинно приложение в много промишлени сфери“ и „промишлеността е […] в състояние за кратък период да произведе голямо количество електронни идентификатори и съответните им четящи устройства за идентификация на селскостопански животни“ ( 34 ).

60. На последно място, с течение на постепенното прилагане на Регламент № 21/2004 през 2007 г. Комисията прави оценка на информацията, предоставена ѝ от държавите членки, които са внедрили електронната идентификация на доброволни начала или под формата на пилотни проекти, преди системата да стане задължителна за целия Европейски съюз. Според Комисията получените в резултат от това данни по принцип потвърждават, че „електронната идентификация на овце и кози функционира при разнообразни производствени условия“ ( 35 ).

61. Въз основа на гореизложеното съм убеден, че когато решава да приеме Регламент № 21/2004, законодателят на Съюза е бил в състояние да основе решението си на обширни и подробни технически и научни данни, подкрепящи идеята, че система, основана на индивидуална и електронна идентификация на животните, е както осъществима, така и подходяща за целта, свързана с борбата с епизоотичните болести. В допълнение, и това е особено относимо към настоящото производство, тази информация сочи, че въпреки някои практически проблеми, подобна система ще се окаже по-надеждна и ефективна от вече съществуващата по онова време система, уредена в Директива 92/102. Така или иначе традиционните ушни марки си остават задължителни и по този начин при дефектен транспондер идентификацията на животните може да се осъществи чрез оглед така, както е ставало при предишната система.

62. В нито един от документите, на които се позовава г-н Schaible, включително в изготвеното от Bayerische Landesanstalt für Landwirtschaft проучване, не се съдържат данни, противоречащи на тези констатации.

63. С оглед на гореизложеното считам, че разглежданите задължения действително са подходящи за постигане на преследваните от Регламент № 21/2004 цели. Освен това те изглеждат особено подходящи за борба със заразните болести по животните от рода на овцете и козите.

б) Необходимост от разглежданите задължения

64. Като втора стъпка следва да се обсъди въпросът дали разглежданите задължения надхвърлят необходимото за постигане на преследваните цели.

65. Една от основните критики на г-н Schaible във връзка с разглежданите задължения се отнася до самия смисъл на съществуването на Регламент № 21/2004: според него старата система за идентифициране на овце и кози е била доказано подходяща за целите на контрола върху разпространението на заразни болести. Той смята, че избухването на епидемията от шап през 2001 г., заради което се приема Регламент № 21/2004, е резултат единствено от неправилно прилагане на правилата, в сила към онзи момент, а не от недостатък на самата система. Следователно е било ненужно законодателят на Съюза да започва цялостно преработване на системата, тъй като правилното прилагане на не толкова стриктните правила, предвидени в Директива 92/102, е щяло да бъде достатъчно за гарантиране на постигането на посочените цели.

66. Не намирам за убедителни доводите на г-н Schaible, че старата система е била достатъчна.

67. Както бе посочено в точка 49 по-горе, новата система е установена, тъй като опитът, и по-специално кризата с болестта шап от 2001 г., показва, че правилата за идентификация и регистрация на животни от рода на овцете и козите, предвидени в Директива 92/102, не се прилагат задоволително и се нуждаят от подобрение. По този начин законодателят на Съюза признава, че старите правила не са прилагани правилно, и в същото време констатира, че се нуждаят от преразглеждане.

68. Шапът е тежко и силно заразно вирусно заболяване, което макар да не се предава пряко на хората, може да засегне няколко вида животни, в това число овцете и козите ( 36 ). Не е необходимо да се припомнят икономическите и социални последици от епидемията в Обединеното кралство през 2001 г. В това отношение е достатъчно да се припомни, че над 2000 селски стопани в тази държава членка пострадаха заради болестта и понесоха загуби, които се оценяват на няколко милиарда евро ( 37 ). Трябваше да се предприемат редица извънредни мерки както на национално, така и на европейско равнище, които доведоха по-конкретно до масово клане на заразените стада (и дори на животни, за които имаше единствено съмнение, че са заразени) ( 38 ); наложени бяха и редица ограничения върху износа вътре в Европейския съюз, както и световна забрана върху целия износ на живи животни, месо и животински продукти от Обединеното кралство ( 39 ). Въпреки тези мерки вирусът се разпространи и в други държави членки (Франция, Ирландия и Нидерландия), макар че в тях бяха регистрирани само няколко случая.

69. При тези обстоятелства, за разлика от г-н Schaible, считам, че по онова време законодателят на Съюза е постъпил разумно, като е решил цялостно да преразгледа системата за идентификация и регистрация на животните, вместо само да се опитва да преработи рамката, чиито ограничения са станали видни. Струва ми се не само законосъобразно, но и благоразумно от страна на Европейския съюз, че след бедствие от подобни мащаби се е заел с толкова обширна по обхват и естество задача.

70. По случайност през 2001 г. вече е бил в ход мащабен проект, свързан с идентификацията и регистрацията на животни (посоченият по-горе проект IDEA) и координиран от Съвместния изследователски център на Съюза ( 40 ). По този начин, когато на 30 април 2002 г. излиза окончателният доклад от този проект, напълно естествено е било законодателят на Съюза да постъпи мъдро и да отдели дължимото голямо внимание на резултатите от проучването и направените в него предложения.

71. Съгласно една от констатациите, съдържащи се в окончателния доклад по IDEA, появата на различни огнища на болести по селскостопанските животни в рамките на Европейския съюз показва, че използваните по онова време системи за идентификацията на животните „не са достатъчно ефективни и надеждни, за да осигурят правилно проследяване и ветеринарно наблюдение на видовете селскостопански животни“. В действителност идентификацията на животните е осъществявана ръчно и чрез оглед на съществуващите ушни марки — практика, за която се е считало, че е „свързана с грешки и измами“. Следователно по-строгият контрол на отделните животни и техните движения се счита за „критичен въпрос за […] санитарния контрол и мониторинга на болестите“. За целта е преценено като жизненоважно за „ефективното и надеждно управление на селскостопанските животни в Съюза“ да се създаде възможност за проследяване на местонахождението на всяко отделно животно във всеки момент. Вследствие от това, за да се повиши ефективността на мониторинга на отделните животни, в окончателния доклад по IDEA се предлага „една-единствена идентификация за всяко животно през целия му живот чрез поставянето на електронен идентификатор“ ( 41 ).

72. След кризата от 2001 г. окончателният доклад по IDEA далеч не е единственият експертен документ, в който се предлага по-задълбочено преразглеждане на регулаторната рамка, свързана с идентификацията на животните. В окончателния доклад от Международната конференция за предотвратяване и контрол на шапа, състояла се в Брюксел на 12 и 13 декември 2001 г., например се препоръчва „[в]сички движения [на животни] да се регистрират и да бъдат проследими“, за да се предотврати разпространението на вируса на шапа сред различните стопанства ( 42 ). В същия дух в доклада „Anderson“, поръчан от Камарата на общините на Обединеното кралство след кризата от 2001 г., се препоръчва разработването на „цялостна система за проследяване на животните чрез електронни марки, които да се поставят на едрия рогат добитък, овцете и свинете“ ( 43 ).

73. Чрез Регламент № 21/2004 законодателят на Съюза отговаря и на искания вътре в институционалната рамка на Съюза. В специален доклад на Европейската сметна палата например, като се отбелязва, че старата система за идентификация и регистрация на животните не се прилага адекватно, се подчертават и присъщите ограничения на тази система. Наред с другото в него се посочва, че „[фактът], че съгласно нормативните разпоредби на Общността не се изисква индивидуална идентификация на овцете и че съществуват недостатъци на системата за идентификация на партидите, възпрепятства проследяването на животните, за които има съмнения, че са заразени, и по този начин се забавя клането им. […]“ ( 44 ).

74. Следователно съществуват най-различни признаци, които подсказват, че проблемът на старата система за идентификация и регистрация се корени в самата нея, а не в начина ѝ на прилагане.

75. Предвид условията, при които често се търгуват овцете и козите ( 45 ), и начина на предаване на епизоотичните болести ( 46 ) не считам за неразумно, че впоследствие законодателят на Съюза е решил животните да се проследяват индивидуално. Освен това е логично компетентните органи да са в състояние да получават своевременен достъп до данните, които благодарение на електронните идентификатори и регистрите на стопанствата са налични и способстват за приемането на необходимите мерки за предотвратяване или ограничаване на разпространението на заразни болести.

76. Посочените от г-н Schaible алтернативни мерки за идентификация и регистрация — в общи линии предвидените в Директива 92/102 — вероятно са свързани с по-малко ограничения от гледна точка на свободата на стопанска инициатива на животновъдите от разглежданите задължения. Въпреки това, както недвусмислено сочат цитираните по-горе проучвания, тези мерки имат по-ограничен обхват и вследствие от това са много по-неефективни.

77. С оглед на гореизложеното стигам до извода, че разглежданите задължения не надхвърлят необходимото за постигане на преследваната от Регламент № 21/2004 цел.

в) Пропорционалност stricto sensu

78. Накрая следва да се прецени пропорционалността stricto sensu на разглежданите задължения. За целта ще се занимая с въпроса дали законодателят е допуснал грешка при претеглянето на различните интереси, които могат да бъдат засегнати от тези задължения.

79. В това отношение критиката на г-н Schaible се състои принципно от две части. От една страна, той твърди, че разглежданите задължения са несъвместими с ръководните принципи за хуманно отношение към животните, тъй като поставянето на транспондери води до голям брой ранени животни. От друга страна, той твърди, че тези задължения са прекомерно обременителни и скъпи за животновъдите не само поради необходимостта от закупуване на допълнителни материали (транспондери, скенери и т.н.), но и поради значителната трудоемкост при използването им (поставяне на транспондера, възпроизвеждане на кодовете в регистъра на стопанството, поддръжка на скенерите, по-често прибягване до специализиран персонал като специалисти по информационни технологии и ветеринарни лекари, и др.).

80. Според мен тези твърдения също са неоснователни.

81. Противно на твърденията на г-н Schaible, въздействието на електронната идентификация върху хуманното отношение към овцете и козите е надлежно разгледано в хода на проучвателните проекти, проведени преди приемането на Регламент № 21/2004. В проекта IDEA например са проучени основните причини за „наранявания и смърт след поставяне на електронен идентификатор“ и на вниманието на законодателя е предоставена полезна информация относно начина, по който здравето на животните може да бъде засегнато от различните видове устройства ( 47 ). Освен това съображенията, свързани с хуманното отношение към животните, са взети предвид и по време на етапа на изпълнение ( 48 ).

82. Макар да е вярно, че понякога електронните ушни марки причиняват наранявания на ушите на животните, същото може да се каже и за традиционните ушни марки като предвидените в Директива 92/102. Безспорно наличните данни относно електронните марки подсказват, че при тях по-често възникват проблеми, тъй като са по-тежки. Разликата между двата вида устройства, на която се позовава г-н Schaible, обаче не изглежда толкова значителна, че да постави под въпрос цялостната оценка на системата с оглед на хуманното отношение към животните ( 49 ). Все пак предимствата на системата с оглед повишена сигурност за цялото общество са значителни. Освен това може да се очаква, че с бъдещите технически подобрения, намаляващи големината и теглото на транспондерите, както и с натрупването на опит от страна на селскостопанските работници при поставяне и използване на тези устройства, положението неминуемо ще се подобри.

83. На последно място, тъй като позволява по-прецизна идентификация на животните, влезли в контакт с други животни при възникване на огнища, новата система задължително ще доведе до ограничаване на разпространението на болестите и вследствие от това ще способства за избягване на страданието у заразените животни. От тази гледна точка разглежданите задължения изглежда допринасят в положителен смисъл за запазване на хуманното отношение към животните.

84. Не са особено убедителни и доводите на г-н Schaible относно прекомерните разходи и трудоемкост, които евентуално произтичат за животновъдите вследствие на налагането на разглежданите задължения.

85. Както подчертават в становищата си и Съветът, и Комисията, тези въпроси са били обект на подробни проучвания и са разисквани подробно с държавите членки и други заинтересовани лица. През 2009 г. Съвместният изследователски център например публикува доклад със заглавие „Economic Analysis of Electronic Identification of Small Ruminants in Member States“ („Икономически анализ на електронната идентификация на малки преживни животни в държавите членки“). В проучването се анализират всички разходи, свързани с различните налични на пазара електронни устройства — както разходите за закупуване на оборудването, така и за ежедневната му употреба (като действия по поставяне на марките и четене на информацията от тях или обучение на персонала). Разгледани са редица възможни начини за изпълнение на задължението за електронно идентифициране на всяко животно. За всеки от вариантите е направено сравнение между икономиите на разходи и предимствата с цел да се намерят разумни компромиси ( 50 ).

86. Същите въпроси са залегнали и в проучване, което е проведено през 2010 г. от Постоянния комитет по хранителната верига и здравето на животните ( 51 ) и във връзка с което държавите членки са предоставили данни за разходите.

87. Следователно според мен законодателят на Съюза е разгледал подробно цялата относима информация по тези въпроси, включително оценката на различните налични варианти, и въз основа на това е взел окончателно решение с пълното съзнание за различните заложени интереси. По мое мнение законодателят на Съюза не може да бъде критикуван за това, че при дадените обстоятелства е решил, че на защитата на общественото здраве трябва да се отдаде по-голямо значение от това на икономическите съображения ( 52 ).

88. Изводът ми по този въпрос се подкрепя и от още три съображения.

89. На първо място, освен преследването на основната цел, а именно борбата с епизоотичните болести, законодателят на Съюза е взел предвид и факта, че разглежданите задължения биха могли да доведат до множество други икономически и неикономически ползи за обществото — например в области като управление на стопанството, животновъдство, официални проверки и безопасност на храните ( 53 ). Както се посочва в доклада на Съвместния изследователски център от 2009 г., новата система за идентификация и регистрация на животните „не следва да се разглежда единствено като източник на разходи, тъй като използването ѝ по много предназначения води до предимства не само за стопанствата, но и за официалните проверки и за процесите надолу по производствената верига, например за пазарите на живи животни, кланиците и евентуално за потребителите. […] [Когато] се въведе напълно, тя би могла [също така] да намали […] разходите за мерки по ликвидиране на болестите“ ( 54 ).

90. На второ място, законодателят на Съюза същевременно е приел редица мерки с оглед облекчаване на произтичащата от разглежданите задължения тежест за животновъдите.

91. За начало, Регламент № 21/2004 предвижда възможност новата система да се въвежда постепенно и поетапно. Затова за някои от мерките, въведени с него, се предвижда преходен период с цел да се даде на животновъдите (а и на органите на държавите членки) достатъчно време да се адаптират към новите изисквания и да планират предварително необходимите инвестиции. По-специално крайната дата за задължително въвеждане на всеобща електронна идентификация на равнището на Съюза първоначално е 1 януари 2008 г., а впоследствие се отлага за 31 декември 2009 г. ( 55 ) Освен това задълженията за животновъдите да поддържат регистър на стопанството ( 56 ) и да съставят документи за движение ( 57 ) стават изцяло приложими едва на 9 юли 2005 г.

92. Освен това Регламент № 21/2004 предвижда дерогации там, където въздействието на новите мерки изглежда непропорционално или допълнителните рискове се считат за незначителни. Дерогациите са свързани по-специално с всички разглеждани задължения — задължението за идентификация на всяко животно ( 58 ), задължението за използване на електронни идентификатори ( 59 ) и задължението за поддържане на регистър на стопанството ( 60 ).

93. На трето място, законодателят на Съюза смекчава още повече допълнителните разходи за животновъдите, като разрешава на държавите членки и на регионите при необходимост да им отпускат финансова помощ от фондовете на Съюза. По тази причина Регламент (ЕО) № 1257/99 на Съвета от 17 май 1999 година относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА) и за изменение и отмяна на някои регламенти ( 61 ) е изменен малко преди приемането на новите правила за идентификация на животните ( 62 ). По-специално новият член 21б, параграф 1 от този регламент предвижда, че „[м]оже да се предостави временна помощ, предназначена частично да компенсира поетите разходи и загубите на приходи на земеделски производители, прилагащи високите стандарти, базирани на законодателството на Общността и нововъведени в националното законодателство“. Тази разпоредба е приложима по-специално и за животновъдите, носители на разглежданите задължения. Важно е да се спомене, че същината на това правило се запазва и в член 31 от Регламент (EО) № 1698/2005 на Съвета от 20 септември 2005 година относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) ( 63 ), който отменя Регламент № 1257/99 и понастоящем е в сила. Освен това в член 20, буква a) от Регламент № 1698/2005 се допускат разнообразни мерки за подпомагане, предназначени да насърчават конкурентоспособността в селскостопанския отрасъл, в това число мерки за „насърчаване познанията и подобряване на човешкия потенциал чрез […] професионално обучение и информация, включително разпространяване на научни знания и новаторски практики […]“.

94. С оглед на тези съображения считам, че законодателят на Съюза надлежно е отчел всички засегнати от разглежданите задължения интереси, в това число интересите, свързани с хуманното отношение към животните, и финансовите интереси на лица като животновъдите, които трябва да понесат допълнителни разходи, за да се съобразят с новите правила. Следователно не смятам, че законодателят на Съюза е допуснал грешка при претеглянето на тези интереси и установяването на справедлив баланс помежду им.

4. Извод относно твърдяното нарушение на принципа на пропорционалност

95. В заключение по въпроса за пропорционалността съм на мнение, че разглежданите задължения не нарушават този принцип. Те са както подходящи с оглед на посочената цел, така и не надхвърлят необходимото за постигането ѝ. Освен това няма признаци законодателят на Съюза да е допуснал грешка, да не говорим за явна такава, при анализа на предимствата и недостатъците на разглежданите задължения с оглед на всички засегнати интереси.

96. Поради тези причини считам, че разглежданите задължения са оправдани и следователно не представляват нарушение на свободата на стопанска инициатива на животновъдите.

В – Нарушение на принципа на равенство

97. Другият основен правен въпрос, повдигнат в настоящото производство, е дали разглежданите задължения са съвместими с принципа на равенство.

98. В самото начало е уместно да припомним, че принципът на равенство — общ принцип на правото на Съюза, който вече е изрично предвиден в член 20 от Хартата — изисква да не се третират по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно обосновано ( 64 ). В това отношение Съдът е постановил, че различното третиране е обосновано, ако се основава на обективен и разумен критерий ( 65 ).

99. Доколкото г-н Schaible иска от Съда да осъществи контрол върху упражняването на правото на преценка от страна на законодателя на Съюза при политически или икономически избор, правомощията на Съда в това отношение при всички случаи са ограничени, както посочих по-горе. Съдът ясно е отбелязал, че при такива случаи не може да заменя преценката на законодателя на Съюза със своята собствена и следователно трябва да се ограничи до проверка дали тази преценка е опорочена поради явна грешка или злоупотреба с власт, или дали въпросният орган явно е превишил пределите на законодателните си правомощия ( 66 ).

100. Именно с оглед на тези принципи ще разгледам доводите на г-н Schaible относно принципа на равно третиране. По същество са изложени два различни довода. Първо, г-н Schaible подчертава, че задължението за електронна идентификация на всяко животно не е наложено на животновъдите, които отглеждат говеда и свине, въпреки че и тези животни са изложени на голям брой заразни болести. Второ, той вижда проблем в дерогацията, предвидена в член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004 („разглежданата дерогация“), която дава възможност на държавите членки със сравнително по-малки популации на животни от рода на овцете и козите да направят системата на електронна идентификация незадължителна. Г-н Schaible твърди, че това потенциално дава на животновъдите в цели 14 държави членки конкурентно предимство спрямо онези, които се намират в държави членки с по-големи популации на животни от рода на овцете и козите.

101. По други причини полското правителството също поддържа становището, че член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004 е невалиден. Според това правителство няма основания за ограничаването на приложното поле на разглежданата дерогация само до животни, които „не са обект на вътрешнообщностна търговия“.

102. Не мога да се съглася с нито един от тези доводи.

103. Относно първия довод на г-н Schaible не считам, че от сравнението с правилата, приложими за говедата и свинете, може да се извлече съществен извод.

104. Според мен едва ли може да се оспори фактът, че отглеждането, транспортът и реализацията на пазара на тези различни видове животни се осъществяват при условия, които не са сравними по всички показатели — за всеки от тези видове животни съществуват редица особености ( 67 ). Освен това видовете са податливи на различни болести и установените за тях рискови профили също може да се разминават ( 68 ).

105. Тези различия оправдават създаването на различна регулаторна рамка за всеки вид животни ( 69 ). Следователно не може да се поставя под въпрос фактът, че законодателят на Съюза е основал избора си на обективен и разумен критерий.

106. При всички случаи, както правилно посочва Съветът, Съдът многократно е постановил, че когато законодателят на Съюза е призван да реструктурира или да създава комплексна система, той може да използва поетапен подход ( 70 ) и да действа в зависимост от придобития опит ( 71 ).

107. Според мен тази съдебна практика е особено относима към настоящото производство. Това обаче не означава, че законодателят на Съюза следва да се освободи от задължението да осигурява поне известна степен на последователност и еднородност на приетите от него с времето мерки, предназначени да уредят положения, които имат определени общи черти, каквото би могло да бъде положението с идентификацията на различни селскостопански животни.

108. На последно място, не съм убеден, че спрямо животновъдите, намиращи се в държави членки с по-големи популации на животни от рода на овцете и козите, би била извършена дискриминация. С оглед на доводите на г-н Schaible трябва да се определи дали разглежданата дерогация води до неблагоприятни последици за някои селскостопански оператори в сравнение с други, без това различно третиране да е обосновано от наличието на съществени обективни различия ( 72 ).

109. Ясно е, че разглежданата дерогация води до различно правно третиране на животновъдите в зависимост от държавата членка, в която се намират. При все това не смятам, че то съставлява недопустима дискриминация. Основанията за това твърдение са две — критерият за прилагане на разглежданата дерогация не подлежи на критика поради липса на обективност или разумност, а самата дерогация не води до значителни неблагоприятни последици за конкурентоспособността на някои животновъди спрямо други.

110. Във връзка с първото основание, не може да се отрече пълната обективност на критерия, по който се допуска прилагането на разглежданата дерогация, а именно общият размер на животинската популация в държавата. Държавите членки могат да отговарят или да не отговарят на него независимо от абсолютната си големина. Освен това съществува вероятност положението в някои държави членки да се промени с времето, тъй като животинските популации са неизбежно обект на промени. Следователно държавите членки, които по принцип попадат в приложното поле на разглежданата дерогация в даден момент, може да бъдат задължени да въведат електронната идентификация в бъдеще, ако настъпи промяна в относимите обстоятелства.

111. Не може също така да се твърди, че критерият е неразумен. Макар за съжаление Регламент № 21/2004 да не разяснява защо законодателят на Съюза е счел, че в държавите членки със сравнително малък брой животни от рода на овцете и козите въвеждането на система за електронна идентификация „може и да не е оправдано“ ( 73 ), за мен разясненията, предоставени по настоящото производство от френското и полското правителство и Съвета, са достатъчно убедителни.

112. Както посочва г-н Schaible, критерият „напълно действаща система за електронна идентификация“ изисква значителни инвестиции както от страна на животновъдите, така и от страна на националните администрации. Подобна инвестиция би била прекомерна в държави членки, където животинската популация е малка и повечето стопани отглеждат малко на брой животни. Това е особено вярно с оглед на анализа на разходите спрямо ползите. При възникване на огнище в такава държава членка разходите за ликвидиране на болестта (например чрез масово клане или ваксинация) и, при необходимост, за обезщетяване на пострадалите стопани най-вероятно ще са по-ниски от инвестицията, необходима за въвеждане на системата. При това положение може би е по-разумно да се запази статуквото или най-малкото да се възприеме по-балансиран и постъпателен подход към въвеждането на новите правила.

113. Също така е ясно, че там, където повечето стопанства са малки и с ограничен брой животни, е възможно въпреки липсата на система за електронна идентификация данните да се събират сравнително бързо и надеждно при спешно поискване от страна на компетентните органи. Няма вероятност необходимостта от оглед на кода на всяко животно и записването му ръчно в съответните документи да доведе до прекомерни закъснения. Положението обаче не би било такова, ако тези действия трябва да се извършат от значителен брой стопанства, отглеждащи много животни.

114. При тези обстоятелства не считам за неразумно на отговарящите на условията държави членки да се дава свобода на избор дали да въведат новата система за електронна идентификация на овцете и козите или да се възползват от разглежданата дерогация.

115. Очевидно е, че тези доводи важат само ако освобождаването на някои държави членки не води до повишен риск в рамките на вътрешния пазар. Според мен обаче случаят по настоящото производство не е такъв. Всъщност разглежданата дерогация позволява на държавите членки да въведат електронна идентификация по избор само за животни, които „не са обект на вътрешнообщностна търговия“. Следователно всяко животно, което прекосява националните граници и поради това може да влезе в контакт с животни в други държави членки, трябва да носи електронна идентификация, независимо дали държавата членка по произход е решила да се възползва от разглежданата дерогация.

116. По този начин повишен риск от пренасяне на заразата обикновено е налице само в рамките на държавите членки, които са решили да се възползват от разглежданата дерогация. Тези държави членки приемат, че може да се наложи (заедно с животновъдите на тяхна територия) да понесат по-значителни икономически последици в случай на възникване на огнище.

117. Във връзка с второто основание, посочено в точка 112 по-горе, критерият за прилагане на разглежданата дерогация гарантира също, че конкуренцията между животновъдите, намиращи се в различни държави членки, няма да бъде нарушена осезаемо. Всъщност всички животновъди, които искат да продават овцете и козите си извън територията на държавата си на произход, ще трябва да спазват едни и същи правила. Това означава, че не е налице нарушение на конкуренцията между животновъдите, занимаващи се с вътрешнообщностна търговия. Освен това животновъд от държава членка, която се е възползвала от разглежданата дерогация, не е в състояние да се възползва в друга държава членка от потенциалното си ценово предимство.

118. Единствената хипотеза, при която виждам евентуално неизгодна конкурентна позиция, е когато животновъди, намиращи се в държава членка без дерогация, изнасят живи животни за държава членка с дерогация. Вярно е, че при подобно положение местните животновъди биха могли да имат ценово предимство пред конкурентите си от изнасящата държава. Когато в съдебното заседание въпросът бе зададен на Съвета и Комисията, те не оспориха този факт. С оглед обаче на по-малките стада, които обикновено се отглеждат в стопанствата, намиращи се в държавите членки, които прилагат разглежданата дерогация, и на факта, че износителите принципно са по-големи дружества и следователно се ползват от икономии от мащаба, евентуално произтеклите нарушения на конкуренцията на местните пазари вероятно са пренебрежими. При всички случаи тази ограничена разлика в третирането ми се струва оправдана предвид гореизложените обективни причини.

119. На последно място, ще разгледам довода на полското правителство относно приложното поле на член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004. Достатъчно е да споменем, че разглежданата дерогация е от съществено значение за гарантиране, както че рискът за общественото здраве в Европейския съюз няма да се повиши прекомерно, така и че конкуренцията на вътрешния пазар няма да бъде нарушена осезаемо. Следователно критиката на полското правителство по този въпрос е явно неоснователна.

120. В заключение, считам, че разглежданата дерогация се прилага за положения, които са обективно различни от попадащите в приложното поле на общото правило. Ето защо доводите за нарушение на принципа на равно третиране следва да се отхвърлят.

Г – Заключителни предложения de lege ferenda

121. Макар правният ми анализ да не разкри основания за обявяване на разглежданите задължения за незаконосъобразни, той все пак показа, че практическото прилагане на разглежданата дерогация може да представлява пречка пред пълното постигане на общата цел, преследвана от Регламента, както и пред гарантирането на цялостната справедливост на системата.

122. Във връзка с постигането на общата цел, преследвана от Регламента, трябва отново да подчертая, че Регламент № 21/2004 е приет с оглед осъществяване на по-ефективна борба с епизоотичните болести и с цел така да се улесни завършването на изграждането на вътрешния пазар в съответния отрасъл от икономиката. При все това вследствие на разглежданата дерогация съществува препятствие пред свободното движение на някои животни в рамките на Европейския съюз, а в държавите членки, които прилагат дерогацията, се ограничава ефективността на новата система за идентификация и регистрация на животните. Освен това не може да се изключи и разпространението на последиците в останалите държави членки.

123. Както г-н Schaible правилно посочва, рискът от неконтролируемо разпространение на епизоотична болест в държавите членки с малки животински популации не е непременно по-малък от този в държавите членки с големи популации. Тъй като болестите се пренасят най-вече чрез контакт между животните, според мен вероятността от сериозно и бързо разпространение на заразата зависи от редица фактори като например броя на транзакциите и предвижванията, дали животните се продават на малки или големи партиди и дали тези партиди се смесват помежду си, или остават принципно непроменени. Още по-важно е да се спомене, че предвид разнообразните географски дадености на държавите — членки на Европейския съюз, ако не друго, гъстотата на животинските популации в една държава е от значение, а не абсолютният брой животни.

124. Макар обвързването на разглежданата дерогация с условието за участие във вътрешнообщностната търговия да има за цел да гарантира, че повишеният риск, породен от движението на животни без електронна идентификация, ще остане затворен в границите на националните пазари, не може да се изключи вероятността, при извънредни обстоятелства, това да се окаже недостатъчно за осигуряване на система без „пукнатини“. В действителност различията на предоставяните данни за електронно идентифицираните животни спрямо тези за животните, идентифицирани с традиционната ушна марка, биха могли, при поява на огнище, да забавят или възпрепятстват действията на органите по проследяване и установяване на идентичността на животните с цел засичане на всички техни рискови трансгранични движения.

125. Освен това в резултат на измами или грешки винаги съществува опасност някои животни да се търгуват през граница, въпреки че не са електронно идентифицирани. В крайна сметка овцете и козите често се продават на големи стада и не винаги е лесно да се гарантира, че всички животни в стадото са напълно изрядни в това отношение.

126. Във връзка с цялостната справедливост на системата за идентификация всъщност трябва да призная, че системата за електронна идентификация, предвидена в Регламент № 21/2004, не представлява безупречно решение. Както вече посочих, благодарение на разглежданата дерогация някои животновъди може да се ползват от ценово предимство на националните си пазари спрямо конкурентите си от други държави членки. Освен това не е немислимо разглежданата дерогация да доведе косвено до допълнителни икономически последици за животновъдите, които са длъжни да използват електронна идентификация. Всъщност дори тези животновъди да не изнасят живи животни за държави членки, приложили разглежданата дерогация, съществува вероятност, в някакъв момент по-надолу в производствената верига, животинските продукти (като месо, вълна или мляко) от тези животни да се конкурират с продуктите, произведени в прилагащи разглежданата дерогация държави членки. С голяма доза вероятност може да се приеме, че по-високите разходи, понесени от животновъдите в големите държави членки, биха могли до известна степен да повлияят на цената на крайния продукт на пазара и по този начин да направят този продукт в известен смисъл по-неконкурентоспособен.

127. Разграничението вследствие на разглежданата дерогация може да е основателно при сегашните условия, но вероятно не и в бъдеще. Всъщност, както посочиха много от участниците в настоящото производство, технологията, която се изисква по Регламент № 21/2004, става все по-икономична поради бързия технически напредък и икономиите от мащаба. Следователно основанията за предвиждане на разглежданата дерогация може да не са толкова очевидни в бъдеще.

128. Тук е важно да се отбележи, че всъщност Регламент № 21/2004 съдържа разпоредба, с която на Комисията се разрешава да изменя демографските прагове, приложими за разглежданата дерогация ( 74 ). С оглед на гореизложеното обаче съм склонен да смятам, че в крайна сметка законодателят на Съюза ще бъде принуден да обмисли възможността за пълно премахване на разглежданата дерогация. Според мен това би способствало за още по-ефективна борба с епизоотичните болести, за свободното движение на овце и кози в Европейския съюз и за равнопоставеността между всички животновъди в Съюза независимо от обстоятелствата.

IV – Заключение

129. В заключение, предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос на Verwaltungsgericht Stuttgart (Германия) по следния начин: При разглеждането на преюдициалния въпрос не се установяват обстоятелства, които засягат валидността на — задължението на животновъдите за идентификация на всяко животно съгласно член 3, параграф 1 и член 4, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 21/2004 на Съвета от 17 декември 2003 година за създаване на система за идентификация и регистрация на животни от рода на овцете и козите и за изменение на Регламент (EO) № 1782/2003 и на Директиви 92/102/ЕИО и 64/432/ЕИО, — задължението на животновъдите за електронна идентификация на всяко животно съгласно член 9, параграф 3, първа алинея от Регламент № 21/2004, или — задължението на животновъдите да поддържат регистър В съгласно член 5, параграф 1 във връзка с раздел Б, точка 2 от приложението към Регламент (ЕО) № 21/2004.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Съгласно постоянната съдебна практика Съдът може да изведе от цялата предоставена от националния съд информация, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, съответните разпоредби от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора. В това отношение вж. Решение от 8 декември 1987 г. по дело Gauchard (20/87, Recueil, стр. 4879, точка 7) и Решение от 20 март 1986 г. по дело Tissier (35/85, Recueil, стр. 1207, точка 9).

( 3 ) ОВ C 303, 2007 г., стр. 23. Съгласно член 52, параграф 7 от Хартата и член 6, параграф 1 ДЕС тези разяснения следва да се „вземат надлежно под внимание“ от юрисдикциите на Съюза и на държавите членки при тълкуването на разпоредбите на Хартата.

( 4 ) Относно свободата при избор на професия и правото на труд вж. по-специално Решение от 14 май 1974 г. по дело Nold (4/73, Recueil, стр. 491, точка 14) и Решение от 10 януари 1992 г. по дело Kühn (C-177/90, Recueil, стр. I-35, точка 16). Относно свободата на стопанска инициатива вж. по-специално Решение от 9 септември 2004 г. по съединени дела Испания и Финландия/Парламент и Съвет (C-184/02 и C-223/02, Recueil, стр. I-7789, точка 51).

( 5 ) Вж. Решение по дело Испания и Финландия/Парламент и Съвет (посочено по-горе, точка 51). Припокриването на двете свободи изглежда е подсказано от Съда в Решение от 21 февруари 1991 г. по съединени дела Zuckerfabrik Süderdithmarschen и Zuckerfabrik Soest (C-143/88 и C-92/89, Recueil, стр. I-415, точки 72—78). Вж. също точка 105 от заключението на генералния адвокат Stix-Hackl по дело Испания и Финландия/Парламент и Съвет, както и точка 64 от заключението на генералния адвокат Mázak по дело Deutsches Weintor (Решение от 6 септември 2012 г. по дело C-544/10).

( 6 ) Вж. по-специално Решение от 13 декември 1979 г. по дело Hauer (44/79, Recueil, стр. 3727, точка 31), Решение от 8 октомври 1986 г. по дело Keller (234/85, Recueil, стр. 2897, точка 8) и Решение от 11 юли 1989 г. по дело Schräder HS Kraftfutter (265/87, Recueil, стр. 2237, точка 15).

( 7 ) Вж., наред с много други, Решение от 6 декември 2005 г. по съединени дела ABNA и др. (C-453/03, C-11/04, C-12/04 и C-194/04, Recueil, стр. I-10423, точка 87) и Решение от 12 юли 2005 г. по съединени дела Alliance for Natural Health и др. (C-154/04 и C-155/04, Recueil, стр. I-6451, точка 126).

( 8 ) Член 15 от Хартата, озаглавен „Свобода при избор на професия и право на труд“, гласи:

„1. Всеки има право да работи и да упражнява свободно избрана или приета професия.

2. Всеки гражданин на Съюза има свободата да търси работа, да работи, да се установява или да предоставя услуги във всички държави членки“.

( 9 ) Вж., наред с другото, Решение от 11 юли 1989 г. по дело Hermann Schräder HS Kraftfutter GmbH & Co. KG/Hauptzollamt Gronau (265/87, Recueil, стр. 2237, точка 15), Решение от 5 октомври 1994 г. по дело Германия/Съвет (C-280/93, Recueil, стр. I-4973, точка 78) и Решение от 12 юли 2012 г. по дело Association Kokopelli (C-59/11, точка 77).

( 10 ) Вж., наред с много други, Решение от 9 ноември 2010 г. по съединени дела Volker und Markus Schecke и Eifert (C-92/09 и C-93/09, Сборник, стр. I-11063, точка 65).

( 11 ) Вж. Решение по дело ABNA и др. (посочено по-горе, точка 68), Решение от 7 юли 2009 г. по дело S.P.C.M. и др. (C-558/07, Сборник, стр. I-5783, точка 41) и Решение от 8 юни 2010 г. по дело Vodafone и др. (C-58/08, Сборник, стр. I-4999, точка 51).

( 12 ) Вж. в този смисъл Решение от 12 юли 2001 г. по дело Jippes и др. (C-189/01, Recueil, стр. I-5689, точки 82 и 83), Решение от 10 декември 2002 г. по дело British American Tobacco (Investments) и Imperial Tobacco (C-491/01, Recueil, стр. I-11453, точка 123) и Решение по дело Alliance for Natural Health и др. (посочено по-горе, точка 52).

( 13 ) Вж. в този смисъл Решение от 14 март 2013 г. по дело Agrargenossenschaft Neuzelle (C-545/11, точка 43) и Решение от 17 март 2011 г. по дело AJD Tuna (C-221/09, Сборник, стр. I-1655, точка 80).

( 14 ) Вж. по-специално Решение от 5 октомври 1994 г. по дело Германия/Съвет (C-280/93, Recueil, стр. I-4973, точки 89 и 90), Решение от 13 декември 1994 г. по дело SMW Winzersekt (C-306/93, Recueil, стр. I-5555, точка 21) и Решение от 2 юли 2009 г. по дело Bavaria и Bavaria Italia (C-343/07, Сборник, стр. I-5491, точка 81).

( 15 ) Вж. Решение от по дело Agrana Zucker (C-309/10, Сборник, стр. I-7333, точка 44) и Решение от 21 юли 2011 г. по дело Beneo-Orafti (C-150/10, Сборник, стр. I-6843, точка 77).

( 16 ) Вж. Решение от 13 ноември 1990 г. по дело FEDESA и др. (C-331/88, Recueil, стр. I-4023, точка 17), Решение от 17 юли 1997 г. по дело Affish (C-183/95, Recueil, стр. I-4315, точка 42) и Решение по дело Kokopelli (посочено по-горе, точка 40).

( 17 ) Вж. Решение по дело Vodafone (посочено по-горе, точка 53).

( 18 ) Вж. в този смисъл Решение от 14 юли 1998 г. по дело Safety Hi-Tech (C-284/95, Recueil, стр. I-4301, точка 51) и Решение от 16 декември 2008 г. по дело Arcelor Atlantique и Lorraine и др. (C-127/07, Сборник, стр. I-9895, точка 58).

( 19 ) Вж. по аналогия Решение от 18 юли 2007 г. по дело Industrias Químicas del Vallés/Комисия (C-326/05 P, Сборник, стр. I-6557, точка 77).

( 20 ) Решение по дело Kokopelli (посочено по-горе, точка 40) и Решение по дело Jippes (посочено по-горе, точка 85).

( 21 ) Решение по дело Affish (посочено по-горе, точка 43).

( 22 ) Вж. в този смисъл точка 72 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело S.P.C.M.

( 23 ) Вж. в този смисъл de Búrca G., The Principle of Proportionality and its Application in EC Law, (1993), YbEL, р. 112.

( 24 ) Вж., наред с другото, Решение по дело Jippes (посочено по-горе, точка 84) и Решение от 5 октомври 1994 г. по съединени дела Crispoltoni и др. (C-133/93, C-300/93 и C-362/93, Recueil, стр. I-4863, точка 43).

( 25 ) Вж. точка 61 от заключението на генералния адвокат Kokott по посоченото по-горе дело Kokopelli.

( 26 ) Вж. постановеното неотдавна Решение по дело Agrana Zucker (посочено по-горе, точка 42 и цитираната съдебна практика).

( 27 ) Директива 92/102/ЕИО относно идентификацията и регистрацията на животните (ОВ L 355, 1992 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 11, стр. 210).

( 28 ) Директива 90/425/ЕИО на Съвета от 26 юни 1990 година относно ветеринарните и зоотехническите проверки, приложими при търговията в Общността с определени видове живи животни и продукти с оглед завършване изграждането на вътрешния пазар (ОВ L 224, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 8, стр. 53). Вж. по-специално съображения 1—5 от тази директива.

( 29 ) Вж. Доклад от Комисията до Съвета относно прилагането на електронна идентификация при овцете и козите, СОМ(2007) 711 окончателен (наричан по-нататък „докладът на Комисията от 2007 г.“), стр. 6 и 10.

( 30 ) В това отношение член 5, параграф 3 от Регламент № 21/2004 гласи следното: „Регистърът е във формат, одобрен от компетентния орган, поддържа се на ръка или в компютърна форма, и по всяко време при поискване е на разположение в стопанството и на компетентния орган, за минимален период, определен от компетентния орган, но за не по-малко от три години“.

( 31 ) Научноизследователски проект CCAM 93—342: вж. „Проект за електронна идентификация на животни (IDEA)“, окончателен доклад от 30 април 2002 г. (наричан по-нататък „окончателният доклад по IDEA“), стр. 6.

( 32 ) Пак там, стр. 7.

( 33 ) Пак там, стр. 9 и сл.

( 34 ) Пак там, стр. 114.

( 35 ) Вж. доклада на Комисията от 2007 г., стр. 5 и 12. Въпросните държави членки са Кипър, Франция, Германия, Италия, Нидерландия, Португалия, Испания и Обединеното кралство.

( 36 ) Вж. Foot & Mouth disease — General Disease Information Sheets, издание на Световната организация за здравеопазване на животните (СОЗЖ), стр. 1.

( 37 ) Вж. например проучването през 2002 г. на Thompson D. et al., Economic costs of the foot and mouth disease outbreak in the United Kingdom in 2001 — RevSciTech. 21(3) Dec 2002, р. 675—687.

( 38 ) Според преценката на британското Министерство на околната среда, храните и селските райони (Department for Environment, Food and Rural Affairs) само през 2001 г., освен едрият рогат добитък и свинете, в страната са изклани над три милиона овце и 2 500 кози. Вж. http://www.defra.gov.uk/.

( 39 ) Вж. по-специално Решения на Комисията 2001/145/ЕО (OВ L 53, стр. 25), 2001/172/ЕО (OВ L 62, стр. 22), 2001/208/ЕО (OВ L 73, стр. 38), 2001/223/ЕО (OВ L 82, стр. 29), 2001/234/ЕО (OВ L 84, стр. 62), 2001/263/ЕО (OВ L 93, стр. 59) и 2001/327/ЕО (OВ L 115, стр. 12) относно някои мерки за защита във връзка с шапа в съответните държави членки.

( 40 ) Вж. съображение 7 от Регламент № 21/2004.

( 41 ) Вж. окончателния доклад по IDEA, стр. 4.

( 42 ) Вж. приложение 2 — доклади от работните сесии

( 43 ) Foot and Mouth Disease 2001: Lessons to be Learned Inquiry Report, доклад от 22 юли 2002 г., стр. 165.

( 44 ) Специален доклад № 8/2004 на Европейската сметна палата относно управлението и надзора от страна на Комисията на мерките за контрол на шапа и свързаните с това разходи (заедно с отговорите на Комисията), точка 36 (OВ C 54, 2005 г., стр. 1). В същия дух е и Резолюцията на Европейския парламент относно борбата с шапа в Европейския съюз през 2001 г. и мерките, които трябва да бъдат взети за предотвратяване на и борба с епизоотичните болести в Европейския съюз (A5-0405/2002 окончателен), точка 116.

( 45 ) Както споменах по-горе, тези условия включват чести придвижвания и то на големи партиди, както и чести смесвания с други стада на пазарите и центровете за събиране на животни.

( 46 ) Предаването на шапа например принципно се осъществява чрез пряк контакт между заразени и податливи на заразата животни. Вж. изданието на СОЗЖ Manual of Diagnostic Tests and Vaccines for Terrestrial Animals, 2012, Chapter 2.1.5., на адрес http://www.oie.int/fileadmin/Home/fr/Health_standards/tahm/ 2.01.05_FMD.pdf.

( 47 ) Вж. окончателния доклад по IDEA, точка 4.1.2.2.

( 48 ) Вж. доклада на Комисията от 2007 г., стр. 6 и 8.

( 49 ) Съгласно становището, представено от г-н Schaible, някои проучвания, проведени в Германия, показват, че при електронните ушни марки 72,8 % от раните заздравяват в рамките на четири седмици от поставянето, докато процентът при традиционните ушни марки достига до 91,7 %.

( 50 ) Съвместен изследователски център, Economic Analysis of Electronic Identification of Small Ruminants in Member States (наричан по-нататък „докладът на Съвместния изследователски център от 2009 г.“).

( 51 ) Съгласно член 13, параграф 1 от Регламент № 21/2004 при прилагането на този акт Комисията „се подпомага от Постоянния комитет по хранителната верига и здравето на животните, създаден с Регламент (ЕО) № 178/2002 на Европейския парламент и на Съвета“.

( 52 ) Вж. в този смисъл Решение от 19 април 2012 г. по дело Artegodan/Комисия и Германия (C-221/10 P, точка 99) и Решение по дело Affish (посочено по-горе, точка 43).

( 53 ) Вж. доклада на Комисията от 2007 г., стр. 11.

( 54 ) Вж. доклада на Съвместния изследователски център от 2009 г., стр. 42.

( 55 ) Вж. член 9, параграф 3 от Регламент № 21/2004 в първоначалната му редакция и след изменението му с Регламент (ЕО) № 1560/2007 на Съвета от 17 декември 2007 година (ОВ L 340, 2007 г., стр. 25).

( 56 ) Вж. член 5, параграф 1 от Регламент № 21/2004 и раздел Б, точка 1 от приложението към него.

( 57 ) Вж. член 6, параграф 1 от Регламент № 21/2004 и раздел В, точки 2 и 3 от приложението към него.

( 58 ) Вж. член 4, параграф 1, втора алинея от Регламент № 21/2004 и раздел А, точка 8 от приложението към него.

( 59 ) Вж. член 4, параграф 3 и член 9, параграф 3, втора и трета алинея от Регламент № 21/2004 и раздел А, точка 8 от приложението към него.

( 60 ) Вж. член 5, параграф 4 от Регламент № 21/2004.

( 61 ) OВ L 160, 1999 г., стр. 80; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 28, стр. 134.

( 62 ) Посредством Регламент (ЕО) № 1783/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1257/1999 относно подпомагане на развитието на селските райони от Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (ФЕОГА) (OВ L 270, стр. 70; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 49, стр. 246).

( 63 ) OВ L 277, 2005 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 6, стр. 101 и поправка в ОВ L 206/23 от 2 август 2012 г.

( 64 ) Вж., наред с другото, Решение от 11 юли 2006 г. по дело Franz Egenberger (C-313/04, Recueil, стр. I-6331, точка 33) и Решение по дело Arcelor Atlantique (посочено по-горе, точка 23).

( 65 ) Решение по дело Arcelor Atlantique (посочено по-горе, точка 47).

( 66 ) Вж. в този смисъл Решение от 17 юли 1997 г. по дело SAM Schiffahrt и Stapf (съединени дела C-248/95 и C-249/95, Recueil, стр. I-4475, точка 24), Решение от 12 март 2002 г. по съединени дела Omega Air и др. (C-27/00 и C-122/00, Recueil, стр. I-2569, точка 64) и Решение от 12 май 2011 г. по дело Велико херцогство Люксембург/Парламент и Съвет (C-176/09, Сборник, стр. I-3727, точка 35).

( 67 ) Животните от рода на овцете и козите например средно се транспортират повече, отколкото говедата и свинете, или най-малкото пътуват няколко пъти на по-кратки търговски отсечки, преди да достигнат до крайното си местоназначение. Освен това за разлика от говедата и свинете, те често се продават на големи партиди в рамките на търгове с наддаване. Както бе споменато по-горе, също така често може да се променя съставът на търгуваните стада овце или кози. Ясно е, че тези обстоятелства затрудняват идентификацията и проследяването на всяко животно, от което произтича неотменимата потребност от по-бърза и точна система за отчитане на данните.

( 68 ) Съветът например отбелязва, че при шапа рискът от предаване на заразата е по-висок сред овцете и козите, отколкото сред свинете.

( 69 ) Неотдавнашен анализ на разходите и ползите от електронната идентификация на говедата може да се намери в документа на Европейската комисия, озаглавен „Study on the introduction of electronic identification (EID) as official method to identify bovine animals within the European Union — Final Report“, 3 май 2009 г., стр. 22 и сл.

( 70 ) Вж. в този смисъл Решение от 18 април 1991 г. по дело Assurances du crédit/Съвет и Комисия (C-63/89, Recueil, стр. I-1799, точка 11) и Решение от 13 май 1997 г. по дело Германия/Парламент и Съвет (C-233/94, Recueil, стр. I-2405, точка 43).

( 71 ) Вж. Решение по дело Arcelor Atlantique (посочено по-горе, точка 57).

( 72 ) Вж. в този смисъл Решение от 26 септември 2002 г. по дело Испания/Комисия (C-351/98, Recueil, стр. I-8031, точка 57) и Решение от 22 май 2003 г. по дело Connect Austria (C-462/99, Recueil, стр. I-5197, точка 115).

( 73 ) Вж. съображение 11 от Регламент № 21/2004.

( 74 ) Вж. член 10, параграф 2, буква б) от Регламент № 21/2004. В съдебното заседание, на отговор на мой въпрос, Съветът обясни, че въз основа на информацията, с която е разполагал към момента на приемане на регламента, посочените в член 10, параграф 2, буква б) прагове са изглеждали най-подходящи с цел разграничаване на държавите членки с предимно интензивно животновъдство от тези с предимно екстензивно такова. Трябва да призная, че съм доста озадачен от значителната разлика между прага за овце (600000) и този за кози (160000).