РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (трети разширен състав)

14 май 1998 година( )

„Конкуренция — Член 85, параграф 1 от Договора за ЕО — Понятие за едно-единствено нарушение — Обмен на информация — Разпореждане — Глоба — Определяне на размера — Метод за изчисление — Мотиви — Смекчаващи обстоятелства“

[…]

По дело T‑334/94

Sarrió SA, учредено по испанското право дружество, установено в Памплона (Испания), за което се явяват адв. Antonio Creus Carreras към адвокатска колегия — Барселона, адв. Alberto Mazzoni към адвокатска колегия — Милано, адв. Antonio Tizzano и адв. Gian Michele Roberti към адвокатска колегия — Неапол, със съдебен адрес в Люксембург, кантората на адв. Alain Lorang, 51, rue Albert 1er,

жалбоподател,

срещу

Комисия на Европейските общности, за която се явяват г‑н Richard Lyal, член на правната служба, в качеството на представител, подпомаган от адв. Alberto Dal Ferro към адвокатска колегия — Виченце, със съдебен адрес в Люксембург при г‑н Carlos Gómez de la Cruz, член на правната служба, Centre Wagner, Kirchberg,

ответник,

с предмет искане за отмяна на Решение 94/601/ЕО на Комисията от 13 юли 1994 година относно производство по член 85 от Договора за ЕО (IV/C/33.833 — Картон) (ОВ L 243, стр. 1),

ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД

НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (трети разширен състав),

състоящ се от: г‑н B. Vesterdorf, председател, г‑н C. P. Briët, г‑жа P. Lindh, г‑н A. Potocki и г‑н J. D. Cooke, съдии,

секретар: г‑н J. Palacio González, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и след устната фаза на производството, проведена от 25 юни до 8 юли 1997 г.,

постанови настоящото

Решение

[…]

Обстоятелства в основата на спора

1 Настоящото дело се отнася до Решение 94/601/ЕО на Комисията от 13 юли 1994 година относно производство по член 85 от Договора за ЕО (IV/C/33.833—Картон) (ОВ L 243, стр. 1), поправено, преди да бъде публикувано, с Решение на Комисията от 26 юли 1994 г. (C(94) 2135 окончателен) (наричано по-нататък „решението“). С решението се налагат глоби на 19 производители, доставчици на картон в Общността, на основание нарушения на член 85, параграф 1 от Договора.

2 Продуктът, предмет на решението, е картон. В решението се посочват три вида картон, обозначени с качество „GC“, „GD“ и „SBS“.

3 Картонът с качество GD (наричан по-нататък „картон GD“) представлява сив отвътре картон (рециклирана хартия), използван обичайно за опаковка на нехранителни стоки.

4 Картонът с качество GС (наричан по-нататък „картон GС“) представлява картон с бял външен слой, използван обичайно за опаковка на хранителни стоки. Картон GС е с по-високо качество в сравнение с картон GD. За периода, обхванат от решението, разликата в цената на двата продукта е била обикновено около 30 %. В по-малка степен висококачественият картон GС се използва и за графични цели.

5 Със съкращението „SBS“ се обозначава изцяло бял картон (наричан по-нататък „картон SBS“). Цената на този продукт е с около 20 % по-висока от тази на картон GС. Той се използва за опаковка на храни, козметични продукти, лекарства и цигари, но основното му предназначение е за графични цели.

6 С писмо от 22 ноември 1990 г. British Printing Industries Federation, браншова организация, представляваща мнозинството производители на щамповани кутии в Обединеното кралство (наричана по-нататък „BPIF“), подава неформална жалба пред Комисията. Тя изтъква, че производителите на картон, снабдяващи Обединеното кралство, са въвели редица едновременни и еднообразни повишения на цените и иска Комисията да направи проверка за евентуално нарушение на общностните правила на конкуренцията. За да осигури публичност на своята инициатива, BPIF публикува съобщение в печата. Съдържанието на това съобщение е представено в специализираната професионална преса през декември 1990 г.

7 На 12 декември 1990 г. Fédération française du cartonnage също подава неформална жалба пред Комисията, в която излага бележки относно френския пазар на картон, сходни с тези на внесената от BPIF жалба.

8 На 23 и 24 април 1991 г. служители на Комисията, действащи на основание член 14, параграф 3 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове 85 и 86 от Договора (ОВ 13 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3, наричан по-нататък „Регламент № 17“), извършват едновременни внезапни проверки в помещенията на няколко предприятия и браншови организации от сектора на производство на картон.

9 В резултат от тези проверки Комисията изпраща искания за предоставяне на информация и документи съгласно член 11 от Регламент № 17 до всички адресати на решението.

10 Събраните доказателства от направените проверки и искания за предоставяне на информация и документи водят Комисията до извода, че съответните предприятия са участвали от средата на 1986 г. поне до април 1991 г. (в повечето случаи) в извършване на нарушение на член 85, параграф 1 от Договора.

11 Ето защо тя решава да започне производство съгласно последната разпоредба. С писмо от 21 декември 1992 г. Комисията изпраща изложение на възраженията до всяко от съответните предприятия. Всички предприятия адресати отговарят писмено. Девет предприятия са поискали да дадат устни обяснения. Те са изслушани в периода от 7 до 9 юни 1993 г.

12 След приключване на производството Комисията приема решение със следните разпоредби:

„Член 1

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard — the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co KG, Kartonfabriek De Eendracht NV (с търговско наименование BPB de Eendracht NV), NV Koninklijke KNP BT NV (с предишно наименование Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co KG, Mo Och Domsjö AB (MoDo), Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik A/S, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (с предишно наименование Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (с предишно наименование Tampella Española SA) и Moritz J. Weig GmbH & Co KG са извършили нарушение на член 85, параграф 1 от Договора за ЕО, като са участвали:

– що се отнася до Buchmann и до Rena, приблизително от март 1988 г. най-рано до края на 1990 г.,

– що се отнася до Enso Española, поне от март 1988 г. най-рано до края на април 1991 г.,

– що се отнася до Gruber & Weber, от 1988 г. най-рано до края на 1990 г.,

– що се отнася до останалите, от средата на 1986 г. най-рано до април 1991 г.,

в споразумение и съгласувана практика, съществуващи от средата на 1986 г., по силата на които доставчиците на картон в Европейската общност:

– са провеждали редовни тайни и институционализирани срещи за договаряне и приемане на общ отраслов план за ограничаване на конкуренцията,

– са взели решение по общо съгласие да увеличават редовно цените на продуктите от всяко качество във всяка национална валута,

– са планирали и въвеждали едновременни и еднообразни увеличения на цените в цялата Общност,

– са се договорили да запазят на постоянно равнище пазарните дялове на основните производители, с инцидентни изменения,

– са взимали, все по-често от началото на 1990 г. нататък, съгласувани мерки за контрол върху снабдяването на пазара на Общността, за да се осигури прилагането на споменатите съгласувани увеличения на цените,

– са обменяли търговска информация за доставките, цените, принудителното спиране на производството, списъците с поръчки и процента на използване на производствените мощности в подкрепа на споменатите по-горе мерки.

[…]

Член 3

За установените в член 1 нарушения са наложени следните глоби на следните предприятия:

[…]

xv) Sarrió SpA, глоба от 15 500 000 ECU;

[…]“ [неофициален превод]

13 Според решението нарушението е извършено в рамките на организация, наречена „Група за проучване на продукта картон“ (наричана по-нататък „ГПП „Картон“), включваща няколко групи или комитети.

14 В средата на 1986 г. към тази организация действа „Presidents Working Group“ (наричана по-нататък „PWG“), обединяваща високопоставени представители на основните доставчици на картон в Общността (около осем души).

15 Дейността на PWG се състои по-специално в обсъждане и съгласуване относно пазарите, пазарните дялове, цените и мощностите. В частност групата взима решения от общ характер относно графика и равнището на увеличение на цените, което трябва да направят производителите.

16 PWG докладва на „President Conference“ (наричана по-нататък „PC“), в която участват (повече или по-малко редовно) почти всички генерални директори на съответните предприятия. През разглеждания период PC провежда срещи два пъти годишно.

17 В края на 1987 г. е създаден „Joint Marketing Committee“ (наричан по-нататък „JMC“). Той има за основна задача, от една страна, да определи дали и ако да, как могат да се прилагат увеличенията на цените, и от друга, да определи условията на ценовите инициативи, предприети от PWG за всяка отделна страна и за основните клиенти, за да се установи еквивалентна система на цените в Европа.

18 На последно място, Икономическият комитет (наричан по-нататък „ИК“) обсъжда по-специално ценовите колебания на националните пазари и списъците с поръчки, като докладва заключенията си на JMC или, до края на 1987 г., на предшественика на JMC — Marketing Committee. ИК е съставен от търговските директори на повечето от разглежданите предприятия и заседава няколко пъти в годината.

19 От решението освен това е видно, че според Комисията дейностите на ГПП „Картон“ се подпомагат от обмен на информация посредством доверителното дружество Fides със седалище в Цюрих (Швейцария). Съгласно решението повечето членове на ГПП „Картон“ предоставят на Fides периодични доклади за поръчките, производството, продажбите и използването на мощностите. Тези доклади са обработвани в рамките на системата Fides и обобщените данни са изпращани на участниците.

20 Дружеството жалбоподател Sarrió SA (наричано по-нататък „Sarrió“) е резултат от сливането през 1990 г. на подразделението за производство на картон на най-големия италиански производител Saffa с испанския производител Sarrió (точка 11 от съображенията на решението). През 1991 г. Sarrió придобива и испанския производител Prat Carton (същата точка).

21 За Sarrió се счита, че носи отговорност за участието на Prat Carton в твърдения картел за целия срок на това участие (точка 154 от съображенията на решението).

22 Sarrió произвежда предимно картон GD, но и картон GC.

Производство

23 На 14 октомври 1994 г. жалбоподателят подава жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.

24 Шестнадесет от осемнадесетте други предприятия, подведени под отговорност за нарушението, също подават жалба срещу решението (дела T‑295/94, T‑301/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 и T‑354/94).

25 Жалбоподателят по дело T‑301/94, Laakmann Karton GmbH, оттегля жалбата си с писмо, представено в секретариата на Първоинстанционния съд на 10 юни 1996 г., а делото е заличено от регистъра на Първоинстанционния съд с Определение от 18 юли 1996 г. по дело Laakmann Karton/Комисия (T‑301/94, непубликувано в Recueil).

26 Четири финландски предприятия, членове на професионалното сдружение Finnboard, и на това основание смятани за солидарно отговорни за плащането на наложената на това сдружение глоба, също са подали жалби срещу решението (съединени дела T‑339/94, T‑340/94, T‑341/94 и T‑342/94).

27 На последно място, асоциация CEPI-Cartonboard, която не е адресат на решението, също подава жалба. Тя обаче оттегля жалбата си с писмо, представено в секретариата на Първоинстанционния съд на 8 януари 1997 г., а делото е заличено от регистъра на Първоинстанционния съд с Определение от 6 март 1997 г. по дело CEPI-Cartonboard/Комисия (T‑312/94, непубликувано в Recueil).

28 С писмо от 5 февруари 1997 г. Първоинстанционният съд отправя покана до страните да участват в неформална среща, на която да представят по-специално становищата си относно евентуалното съединяване на дела T‑295/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑334/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 и T‑354/94 за целите на устната фаза на производството. На тази среща, проведена на 29 април 1997 г., страните приемат такова съединяване.

29 С определение от 4 юни 1997 г. председателят на трети разширен състав на Първоинстанционния съд съединява споменатите дела за целите на устната фаза на производството поради връзката помежду им съгласно член 50 от Процедурния правилник и уважава молба за поверително третиране, подадена от жалбоподателя по настоящото дело.

30 С определение от 20 юни 1997 г. той уважава молба за поверително третиране, подадена от жалбоподателя по дело T‑337/94 относно документ, представен в отговор на писмен въпрос на Първоинстанционния съд.

31 По доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (трети разширен състав) решава да започне устната фаза на производството и взема решение за процесуално-организационни действия, като иска от страните да отговорят на някои писмени въпроси и да представят определени документи. Страните се съобразяват с тези искания.

32 Устните състезания и отговорите на страните по делата, посочени в точка 28, на поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено от 25 юни до 8 юли 1997 г.

Искания на страните

33 Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:

– да отмени решението,

– при условията на евентуалност да отмени, от една страна, член 2 от решението, и от друга, член 3 от него, доколкото с последната разпоредба на жалбоподателя е наложена глоба от 15 500 000 ECU,

– при условията на евентуалност спрямо предходното, да намали размера на тази глоба,

– да осъди ответника да заплати съдебните разноски.

34 Комисията моли Първоинстанционния съд:

– да отхвърли жалбата,

– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

По искането за отмяна на решението

А – По правното основание, свързано с неспазване на процесуалните изисквания и на изискванията за форма, изведено от нарушаване на правото на защита





Доводи на страните

35 Жалбоподателят твърди, че е налице нарушение на правото му на защита, свързано с взимането предвид от Комисията (в точка 79 от съображенията на решението) като доказателство за нарушението на документ, намерен при Finnboard (UK) Ltd при извършените проверки през април 1991 г. (наричан по-нататък „ценова листа на Finnboard“). Той припомня, че този документ му е изпратен едва на 28 април 1994 г., т.е. доста след като е представил отговор на изложението на възраженията и след изслушването му от Комисията. Това необосновано закъснение го лишило от възможността да изрази гледната си точка за действителното значение на документа, за контекста, в който е изготвен, както и за изводите, които Комисията е направила от него (Решение на Съда от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffmann-La Roche/Комисия, 85/76, Recueil. стр. 461). Освен това представянето на документа на 28 април 1994 г. не можело да отстрани споменатото нарушение.

36 Комисията възразява, че разглежданият документ е изпратен на Sarrió заедно с писмо с дата 28 април 1994 г., в което са напълно изяснени съдържанието на документа и направените от Комисията изводи въз основа на този документ. Освен това, след като писмото от 28 април 1994 г. дало възможност на жалбоподателя да представи писмено евентуалното си становище, той могъл да изрази своевременно виждането си относно доказателствената стойност на разглеждания документ (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 17 декември 1991 г. по дело BASF/Комисия, T‑4/89, Recueil, стр. II‑1523, точка 36).

Съображения на Първоинстанционния съд

37 Ценовата листа на Finnboard е получена от Комисията при проверките в офисите на Finnboard (UK) Ltd през април 1991 г. и съобщена на жалбоподателя с обяснително писмо шестнадесет месеца след изпращане на изложението на възраженията.

38 Според практиката на Първоинстанционния съд от член 19, параграф 1 от Регламент № 17 във връзка с членове 2 и 4 от Регламент № 99/63/ЕИО на Комисията от 25 юли 1963 година относно изслушванията, предвидени в член 19, параграфи 1 и 2 от Регламент № 17 (ОВ 127, 1963 г., стр. 2268), следва, че Комисията трябва да съобщи изтъкнатите от нея възражения срещу заинтересованите предприятия и сдружения на предприятия, а в решенията си тя може да възприеме само възраженията, по които последните са имали възможност да изразят своето становище (Решение от 23 февруари 1994 г. по дело CB и Europay/Комисия, T‑39/92 и T‑40/92, Recueil, стр. II‑49, точка 47).

39 Освен това зачитането на правото на защита в производство, което може да доведе до санкции като разглежданата, изисква на съответните предприятия и сдружения на предприятия още на етапа на административното производство да е била предоставена възможност да изложат надлежно своето становище относно действителното съществуване и релевантността на приведените от Комисията факти, възражения и обстоятелства (Решение по дело Hoffmann-La Roche/Комисия, посочено по-горе, точка 11 и Решение на Първоинстанционния съд от 18 декември 1992 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T‑10/92, T‑11/92, T‑12/92 и T‑15/92, Recueil, стр. II‑2667, точка 39).

40 В случая с изпращането на съответния документ изобщо не е направено възражение, което е ново спрямо посочените в изложението на възраженията. Всъщност от писмото, което придружава ценовата листа на Finnboard ясно следва, че същата е само допълнително доказателство за общ план относно определяне на цените, като това възражение вече подробно е развито в изложението на възраженията.

41 Във всички случаи с придружаващото документа писмо на жалбоподателя изрично е дадена възможност да изложи на етапа на административното производство и в десетдневен срок своето становище относно посоченото доказателство. При това положение Комисията не е попречила на жалбоподателя своевременно да изрази становището си за доказателствената стойност на изпратения документ (Решение на Съда по дело Hoffmann-La Roche/Комисия, посочено по-горе, точка 11 и Решение от 25 октомври 1983 г. по дело AEG/Комисия, 107/82, Recueil, стр. 3151, точка 27).

42 Ето защо настоящото правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.

Б – По съществото на спора





По правното основание, изведено от липса на съгласуване на цените по сделките и от нарушение на изискванията за мотивиране

Доводи на страните

43 Жалбоподателят признава участието си в съгласуване на обявените цени, но оспорва, че съгласуването се отнася до цените по сделките. Освен документите, представени в писмените му изявления, които доказвали, че цените по сделките не са следвали обявените цени, в подкрепа на твърдението си той изтъква правото на договаряне с всеки клиент, измененията в търсенето, производствените разходи и специфичните особености на пазара на картон, и по-конкретно периодичното обявяване на увеличения на цените и високата степен на прозрачност на пазара.

44 Според него Комисията не е изяснила точно дали поддържа, че е имало съгласуване не само на обявените цени, но и на цените по сделките. Обратно на твърдяното от Комисията, обаче разграничението между тези два вида съгласуване било от голямо значение поради различните им последици (вж. Решение на Съда от 31 март 1993 г. по дело Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 и C‑125/85—C‑129/85, Recueil, стр. I‑1307). В репликата си жалбоподателят поддържа, че неяснотите относно предмета на съгласуване сами по себе си представляват нарушение на изискванията за мотивиране и за точност на решенията, с които се установява нарушение на правилата на конкуренция. Следователно това нарушение включвало тежко накърняване на легитимното право на защита.

45 Комисията твърди, че не разбира как жалбоподателят може едновременно да твърди, че е участвал в съгласуване на цените и да поддържа, че увеличенията на прилаганите цени не са резултатът от това съгласуване. Тя подчертава, че решението (по-специално точки 72—102 от съображенията) се позовава както на документите, доказващи съгласуването на всяко обявено увеличение в рамките на картела, така и на документите, с които всеки производител действително е обявил разглежданото увеличение.

46 На следващо място, тя изтъква, че разграничението между съгласуване на обявените цени и съгласуване на цените по сделките е ирелевантно в случая. Съгласуването в рамките на PWG и на JMC се отнасяло не само до обявените цени, но и до вземането на решения за периодични увеличения на цените за всеки вид продукт и до прилагането на тези едновременни увеличения в цялата Общност (вж. документните доказателства, посочени в точки 74—90, 92 и 94—96 от съображенията на решението).

47 Освен това предвид доказателствата за наличието на съгласуване в рамките на комитетите, в които жалбоподателят е участвал, било невъзможно да се твърди, че с обявяването на цени не е отпаднала несигурността на всяко предприятие по повод на поведението на неговите конкуренти, както и че извършените от жалбоподателя увеличения на цени са извършени независимо от съгласуването (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 24 октомври 1991 г. по дело Rhône-Poulenc/Комисия, T‑1/89, Recueil, стр. II‑867, точки 122 и 123).

Съображения на Първоинстанционния съд

48 Съгласно член 1 от решението посочените в тази разпоредба предприятия са нарушили член 85, параграф 1 от Договора с участието си през референтния период в споразумение и съгласувана практика, по силата на които доставчиците на картон в Общността по-конкретно „са взели решение по общо съгласие да увеличават редовно цените на продуктите от всяко качество във всяка национална валута“ и „са планирали и въвеждали едновременни и еднообразни увеличения на цените в цялата Общност“.

49 Жалбоподателят признава, че е участвал в четирите органа на ГПП „Картон“ и не оспорва нито в своите писмени изявления, нито в отговорите си на зададените от Първоинстанционния съд в съдебното заседание въпроси, че е участвал в съгласуване на цените, обявени от 1988 г. нататък.

50 Преди да се даде отговор на довода на жалбоподателя, според който съгласуването не се отнася до цените по сделките, следва да се прецени дали в решението Комисията действително поддържа, че съгласуването се отнася до такива цени.

51 Във връзка с това, на първо място, трябва да се установи, че в член 1 от решението изобщо не се уточнява цената, предмет на съгласуваните увеличения.

52 На второ място, от решението не е видно, че според Комисията производителите са определили или дори са имали намерение да определят еднообразни цени по сделките. Точки 101 и 102 от съображенията, отнасящи се до „последиците от съгласуваните ценови инициативи за равнището на цените“, в частност са свидетелство, че Комисията възприема ценовите инициативи за свързани с каталожните цени и за целящи да увеличат цените по сделките. В тях по-специално се отбелязва: „Дори ако всички производители са били решени да прилагат в пълна степен увеличението, възможностите на клиентите да изберат по-евтино качество или продукт са могли да накарат някои производители да направят отстъпки на редовните си клиенти по отношение на датата на влизане в сила на увеличенията или да им предоставят допълнително предимство под формата на рабат или намаление при голяма поръчка, за да ги принудят да приемат пълното увеличение на основната цена. Ето защо не е било възможно последиците от увеличенията на цените да бъдат усетени незабавно и в пълна степен.“ [неофициален превод] (точка 101, шеста алинея от съображенията).

53 Така от решението произтича, че според Комисията целта на тайното споразумение между производителите във връзка с цените е съгласуваните обявени увеличения на цените да доведат до увеличение на цените по сделките. В това отношение от точка 101, първа алинея от съображенията на решението е видно, че „производителите не само са обявявали съгласуваните увеличения на цените, но също така са вземали, с няколко изключения, и конкретни мерки, за да бъдат тези увеличения действително наложени на клиентите“. Следователно положението в настоящия случай е различно от разгледаното от Съда в посоченото по-горе Решение по дело Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия, тъй като в своето решение Комисията не поддържа, за разлика от решението, довело до постановяване на споменатото съдебно решение, че предприятията са съгласували директно цените по сделките.

54 Този анализ на решението се подкрепя от представените от Комисията документи.

55 В частност приложение 109 към изложението на възраженията съдържа протокол от срещата на JMC от 16 октомври 1989 г., в който се посочва по-специално следното:

„d) Холандия

[…]

Значителни проблеми с големите клиенти, по-специално Imca, спрямо които Cascades и Van Duffel все още прилагат абсурдни цени, утежнявайки по този начин положението както на KNP, така и на финландците.

[…]

f) Белгия

Ситуация, аналогична на тази в Холандия. Finnboard вече е успяло да увеличи цените на Van Genechten, но е било принудено да направи ново обсъждане с последното поради направените в Белгия отстъпки (от Cascades). Ще останем твърди и очакваме същото и от Beghin, Cascades и KNP.

[…]

h) Италия

Saffa има много големи проблеми с вносните цени, прилагани от Kopparfors, Finnboard и дори Cascades.

Доставките на Saffa са намалели в значителна степен, вносът значително се е увеличил.

Saffa настоятелно иска от вносителите задължително да спазват оповестените насоки в областта на цените.“

56 Този документ ясно доказва, че макар производителите като цяло да са приели всеки от тях да договаря своите цени по сделките с клиентите си, всеки производител, и по-специално изрично посоченият в споменатото по-горе приложение жалбоподател, е очаквал конкурентите му да прилагат цени по сделките, които съответстват на уговорените цени, поне в смисъл че индивидуалните преговори не трябва да лишават от действие съгласуваните увеличения на каталожните цени.

57 Освен това в съдебното заседание жалбоподателят признава, че обявените цени са послужили като първоначална основа за договаряне на цените по сделките с клиентите — обстоятелство, което потвърждава, че крайната цел е да се увеличат цените по сделките. В това отношение е достатъчно да се подчертае, че определянето на еднообразни каталожни цени, уговорено между производителите, би било напълно ирелевантно, ако тези цени реално трябва да не пораждат никакво действие по отношение на цените по сделките.

58 Що се отнася до довода на жалбоподателя, че несигурността относно предмета на съгласуване сама по себе си представлява нарушение на изискванията за мотивиране, следва да се припомни, че в член 1 от решението изобщо не се уточнява цената, предмет на тайното споразумение.

59 При това положение според постоянната съдебна практика разпоредителната част на решението трябва да се разбира с оглед на изложението на неговите мотиви (вж. например Решение на Съда от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie и др./Комисия, 40/73—48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663, точки 122—124).

60 В случая от предходното следва, че в съображенията на решението Комисията е изяснила в достатъчна степен, че съгласуването се отнася до каталожните цени и неговата цел е да се увеличат цените по сделките.

61 Ето защо правното основание трябва да се отхвърли като неоснователно.

По правното основание, изведено от липса на участие в картел, чиято цел е да се замразят пазарните дялове и да се контролира предлагането

Доводи на страните

62 Това правно основание включва три части.

63 В първата част от правното основание жалбоподателят изтъква, че Комисията няма доказателства за наличието на съгласуване с цел да се замразят пазарните дялове, нито за съгласуване с цел да се контролира предлагането. Дори да се допуснело, че тези съгласувания са доказани в достатъчна степен от правна гледна точка, Комисията не била доказала участието на жалбоподателя в тях. Жалбоподателят в частност оспорва доказателствената стойност на няколко приложения към изложението на възраженията, на които Комисията се основава в решението.

64 На първо място, приложение 73, паметна записка на Mayr-Melnhof, доказвало единствено съгласуването на цените, изяснявало последиците от строга ценова политика и било свидетелство, че жалбоподателят не е упражнявал натиск върху Mayr-Melnhof, за да не увеличи последното пазарните си дялове, намалявайки своите цени. В това отношение жалбоподателят се позовава на обяснението, дадено от Mayr-Melnhof в писмото му от 23 септември 1991 г. (приложение 75 към изложението на възраженията).

65 На второ място, приложение 102, записка на Rena, се отнасяло до събрание на Nordic Paperboard Institute (наричан по-нататък „NPI“) — сдружение, на което жалбоподателят не бил член.

66 На трето място, изявленията на Stora сами по себе си не можели да бъдат достатъчни доказателства. Нещо повече, Stora многократно подчертало относителната самостоятелност на отделните предприятия по отношение по-специално на обемите на производство и момента, избран за спиране на производството (вж. точки 57, 59, 60, 69, 70 и 71 от съображенията на решението). Изявленията на Stora освен това потвърждавали, че не е въвеждана никаква система за контрол на какъвто и да било картел за количествата. Липсата на система за контрол на измененията на количествата ясно показвала отсъствието на картел в тази област. Впрочем изявленията на Stora били просто неговото лично становище относно необходимостта да се вземат мерки, за да се контролират производствените количества и продажбите.

67 Във втората част от правното основание жалбоподателят изтъква, че изменението на пазарните дялове на отделните предприятия доказва липсата на съгласуване с цел да се замразят пазарните дялове, или дори да се допусне, че между някои предприятия е имало съгласуване, той във всеки случай не участвал в него.

68 По отношение на общото развитие на пазарните дялове жалбоподателят подчертава, че през разглеждания период определени производители са внедрили нови значителни мощности, по-специално Iggesund (MoDo) и Mayr-Melnhof.

69 Той също така отбелязва, че общият му дял от пазара на Общността се е свил от 14,3 % през 1987 г. до 11,7 % през 1990 г. Според него подобно намаление е несъвместимо с твърдението на Комисията, че е участвал в картел, чиято цел е да се замразят пазарните дялове на отделните производители. Що се отнася до Prat Carton, спадът от около 9 % през периода 1987—1990 г. на неговия общ дял от пазара на Общността свидетелствал и за пълната липса на участие в каквото и да било съгласуване с цел да се замразят пазарните дялове.

70 В третата част от правното основание жалбоподателят поддържа, че поведението му по отношение на спиранията на производството и на износа за пазари извън Европа също не е съвместимо с твърденията на Комисията.

71 По отношение на първата част от правното основание Комисията смята, че приведените от нея доказателствени средства, и по-конкретно изявленията на Stora (приложения 39 и 43 към изложението на възраженията) и приложения 73 и 102 към изложението на възраженията, са напълно достатъчни да се установи наличието на картел, чиято цел е да се замразят пазарните дялове и да се контролира предлагането, както и това, че жалбоподателят е участвал в тези елементи на картела.

72 Относно втората част от правното основание тя припомня, че се е основала на документни доказателства за картел относно замразяването на пазарните дялове и поддържа, че доводите на жалбоподателя във връзка с измененията на пазарните дялове на отделните предприятия следователно са неотносими за въпроса дали е съществувал такъв картел. Освен това в решението било изрично прието, че пазарните дялове на някои предприятия са се изменяли бавно, като пазарните дялове са били предоговаряни всяка година (точки 60 и 131 от съображенията на решението). Във всеки случай член 85 забранявал картелите, чиято цел или последица е ограничаване на конкуренцията, независимо от обхвата, който те имат.

73 Що се отнася по-специално до доводите на жалбоподателя, изведени от изменението на пазарните му дялове, Комисията припомня, че нарушението засяга целия пазар на Общността. Жалбоподателят участвал в PWG, където се водили дискусиите относно пазарните дялове. През 1989 г. делегираният управител на Saffa дори бил назначен за вицепрезидент на ГПП „Картон“.

74 В заключение Комисията отбелязва, че твърдението на жалбоподателя, че винаги е имал независимо поведение, не се подкрепя от никакво доказателство. Освен това, дори да се предположи, че жалбоподателят нарушил картела, това с нищо не променяло извършеното нарушение (Решение по дело Rhône-Poulenc/Комисия, посочено по-горе).

75 Накрая, що се отнася до третата част от правното основание, Комисията изтъква, че в приложение 39 към изложението на възраженията Stora потвърждава, че PWG е предвидила и въвела система за възстановяване на равновесието и контрол върху производството, така че да се поддържат цените на постоянно равнище. Следователно фактът, че в резултат от положението на пазара или безпроблемното функциониране на картела жалбоподателят според нея не бил длъжен да прибягва до съгласувано спиране на производството, нямало никакво отражение за неговата отговорност, нито за участието му в картела, чиято цел е да се контролират пазарните дялове и количествата.

Съображения на Първоинстанционния съд

1. По наличието на съгласуване, чиято цел е да се замразят пазарните дялове, и на съгласуване, чиято цел е да се контролира предлагането

76 По отношение на първата част от правното основание трябва да се припомни, че съгласно член 1 от решението посочените в тази разпоредба предприятия са нарушили член 85, параграф 1 от Договора с участието си през референтния период в споразумение и съгласувана практика, по силата на които доставчиците на картон в Общността „са се договорили да запазят на постоянно равнище пазарните дялове на основните производители, с инцидентни изменения“, и „са взимали, все по-често от началото на 1990 г. нататък, съгласувани мерки за контрол върху снабдяването на пазара на Общността, за да се осигури прилагането на споменатите съгласувани увеличения на цените“.

77 Според Комисията тези две категории тайно споразумение, разгледани в решението в дял „Регулиране на обемите“, са въведени през референтния период от участниците в срещите на PWG. Всъщност от точка 37, трета алинея от съображенията на решението е видно, че истинската задача на PWG, както е описана от Stora, „се състои по-специално в обсъждането и съгласуването относно пазарите, пазарните дялове, цените, както и увеличенията на цените и мощностите“.

78 Що се отнася до ролята на PWG за тайното споразумение относно пазарните дялове, в решението (точка 37, пета алинея от съображенията) се отбелязва: „Във връзка с мерките за увеличаване на цените PWG задълбочено е обсъдила пазарните дялове, които националните обединения и групите индивидуални производители притежават в Западна Европа. От това са последвали някои „договорености“ между участниците относно съответните им пазарни дялове, като целта е била да се избегне съгласуваните инициативи в областта на цените да бъдат осуетени от свръхпредлагане. Фактически големите групи производители са се договорили да запазят пазарния си дял на равнището, което съответства на данните за продажбите и производството, съобщавани всяка година и публикувани в окончателен вид от Fides през март следващата година. Измененията на пазарните дялове са анализирани на всяка среща на PWG въз основа на месечните резултати на Fides, като в случай на значителни колебания са искани обяснения от предприятието, за което се счита, че носи отговорност“. [неофициален превод]

79 Според точка 52 от съображенията „сключеното през 1987 г. споразумение в рамките на PWG предвижда „замразяване“ на равнището към момента на пазарните дялове, притежавани от основните производители в Западна Европа, както и да не се прави какъвто и да било опит да се привлекат нови клиенти или да се подобри положението им към момента посредством агресивна ценова политика“.

80 В точка 56, първа алинея от съображенията се подчертава: „Основното споразумение, сключено между главните производители за запазване на съответните им пазарни дялове, е продължило да се прилага през целия период, обхванат от настоящото решение“. Според точка 57 „изменението на пазарните дялове е разглеждано на всяка среща на PWG въз основа на временните статистически данни“. [неофициален превод] Накрая, в точка 56, последна алинея се подчертава: „Предприятията, участвали в обсъжданията относно пазарните дялове, са представените в PWG, а именно: Cascades, Finnboard, KNP (до 1988 г.), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, двамата производители от група Stora, CBC и Feldmühle, и (от 1988 г. нататък) Weig“. [неофициален превод]

81 Следва да се приеме, че Комисията правилно е констатирала наличието на тайно споразумение относно пазарните дялове между участниците на срещите на PWG.

82 Всъщност анализът на Комисията се основава главно на изявленията на Stora (приложения 39 и 43 към изложението на възраженията) и е подкрепен от приложение 73 към изложението на възраженията.

83 В приложение 39 към изложението на възраженията Stora обяснява: „PWG провеждаше срещите си от 1986 г. нататък, за да допринесе за регулирането на пазара. […] Между другите (легитимни) дейности нейната цел бе да извършва обсъждане и съгласуване относно пазарите, пазарните дялове, цените, както и увеличенията на цените, търсенето и мощностите. Ролята ѝ по-конкретно бе да оценява точното състояние на търсенето и предлагането на пазара, както и мерките, които да бъдат взети за регулирането му, и да представи тази оценка на President Conference“.

84 По отношение по-специално на тайното споразумение за пазарните дялове Stora посочва, че „придобитите дялове от национални групи от Европейската общност, ЕАСТ и други страни, предоставени от членовете на ГПП „Картон“, бяха разглеждани в рамките на PWG“, както и че PWG „обсъждаше възможността да запази пазарните дялове на равнището им от предходната година“ (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 19). Освен това то обръща внимание (същият документ, точка 6), че „са провеждани и обсъждания за пазарните дялове на производителите от Европа през този период, като първият референтен период са равнищата от 1987 г.“

85 В отговора си на запитване на Комисията от 23 декември 1991 г., изпратено на 14 февруари 1992 г. (приложение 43 към изложението на възраженията), Stora освен това уточнява: „Споразуменията за равнищата на пазарния дял, сключени от членовете на PWG, се отнасяха до цяла Европа. Тези споразумения се основаваха на общите годишни данни за предходната година, които обикновено бяха достъпни в окончателен вид още през март на следващата година“. (точка 1.1.)

86 Това твърдение е потвърдено в същия документ по следния начин: „[…] обсъжданията водеха до споразумения, сключвани обикновено през март всяка година между членовете на PWG с цел да се запазят техните пазарни дялове на равнището им от предходната година“. (точка 1.4.) Stora разкрива, че „не са взимани никакви мерки, за да се гарантира спазването на споразуменията“, както и че участниците в срещите на PWG „са съзнавали, че ако заемат изключителни позиции на някои пазари, предоставени от други, последните ще направят същото на други пазари“ (същата точка).

87 Накрая, то заявява, че Saffa е участвало в обсъжданията относно пазарните дялове (точка 1.2).

88 Твърденията на Stora във връзка с тайното споразумение относно пазарните дялове се подкрепят от приложение 73 към изложението на възраженията. Този документ, намерен при FS-Karton, е поверителна записка с дата от 28 декември 1988 г., адресирана от търговския директор, отговарящ за продажбите на група Mayr-Melnhof в Германия (г‑н Katzner), до генералния директор на Mayr-Melnhof в Австрия (г‑н Gröller), и има за предмет положението на пазара.

89 Според този документ, цитиран в точки 53—55 от съображенията на решението, по-тясното сътрудничество в рамките на „клуба на председателите“ („Präsidentenkreis“), за което е взето решение през 1987 г., води до „печеливши“ и „губещи“. Авторът на записката поставя Mayr-Melnhof в категорията на губещите по различни причини, и по-специално следните:

„2) Споразумение бе възможно да бъде сключено само като ни се наложи „санкция“ — от нас бе поискано да направим жертви“.

3) Пазарните дялове от 1987 г. трябваше да бъдат „замразени“, съществуващите контакти — да се запазят, и не трябваше да се разработи никаква нова дейност или постигне ново качество посредством промоционални цени (резултатът ще се прояви през януари 1989 г. — ако всички участващи страни са лоялни)“.

90 Тези изречения трябва да се разглеждат в по-общия контекст на записката.

91 В това отношение нейният автор като увод изтъква по-тясното сътрудничество на европейско равнище в рамките на „клуба на председателите“. Този израз е тълкуван от Mayr-Melnhof като отнасящ се едновременно до PWG и до PC в общ контекст, т.е. без позоваване на конкретно събитие или събрание (приложение 75 към изложението на възраженията, точка 2.a) — тълкуване, което не подлежи на обсъждане в настоящия контекст.

92 По-нататък авторът посочва, че това сътрудничество е довело до „ценова дисциплина“, която е създала „печеливши“ и „губещи“.

93 Именно в контекста на тази дисциплина, наложена от „клуба на председателите“, трябва да се разбира изразът относно пазарните дялове, които следва да се замразят на равнищата от 1987 г.

94 Освен това препращането към 1987 г. като референтна година съответства на второто изявление на Stora (приложение 39 към изложението на възраженията, вж. точка 84 по-горе).

95 Що се отнася до ролята на PWG в тайното споразумение относно контрола върху снабдяването, която е аспект от разглеждането на периодите на принудително спиране на машините, в решението се посочва, че PWG изиграва решаваща роля при принудителното спиране, когато от 1990 г. нататък производствената мощност се е увеличила, а търсенето е спаднало: „[…] в началото на 1990 г. основните производители […] са счели за целесъобразно да съгласуват позициите си в рамките на PWG относно необходимостта принудително да се направят престои. Големите производители признават, че не могат да увеличат търсенето, намалявайки цените, както и че поддържането на производството на пълна мощност само би довело до спад на цените. На теория продължителността на периодите на принудителен престой, необходима за възстановяване на равновесието между търсенето и предлагането, може да се изчисли въз основа на докладите за мощностите […]“ [неофициален превод] (точка 70 от съображенията на решението).

96 В решението освен това се отбелязва: „PWG обаче не посочва формално периода на принудителен престой, който трябва да спазва всеки производител. Според Stora изготвянето на координиран план за принудително спиране на машините, включващ всички производители, създава практически трудности. Stora посочва, че това е причината, поради която е съществувала само „нестройна насърчителна система“ [неофициален превод] (точка 71 от съображенията на решението).

97 Трябва да се приеме, че Комисията е доказала в достатъчна степен наличието на тайно споразумение относно периодите на принудително спиране на производството между участниците в срещите на PWG.

98 Представените от нея материали подкрепят анализа ѝ.

99 Във второто си изявление (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 24) Stora изяснява: „С приемането от PWG на политика на цена преди тонаж и постепенното въвеждане на система на еквивалентни цени от 1988 г. нататък, членовете на PWG признаха необходимостта да се спазват периодите на принудителен престой, за да се поддържат тези цени при наличието на намален ръст на търсенето. Без принудителен престой за производителите щеше да е невъзможно да запазят съгласуваните равнища на цените при наличието на нарастващ свръхкапацитет“.

100 В следващата точка от изявлението си то добавя: „През 1988 г. и 1989 г. промишлеността можеше да функционира практически на пълна мощност. Периодите на принудителен престой извън обичайното спиране поради ремонт и почивни дни станаха необходимост от 1990 г. нататък. […] Впоследствие се оказа необходимо да се правят принудителни престои при спиране на поръчките, за да се поддържа политиката на цена преди тонаж. Продължителността на принудителните престои, които производителите трябваше да спазват (за да осигурят запазване на равновесието между производството и потреблението) можеше да се изчисли въз основа на докладите за мощностите. PWG не посочваше формално периода на принудителен престой, който да се спазва, макар че съществуваше нестройна насърчителна система […]“

101 Що се отнася до приложение 73 към изложението на възраженията, причините, представени от автора като обяснение защо смята Mayr-Melnhof за „губещо“ към момента на съставяне на текста, са важни доказателства за наличието на тайно споразумение между участниците на срещите на PWG по отношение на периодите на принудителен престой.

102 Всъщност авторът установява:

„4) Именно по този въпрос започват да се появяват различия в схващането на заинтересованите страни по отношение на преследваната цел.

[…]

c) Всички звена по продажбите и европейски агенти бяха освободени от бюджета си от гледна точка на обем и бе прилагана твърда ценова политика, почти без никакво изключение (сътрудниците ни често не разбираха защо променяме отношението си към пазара — преди единственото изискване беше по отношение на тонажа, докато понастоящем само ценовата дисциплина има значение с опасността от принудително спиране на машините).“

103 Mayr-Melnhof поддържа (приложение 75 към изложението на възраженията), че възпроизведеният по-горе пасаж се отнася до вътрешно за предприятието положение. Анализиран с оглед на по-общия контекст на записката, обаче този откъс изразява въвеждането сред търговските екипи на строга политика, приета в рамките на „клуба на председателите“. Ето защо документът трябва да се тълкува в смисъл, че участниците в споразумението от 1987 г., т.е. поне участниците в срещите на PWG, безспорно са си дали сметка за последиците от приетата политика, в случай че тя бъде стриктно приложена.

104 Фактът, че при подготовката на увеличенията на цените производителите са обсъждали помежду си разглеждането на периодите на принудителен престой, е подкрепен по-специално от записка на Rena с дата 6 септември 1990 г. (приложение 118 към изложението на възраженията), в която се споменават размерите на увеличенията на цените в няколко страни, датите на бъдещото обявяване на тези увеличения, както и списъците с поръчки, изразен в работни дни за няколко производителя.

105 Авторът на документа отбелязва, че някои производители предвиждат периоди на принудителен престой, което изразява например по следния начин:

„Kopparfors 5—15 days

5/9 will stop for five days.“

106 Въз основа на предходното трябва да се направи извод, че Комисията е доказала в достатъчна степен от правна гледна точка наличието на тайно споразумение относно пазарните дялове между участниците в срещите на PWG, както и на тайно споразумение относно периодите на принудителен престой между същите предприятия. Доколкото не се оспорва, че Sarrió участва в срещите на PWG и доколкото това предприятие изрично е посочено в основните уличаващи доказателства (изявления на Stora и приложение 73 към изложението на възраженията), Комисията с основание приема, че жалбоподателят носи отговорност за участието си в тези две тайни споразумения.

107 Критиките на жалбоподателя срещу изявленията на Stora и срещу приложение 73 към изложението на възраженията, чиято цел е да се оспори доказателствената стойност на тези материали, не могат да оборят тази констатация.

108 Що се отнася най-напред до последователните изявления на Stora пред Комисията, несъмнено е, че те изхождат от едно от предприятията, считани за участвали в твърдяното нарушение, както и че те съдържат подробно описание на естеството на обсъжданията, провеждани в рамките на органите на ГПП „Картон“, на преследваната цел от обединените в нейните рамки предприятия, както и на участието на споменатите предприятия в срещите на различните ѝ органи. Доколкото това основно доказателство се подкрепя от други приложени към преписката материали, то е релевантна подкрепа на твърденията на Комисията.

109 На следващо място, що се отнася до приложение 73 към изложението на възраженията, според жалбоподателя то доказва единствено съгласуване относно цените, тъй като споменатите в него изменения на продажбите просто се разглеждат като последица от ценовата политика. В това отношение той се позовава на тълкуването на този документ от Mayr-Melnhof (приложение 75 към изложението на възраженията).

110 Анализът на жалбоподателя обаче не може да обори тълкуването на документа в неговия контекст и тълкуването, направено от Mayr-Melnhof на този документ, изобщо не е от полза.

111 Всъщност според приложение 75 към изложението на възраженията приложение 73 „е общо изложение на положението, изготвено от директора по продажбите на FS-Karton за ръководството на групата, което не е нищо друго освен опит да се обоснове пред ръководството на групата стагнацията на оборота на предприятието, основавайки се предимно на новата политика, задължила дъщерното дружество да спазва абсолютна ценова дисциплина, с цената на загуба на оборот“. Освен това според Mayr-Melnhof „замразяването на пазарните дялове означава, че за да се достигне по-високо равнище на цените в рамките на група Mayr-Melnhof, не е трябвало да се правят опити за получаване на по-големи пазарни дялове чрез продажба на допълнителни количества на нови клиенти или на нови видове продукти на нерентабилни цени. Напротив, целта е била да се запазят съществуващите връзки с клиентите, независимо от увеличението на цените“.

112 Тези общи съображения обаче не са съвместими с позоваването в увода на „клуба на председателите“ и целият документ трябва да се разбира в светлината на това позоваване.

113 Доколкото сведенията, съдържащи се в приложение 73 относно „замразяването“ на пазарните дялове и относно регулирането на предлагането, съответстват на съдържащите се в изявленията на Stora, Комисията основателно приема, че тези документи, разглеждани заедно, са свидетелство за наличието на съвпадащи намерения, които надхвърлят съгласуване, отнасящо се единствено до цените.

114 След като Комисията е доказала съществуването на разглежданите две тайни споразумения, не е необходимо да се разглеждат критиките на жалбоподателя спрямо приложение 102 към изложението на възраженията.

2. По действителното поведение на жалбоподателя

115 Втората и третата част от правното основание, според които действителното поведение на предприятията не е съвместимо с твърденията на Комисията за наличието на двете оспорвани споразумения, също не могат да бъдат приети.

116 На първо място, съществуването на тайни споразумения между членовете на PWG относно двата аспекта на „политиката на цена преди тонаж“ не може да се смесва с прилагането им. Всъщност доказателствената стойност на представените от Комисията доказателства е такава, че сведенията за действителното поведение на жалбоподателя на пазара не могат да оборят изводите на Комисията за наличие на тайни споразумения относно двата аспекта на спорната политика. С твърденията на жалбоподателя може най-много да се цели да се докаже, че поведението му не е следвало съгласуваното между предприятията, обединени в рамките на PWG.

117 На второ място, представените от жалбоподателя сведения не опровергават изводите на Комисията. Трябва да се подчертае, че Комисията изрично приема, че тайното споразумение относно пазарните дялове не включва „никакъв официален механизъм за санкциониране или за компенсиране […], за да се засили действието на споразумението относно пазарните дялове“, както и че пазарните дялове на някои големи производители слабо са се увеличавали от година на година (вж. по-специално точки 59 и 60 от съображенията на решението). Освен това Комисията се съгласява, че след като промишлеността е работила на пълна мощност до началото на 1990 г., на практика изобщо не е бил необходим период на принудителен престой до таза дата (точка 70 от съображенията на решението).

118 На трето място, според постоянната съдебна практика обстоятелството, че предприятие не се съобразява с резултатите от срещи с явно антиконкурентна цел, не може да го освободи от пълната му отговорност за неговото участие в картела, при положение че то не се е дистанцирало публично от договореното на тези срещи (вж. например Решение на Първоинстанционния съд от 6 април 1995 г. по дело Tréfileurope/Комисия, T‑141/89, Recueil, стр. II‑791, точка 85). Дори да се предположи, че пазарното поведение на жалбоподателя не съответства на съгласуваното поведение, това изобщо няма отражение за отговорността му за нарушение на член 85, параграф 1 от Договора.

По правното основание, изведено от допусната от Комисията грешка относно продължителността на съгласуване на цените

Доводи на страните

119 Жалбоподателят изтъква, че съгласуването на обявените цени, поне що се отнася до него, е породило действие едва от 1988 г. нататък. Увеличението на цените през януари 1987 г. в Обединеното кралство било само естествена реакция на производителите поради слабата позиция на британската валута спрямо останалите европейски валути и еднообразният характер на това увеличение произтичал от прозрачността на пазара. Нямало забрана икономическите оператори да приспособяват поведението си спрямо установеното или очакваното поведение на своите конкуренти (Решение по дело Suiker Unie и др./Комисия, посочено по-горе). В допълнение нито приложения 44 и 61 към изложението на възраженията, нито документ A‑17‑2 доказвали, че предприятията са съгласували цените помежду си. Във всеки случай те не се отнасяли до жалбоподателя.

120 Що се отнася до момента, в който съгласуването на цените престанало да действа, Комисията неправилно приела, че това е април 1991 г., при положение че последното съгласувано увеличение на цените било обявено през септември—октомври 1990 г.

121 Комисията напомня, че жалбоподателят е участвал в срещите на PWG и на JMC още от създаването им и е техен член и през 1991 г. Тя подчертава, че макар намерените в помещенията на едно от участвалите предприятия документи да доказват, че в края на 1987 г. е било сключено споразумение по въпросите, свързани с регулирането на обемите и ценовата дисциплина (точка 53 от съображенията на решението), това не опровергава факта, че въпросните производители са провели преди този период редица тайни срещи, за да обсъждат план за отстраняване на конкуренцията (вж. по-специално точка 161 от съображенията на решението). Приложения 35 и 43 към изложението на възраженията потвърждавали това твърдение. Комисията добавя, че правилността на изводите ѝ за продължителността на нарушението била доказана и от увеличенията на цените, извършени от производителите от 1987 г. нататък.

Съображения на Първоинстанционния съд

122 Съгласно член 1 от решението жалбоподателят е нарушил член 85, параграф 1 от Договора с участието си от средата на 1986 г. най-рано до април 1991 г. в споразумение и съгласувана практика, по силата на които доставчиците на картон в Общността по-конкретно са взели решение да увеличават цените на картона и са планирали и въвеждали едновременни и еднообразни увеличения на цените в цялата Общност. В точка 74 от съображенията се уточнява, че първата съгласувана инициатива в областта на цените, в която е участвал жалбоподателят (приложение A към решението), е проведена в Обединеното кралство в края на 1986 г., „докато новият механизъм на ГПП „Картон“ е бил в процес на създаване“.

123 В точка 161, втора алинея от съображенията освен това се посочва, че повечето предприятия, адресати на решението, са участвали в нарушението от юни 1986 г. — момента, когато „е създадена PWG, а тайните уговорки между производителите са с по-голяма интензивност и започват да стават по-ефикасни“. [неофициален превод]

124 В подкрепа на критиката си относно началния момент на съгласуване на цените жалбоподателят оспорва доказателствената стойност на приложения 61 и 44 към изложението на възраженията, както и тази на документ A‑17‑2.

125 Приложение 61 към изложението на възраженията е записка, намерена у търговския агент в Обединеното кралство на Mayr-Melnhof. Според Комисията става въпрос за „паметна записка, направена на „President Conference“, [която подкрепя] признанието на Stora, че „President Conference“ фактически обсъжда тайна съгласувана политика за определяне на цените“[неофициален превод] (точка 41, трета алинея и точка 75, втора алинея от съображенията на решението).

126 Този документ, който се отнася до среща, проведена във Виена на 12 и 13 декември 1986 г., съдържа следната информация:

„Ценова политика в Обединеното кралство

Представителят на Weig присъстваше на неотдавнашно заседание на Fides, на което заяви, че за тях 9 % е прекалено висок процент за Обединеното кралство, и че те са съгласни на 7 %!! Разочарованието е голямо, тъй като това означава „едно равнище на договаряне“ за всички останали. Ценовата политика в Обединеното кралство ще бъде възложена на RHU с подкрепата на [Mayr-Melnhof], дори това да доведе до временно намаляване на тонажа, докато ние полагаме усилия да запазим целта от 9 % (което ще се забележи). [Mayr-Melnhof/FS] следват политика на растеж в Обединеното кралство, но спадът на печалбите е сериозен и ние трябва да се борим, за да си върнем контрола върху цените. [Mayr-Melnhof] не оспорва, че фактът, че е известно, че са увеличили количествата си в Германия с 6 000 тона, не е от полза!“

127 Срещата на Fides, на която се прави позоваване в началото на цитирания пасаж, според Mayr-Melnhof (отговор на искане на сведения, приложение 62 към изложението на възраженията) вероятно е срещата на PC от 10 ноември 1986 г.

128 Трябва да се констатира, че анализираният документ е свидетелство, че Weig реагира, давайки индикации за бъдещата си ценова политика в Обединеното кралство спрямо дадено първоначално равнище на увеличение на цените.

129 Той обаче не може да се разглежда като доказателство, че Weig реагира спрямо определено равнище на увеличение на цените, което е съгласувано между предприятията, обединени в рамките на ГПП „Картон“ на дата преди 10 ноември 1986 г.

130 Всъщност Комисията не изтъква никакво друго доказателство в този смисъл. В допълнение, позоваването от Weig на увеличение на цените от „9 %“ може да се обясни с обявеното увеличение на цените в Обединеното кралство от Thames Board Ltd на 5 ноември 1986 г. (приложение A‑12‑1). Това обявяване е станало публично достояние скоро след това, както е видно от изрезка от печата (приложение A‑12‑3). Накрая, Комисията не е представила никакъв друг документ, с който може непосредствено да се докаже, че на срещи на PC са провеждани обсъждания относно увеличенията на цените. При това положение не е изключено изявленията на Weig, така както са предадени в приложение 61 към изложението на възраженията, да са направени извън срещата на PC от 10 ноември 1986 г., както Weig нееднократно поддържа в съдебното заседание.

131 Освен това в протокола от среща на управителния съвет на Feldmühle (UK) Ltd, проведена на 7 ноември 1986 г. (приложение A‑17‑2), на който Комисията се позовава в решението си (точка 74, трета алинея от съображенията), само се потвърждава, че обявеното от Thames Board Ltd увеличение на цените с около 9 % е било известно на това британско дъщерно дружество на Feldmühle отпреди 10 ноември 1986 г.: „TBM and the Fins have announced price increases of approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be looking for the same sort of increase“ („TBM и финландците обявиха увеличения на цените с около 9 %, които да се прилагат след февруари 1987 г., и изглежда, че повечето от останалите производители са готови да направят увеличения от същия порядък.“) (приложение A‑17‑2, цитирано от Комисията в точка 74 от съображенията на решението.)

132 Що се отнася до приложение 44 към изложението на възраженията — ръкописна записка, заемаща страниците от 15 до 17 януари 1987 г. в бележника на служител на Feldmühle — според Комисията тя е „допълнително доказателство за съгласуването“ (точка 75, трета алинея от съображенията на решението).

133 Тази записка няма обаче доказателствения характер, придаден му от ответника. Срещата, от която тя е протокол, не е установена, така че не е изключено да става въпрос за вътрешна служебна среща на предприятието Feldmühle. В допълнение, при положение че тази записка вероятно е от средата на януари 1987 г., тя не доказва, че прилагането на увеличението на цените, „включително от TBM“, е резултат от съгласуване, тъй като тази индикация може да е просто констатация.

134 Някои указания в записката са от естество дори да опровергаят твърдението на Комисията, че споменатата записка потвърждава наличието на тайно споразумение, що се отнася до решението да се увеличат цените в Обединеното кралство. В частност за бележките, според които директорът на Feldmühle е заявил, че е „скептичен“ относно Kopparfors и смята Mayr-Melnhof за „безотговорно“ („ohne Verantwortung“), не може да се приеме, че подкрепят тезата на Комисията. Същото важи и за бележката: „Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako“ („Finnboard: ценова самостоятелност и за Tako“).

135 От предходното следва, че Комисията не е доказала, че предприятията са се споразумели да увеличат цените в Обединеното кралство през януари 1987 г., нито a fortiori, че жалбоподателят е участвал в обсъждания по този въпрос.

136 Независимо от това жалбоподателят в качеството си на предприятие, участвало според признанията му в срещите на PWG още от създаването на този орган от ГПП „Картон“ към средата на 1986 г., трябва да носи отговорност относно тайно споразумение за цените от тази дата нататък.

137 Всъщност PWG е създадена от някои предприятия, сред които и жалбоподателят, главно с антиконкурентна цел. Както посочва Stora (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 8), тя „провежда своите срещи от 1986 г. нататък, за да спомогне за регулирането на пазара“ и нейната цел по-специално е „да извършва обсъждането и съгласуването относно пазарите, пазарните дялове, цените, както и увеличенията на цените и мощностите“ (приложение 35 към изложението на възраженията, точка 5, подточка iii)).

138 Ролята на предприятията, обединени в рамките на този орган във връзка с тайното споразумение относно пазарните дялове и относно периодите на принудителен престой, бе описана в предходното правно основание (вж. точки 78—106 по-горе). Предприятията, обединени в рамките на този орган, са обсъждали и инициативи в областта на цените. Според Stora (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 10) „след 1987 г. PWG постигна споразумение и взе решения от общ характер относно графика […] и равнището на ценовите увеличения, които да бъдат въведени от производителите на картон“.

139 Следователно фактът, че се е съгласил да създаде и да участва в срещите на орган, чиято антиконкурентна цел, изразяваща се по-конкретно в обсъждания на бъдещи увеличения на цените, е била известна и приета от предприятията — негови създатели, е достатъчно основание, за да се приеме, че жалбоподателят носи отговорност за тайно споразумение относно цените от средата на 1986 г. нататък — дата, от която жалбоподателят признава, че е участвал в PWG.

140 Що се отнася до момента, в който съгласуването в областта на цените престава да действа, Комисията с основание приема, че това е април 1991 г. — месецът, през който служителите на Комисията извършват проверки в помещенията на няколко предприятия съгласно член 14 от Регламент № 17. Всъщност последното съгласувано увеличение на цените, обявено от жалбоподателя през октомври 1990 г., е започнало да се прилага от януари 1991 г. и равнището на каталожните цени, съгласувано между предприятията, е било все още в сила през април 1991 г.

141 Ето защо настоящото правно основание трябва да се отхвърли.

По правното основание, изведено от допусната от Комисията грешка относно продължителността на действие на картела, чиято цел е да се замразят пазарните дялове и да се контролира предлагането

Доводи на страните

142 Според жалбоподателя, дори да се допусне, че може да се приеме за доказано наличието на картел, чиято цел е да се замразят пазарните дялове и да се контролира предлагането, Комисията допуснала грешка в преценката относно продължителността на действието му, тъй като изтъкнатите от нея доказателства били свидетелство, че преди края на 1988 г. не е съществувал никакъв картел. В репликата си той добавя, че приложение 102 към изложението на възраженията — записка на Rena относно проведена на 3 октомври 1988 г. среща на NPI — доказва, че такъв картел не съществува към момента на съставянето ѝ, като авторът посочил в нея единствено възможността да се обсъди регулиране на предлагането при затруднения в областта на цените.

143 Комисията препраща към изложените от нея доводи в рамките на правното основание, изведено от допусната грешка относно продължителността на съгласуване на цените (вж. точка 121 по-горе).

Съображения на Първоинстанционния съд

144 Първоинстанционният съд вече установи (вж. точки 78—106 по-горе) за доказано от Комисията, че предприятията, обединени в рамките на PWG, са участвали в тайно споразумение относно пазарните дялове, от една страна, и в тайно споразумение относно периоди на принудителен престой, от друга.

145 От решението е видно, че „замразяването“ на пазарните дялове и разглеждането на периодите на принудителен престой започва конкретно да се обсъжда между участниците в срещите на PWG от края на 1987 г., за да се гарантира успехът на предприетите инициативи в областта на цените от 1988 г. нататък (вж. в частност точки 51—60 от съображенията). В това отношение в решението се подчертава: „Всички членове на PWG бяха загрижени „лансираните отново“ инициативи да не бъдат провалени поради значително увеличение на продаваните обеми. Stora нарича това политика на „цена преди тонаж“. [неофициален превод] (точка 51, първа алинея от съображенията.) Комисията освен това поддържа, че „политиката на цена преди тонаж“, прилагана от ГПП „Картон“ от края на 1987 г. до април 1991 г., по-специално се характеризира със „замразяването“ на пазарните дялове на основните производители първоначално въз основа на позицията им през 1987 г.“ и с „координираната организация на „периоди на принудително спиране на производството“ от основните производители, вместо с намаляване на цените (главно след 1990 г.)“ [неофициален превод] (точка 130, втора алинея от съображенията).

146 Тези твърдения на Комисията се основават изключително на приложения 39 и 73 към изложението на възраженията.

147 В документа, предмет на приложение 39 (точка 5), Stora уточнява: „Необходимостта да се запази почти пълно равновесие между производството и потреблението (политика на цена преди тонаж) бе свързана с инициативата в областта на цените от 1987 г.“

148 Що се отнася до началния момент на тайното споразумение относно пазарните дялове, от приложение 73 към изложението на възраженията (вж. точка 89 по-горе) следва, че „клубът на председателите“ („Präsidentenkreis“) решава да сътрудничи по-тясно от октомври или ноември 1987 г. Резултатът от това сътрудничество е тайното споразумение относно пазарните дялове, считано от тази дата.

149 По отношение на началния момент на тайното споразумение относно периодите на принудителен престой Stora изтъква: „С приемането от PWG на политика на цена преди тонаж и постепенното въвеждане на система на еквивалентни цени от 1988 г. нататък членовете на PWG признаха необходимостта да се спазват периодите на принудителен престой, за да се поддържат тези цени при наличието на намален ръст на търсенето. Без принудителен престой за производителите щеше да е невъзможно да запазят съгласуваните равнища на цените при наличието на нарастващ свръхкапацитет.“ (приложение 39, точка 24).

150 То добавя: „През 1988 г. и 1989 г. промишлеността можеше да функционира практически на пълна мощност. Принудителните престои, извън обичайното спиране поради ремонт и почивни дни, станаха необходимост от 1990 г. нататък. […] Впоследствие се оказа необходимо да се правят принудителни престои при спиране на поръчките, за да се поддържа политиката на цена преди тонаж.“ (приложение 39, точка 25).

151 С оглед на тези доказателства Комисията е доказала, че участвалите в срещите на PWG предприятия са приели в края на 1987 г. т.нар. политика на „цена преди тонаж“, както и че един от аспектите на тази политика, а именно тайното споразумение относно пазарните дялове, е приложен с незабавно действие, докато свързаният с периодите на принудителен престой аспект е трябвало реално да се приложи едва от 1990 г. нататък.

152 От предходното следва, че правното основание трябва да се отхвърли като неоснователно.

По правното основание, изведено от допусната от Комисията грешка в преценката относно системата за обмен на информация на Fides

153 В своята реплика жалбоподателят изтъква, че системата за обмен на информация на Fides не може да насърчи поведението с цел сключване на тайни споразумения, и следователно не е несъвместима с член 85 от Договора. Според него са налице съществени разлики между фактите в настоящия случай и фактите, довели до Решение 87/1/ЕИО на Комисията от 2 декември 1986 година относно производство по член 85 от Договора за ЕИО (IV/31.128 — Fatty Acids) (ОВ L 3 1987 г., стр. 17), цитирано от Комисията в точка 134 от съображенията на решението.

154 В дупликата си Комисията подчертава причините, поради които се позовава на Решение по преписка „Fatty Acids“, посочено по-горе. Тя изтъква, че в настоящия случай системата за обмен на информация е имала като последица поне да улесни картела.

155 Първоинстанционният съд припомня, че съгласно член 48, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник в хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството.

156 Правното основание, изведено от грешка на Комисията при преценката относно системата за обмен на информация на Fides, е приведено за пръв път от жалбоподателя едва в репликата и не почива върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството.

157 Следователно това правно основание е недопустимо.

По правното основание, изведено от допусната от Комисията грешка, доколкото тя приема, че става въпрос за едно-единствено общо нарушение, както и че Sarrió е изцяло отговорно за него

Доводи на страните

158 Жалбоподателят оспорва подхода на Комисията, доколкото тя прави извод, от една страна, че е налице едно-единствено нарушение, а от друга — че жалбоподателят е изцяло отговорен за него.

159 На първо място, Комисията по същество се основавала на „презумпция за виновност“, доколкото нямала преки доказателства за цялостен картел. На Комисията обаче било възложено да докаже дали жалбоподателят е участвал, и ако това е така, в каква степен, във всеки от елементите на дадено едно-единствено нарушение. При нарушения на общностното право на конкуренция трябвало да се приложи принципът на строго индивидуална отговорност, тъй като идеята за колективна отговорност по-конкретно противоречала на почти наказателния характер на санкциите, които могат да бъдат наложени за подобни нарушения. Ето защо Комисията неправилно твърдяла, че няма необходимост да се докаже активното участие на жалбоподателя за всеки от елементите на нарушението. Напротив, необходимо било да се определи както конкретният характер на извършеното нарушение, така и да се провери евентуалното индивидуално участие на всяко предприятие, за да може да се установи правилно индивидуалната отговорност, и следователно подходящата индивидуална санкция.

160 На второ място, жалбоподателят твърди, че е в противоречие също с основните принципи на общностното право, и по-специално с принципа, който урежда тежестта на доказване, индивидуалната отговорност на дадено предприятие за нарушение да се основава единствено на членството му в сдружение, чиито дейности са били поне отчасти законни.

161 На трето място, жалбоподателят твърди, че Комисията не е взела надлежно предвид неговата особена позиция на пазара, както и в рамките на ГПП „Картон“. В частност, целта на молбата му през 1986 г. да участва в срещите на ГПП „Картон“ била да конкурира по-успешно конкурентите си.

162 Комисията изтъква, че е доказала наличието на картел и активното участие на жалбоподателя в него като дружество с водеща роля. Ето защо тя заключава, че анализът ѝ е основан на точни и установени факти, както и че доводите на жалбоподателя, изведени от някаква „колективна отговорност“ или от „презумпция за виновност“, са необосновани.

163 Освен това тя твърди, че изобщо не основава отговорността на жалбоподателя единствено на качеството му на член на ГПП „Картон“. В действителност тя се основала, от една страна, на активното участие на жалбоподателя в срещите на различните комитети на ГПП „Картон“ с антиконкурентна цел, а от друга — на факта, че жалбоподателят е възприел на по-късен етап поведението, договорено по време на споменатите срещи.

Съображения на Първоинстанционния съд

164 Като начало трябва да се подчертае направената от Комисията констатация, че жалбоподателят е нарушил член 85, параграф 1 от Договора с участието си от средата на 1986 г. поне до април 1991 г. в споразумение и съгласувана практика, започнали да действат от средата на 1986 г., състоящи се в няколко отделни съставни елемента.

165 Според точка 116, втора алинея от съображенията на решението „нарушението по същество се изразява в сдружаването на производители за период от няколко години в рамките на незаконно съвместно начинание, преследващо обща цел“. Това схващане за нарушението е изразено и в точка 128 от съображенията: „Би било обаче неестествено да се подразделя това, което очевидно представлява общо трайно начинание с една-единствена обща цел, на няколко отделни нарушения (вж. също Решение на Първоинстанционния съд по дело T‑13/89, Imperial Chemical Industries срещу Комисия на Европейските общности, точка 260 от мотивите)“. [неофициален превод]

166 Ето защо, макар Комисията да не използва формално понятието „едно-единствено нарушение“ в решението, тя мълчаливо се позовава на това понятие, както свидетелства препратката към точка 260 от Решение на Първоинстанционния съд от 10 март 1992 г. по дело ICI/Комисия (T‑13/89, Recueil, стр. II‑1021).

167 В допълнение, многократната употреба от Комисията на думата „картел“, за да обхване различните случаи на установено антиконкурентно поведение, изразява едно обобщаващо схващане за нарушенията на член 85, параграф 1 от Договора. Както всъщност е видно от точка 117 от съображенията на решението, според Комисията: „Правилният подход в конкретния случай е да се докажат съществуването и действието, както и основните характеристики на картела в неговата цялост, а след това да се установи: а) наличието на достоверни и убедителни доказателства, с които отделните производители могат да бъдат свързани с общата система, и б) периодите, през които всеки производител е участвал в нея.“ [неофициален превод] Тя добавя (същата точка от мотивите): „Комисията […] не е задължена да разчленява отделните съставни елементи на нарушението, отделяйки всеки от случаите, при които през периода на действие на картела е постигнат консенсус по един или друг въпрос, или всеки от примерите за съгласувано поведение, и освобождавайки от отговорност за каквото и да било участие в този случай или в тази конкретна проява на картела производителите, чието участие не е доказано с преки доказателства“. [неофициален превод] Освен това тя поддържа (точка 118), че „съществуват достатъчно преки доказателства, за да се докаже съпричастността на всеки предполагаем участник към нарушението“, без да се прави разграничение между съставните елементи на това общо нарушение.

168 Така това едно-единствено нарушение, както се разглежда от Комисията, не се различава от „картела в неговата цялост“ или от „общия картел“ и се характеризира с трайно поведение, възприето от няколко предприятия, преследващи обща неправомерна цел. От това схващане за единния характер на нарушението произтичат системата на доказване, описана в точка 117 от съображенията на решението, както и единна отговорност, в смисъл че всяко предприятие, „свързано“ с общия картел, носи отговорност за него, независимо от съставните елементи, в които е доказано участието му.

169 За да може обаче Комисията да смята всяко от предприятията, посочени от решение като това в конкретния случай, за отговорно за общ картел през определен период, тя трябва да докаже, че всяко от тях или се е съгласило да се приеме общ план, който включва съставните елементи на картела, или е участвало пряко във всички тези елементи през споменатия период. Предприятие може също така да се смята за отговорно за общ картел, дори ако е доказано, че то е участвало пряко само в един или няколко от съставните елементи на този картел, ако му е било известно или е трябвало да му е известно, от една страна, че тайното споразумение, в което участва, е част от общ план и, от друга — че този общ план обхваща всички съставни елементи на картела. Когато това е така, фактът, че съответното предприятие не е участвало пряко във всички съставни елементи на общия картел, не може да го освободи от отговорност за нарушение на член 85, параграф 1 от Договора. Подобно обстоятелство може все пак да се вземе предвид при преценката на тежестта на нарушението, за което е установено, че е извършено.

170 В конкретния случай от решението следва, че установеното в член 1 от него нарушение се състои в тайни споразумения относно три различни въпроса, които обаче преследват обща цел — тайни споразумения, които трябва да се разглеждат като съставни елементи на общия картел. Всъщност от този член е видно, че всяко от споменатите в него предприятия е нарушило член 85, параграф 1 от Договора с участието си в споразумение и съгласувана практика, с които предприятията а) са взели решение по общо съгласие да увеличават редовно цените на продуктите от всяко качество във всяка национална валута и са планирали и въвеждали увеличения на цените, б) са се договорили да запазят на постоянно равнище пазарните дялове на основните производители, с инцидентни изменения, и в) са взимали, все по-често от началото на 1990 г. нататък, съгласувани мерки за контрол върху снабдяването на пазара на Общността, за да се осигури прилагането на съгласувани увеличения на цените.

171 В своето решение Комисията уточнява, независимо от схващането си за единния характер на нарушението, че в „ключовите документи“, доказващи съществуването на картела в неговата цялост или на отделните му прояви, участниците често са цитирани поименно, и освен това съществува значителен обем писмени доказателства, които разкриват ролята на всеки производител в картела и значимостта на участието му.“ [неофициален превод] (точка 118, първа алинея от съображенията на решението).

172 Ето защо с оглед на предходните съображения Първоинстанционният съд трябва да провери дали Комисията е доказала участието на жалбоподателя в картела, както е установено в член 1 от решението.

173 В това отношение следва да се припомни, както вече бе констатирано (вж. точка 48 и следващите и точка 76 и следващите по-горе), че Комисията е доказала, че жалбоподателят в качеството му на предприятие, взело участие в срещите на PWG от самото ѝ създаване, участва от средата на 1986 г. в тайно споразумение относно цените, а от края на 1987 г. — в тайно споразумение относно пазарните дялове, както и в тайно споразумение относно периодите на принудителен престой, т.е. в трите съставни елемента на установеното в член 1 от решението нарушение. Следователно тя с основание решава да приеме жалбоподателя за отговорен за нарушение, състоящо се от трите тайни споразумения, преследващи една и съща цел.

174 Ето защо Комисията не вменява на жалбоподателя отговорност за поведението на други производители и не го счита за отговорен само поради участието му в ГПП „Картон“.

175 Следователно правното основание трябва да се отхвърли, без да е необходимо да се разглеждат останалите доводи, приведени от жалбоподателя.

По правното основание, изведено от липса на отчитане от Комисията на положението на испанския пазар

176 В репликата си жалбоподателят изтъква, че Комисията не е определила с точност географския пазар, на който е извършено твърдяното нарушение, и че в частност не е анализирала в достатъчна степен положението на испанския пазар и поведението на въпросния пазар на съответните предприятия. В това отношение той твърди, че в жалбата си вече е посочил, че единственото позоваване в решението на испанския пазар се съдържа в две бележки под линия към таблици E и G, приложени към решението.

177 Комисията изтъква, че това правно основание, приведено за първи път в репликата, би трябвало да се отхвърли.

178 Първоинстанционният съд припомня, че съгласно член 48, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник в хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството.

179 Правното основание, изведено от липса на отчитане от Комисията на положението на испанския пазар, е приведено за първи път от жалбоподателя едва в репликата. Всъщност единственият довод в жалбата, отнасящ се до испанския пазар, е посочен в подкрепа на правното основание, изведено от неучастието на Prat Carton в твърдяното нарушение. Извън формулировката на това правно основание целта на посочения в негова подкрепа довод е единствено да подчертае, че в приложената към решението таблица G, в която са споменати обявените увеличения на цените, извършени на испанския пазар през януари 1991 г. от действащите на този пазар производители, изобщо не се споменава Prat Carton. Ето защо то не може да се тълкува като възражение, свързано с липсата на отчитане на испанския пазар.

180 При това положение настоящото правно основание, приведено за първи път в репликата, и непочиващо върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството, трябва да се обяви за недопустимо.

По правното основание, изведено от неучастие на Prat Carton в нарушението

Доводи на страните

181 Жалбоподателят изтъква, че Комисията не е доказала участието на Prat Carton в каквото и да било нарушение. В частност, Prat Carton изобщо не било споменато в бележката към таблица G от решението (относно увеличение на цените през януари 1991 г. на испанския пазар).

182 Prat Carton участвало много рядко в срещите на някои комитети на ГПП „Картон“. Това предприятие впрочем участвало в JMC само през периода от юни 1990 г. до март 1991 г. Освен това обстоятелството, че Stora посочва, че според него испанските производители обикновено са информирани от Saffa или от Finnboard за резултатите от срещите (приложение 38 към изложението на възраженията), сам по себе си не бил доказателство за участието на Prat Carton в твърдяното нарушение.

183 Жалбоподателят оспорва, че изтъкнатите от Комисията документи F‑15‑9, G‑15‑7 и G‑15‑8 (приложени към изложението на възраженията) доказват участието на Prat Carton в съгласувани инициативи за увеличаване на цените през април 1990 г. В отговора си на писмено зададен от Първоинстанционния съд въпрос той подчертава, че документ F‑15‑9 е от февруари 1991 г., а не както твърди Комисията от февруари 1990 г. Що се отнася до документ G‑15‑7, той доказвал единствено практиката в сектора годишните увеличения да се правят през април, както и несигурността на Prat Carton относно размера на увеличението и относно датата на влизането му в сила.

184 Комисията изтъква, че Prat Carton е участвало в картела от самото начало, както свидетелствали документите, предоставени с изложението на възраженията („индивидуалните сведения“). Тя припомня, на първо място, че Prat Carton е присъствало на много срещи на PC между 29 март 1986 г. и 28 ноември 1989 г., на три срещи на ИК между октомври 1988 г. и октомври 1989 г., както и на различни срещи на JMC между юни 1990 г. и 5 март 1991 г. (вж. таблици 3–7, приложени към решението). След като така то било участвало пряко в срещи, на които са взети решения относно картела, Prat Carton било отговорно за това (вж. Решение по дело Rhône-Poulenc/Комисия, посочено по-горе). В допълнение, не съществувало никакво официално свидетелство за участието на различните предприятия в срещите на JMC преди извършените от Комисията проверки или в срещите на PWG преди февруари 1990 г. Следователно фактът, че предоставените от предприятията документи не дават точна информация дали Prat Carton е присъствало на различните срещи, сам по себе си не доказвал, че това предприятие не е присъствало на тези срещи.

185 На второ място, Комисията отбелязва, че Prat Carton според изявленията на Stora (приложение 38 към изложението на възраженията) е било информирано за резултата от срещите на PWG.

186 На трето място, Prat Carton въвело ценовите инициативи, съгласувани в рамките на отделните органи на ГПП „Картон“ през съответния период. Несъществените разлики във времето или между размерите на увеличенията, направени от Prat Carton и от другите производители, не доказвали неучастието на Prat Carton в картела. Комисията все пак признава, че документ F‑15‑9 е от февруари 1991 г., а не от февруари 1990 г., и че следователно тя няма доказателства, годни да докажат действителното участие на Prat Carton в инициативи за увеличение на цените преди януари 1991 г. По отношение на инициативата за увеличение на цените от януари 1991 г. Комисията в частност препраща към документ G‑15‑8 с дата 26 септември 1990 г., в който Prat Carton изрично изтъква, че предвижда увеличение на цените във всички страни през януари 1991 г.

Съображения на Първоинстанционния съд

187 Като начало следва да се припомни, че жалбоподателят придобива стопроцентно участие в Prat Carton през февруари 1991 г. и че той не оспорва отговорността си за евентуалното участие на Prat Carton в нарушение на член 85, параграф 1 от Договора. В това отношение в точка 154 от съображенията на решението се посочва, че с придобиването на Prat Carton жалбоподателят „става отговорен за участието на този испански производител в картела за целия срок на това участие“. Освен това трябва да се установи, че в член 1 от решението за отговорен за разкритото нарушение се счита единствено жалбоподателят, включително доколкото то било извършено от Prat Carton, както и че решението е адресирано до жалбоподателя, без да се споменава Prat Carton (член 5 от решението).

188 При това положение и доколкото вече бе установено, че Комисията е доказала участието на самия жалбоподател в нарушението, описано в член 1 от решението, ако настоящото правно основание трябва да бъде прието, то не може да обоснове пълната или частична отмяна на последната разпоредба. Независимо от това, при положение че Prat Carton е придобито от жалбоподателя едва през февруари 1991 г., т.е. два месеца преди края на възприетия в решението период на нарушението, намаляването на глобата би било обосновано, ако трябва да се направи извод, че Комисията не е доказала индивидуалното участие на Prat Carton в съставните елементи на картела преди февруари 1991 г. Освен това наложените по силата на член 3 от решението глоби са изчислени по-специално въз основа на оборота на всяко от предприятията през 1990 г. — година, през която Prat Carton все още не е част от групата на жалбоподателя. Ето защо е уместно вече да се пристъпи към разглеждане на доводите, изложени в рамките на настоящото правно основание.

189 Първоинстанционният съд ще разгледа, на първо място, въпроса дали Комисията е доказала участието на Prat Carton в нарушение на член 85, параграф 1 от Договора за периода от средата на 1986 г. до юни 1990 г. — момент, от който Prat Carton признава, че започва да участва в срещите на JMC. На второ място, Първоинстанционният съд ще разгледа въпроса дали Комисията е доказала участието на Prat Carton в нарушение на член 85, параграф 1 от Договора за останалия период, или от юни 1990 г. до февруари 1991 г., когато Prat Carton е придобито от жалбоподателя.

1. Период от средата на 1986 г. до юни 1990 г.

190 За да докаже участието на Prat Carton в нарушение на общностните правила на конкуренция през разглеждания период Комисията се основава на участието на това предприятие в срещите на PC от 29 май 1986 г., 25 май 1988 г., 17 ноември 1988 г. и 28 ноември 1989 г., както и в срещите на ИК от 20 септември 1988 г., 8 май 1989 г. и 3 октомври 1989 г. Освен това тя се основава на изявление на Stora (приложение 38 към изложението на възраженията). Накрая, според нея фактът, че предоставените от предприятията документи не дават точна информация дали Prat Carton е присъствало на срещите на JMC, сам по себе си не доказва, че това предприятие не е участвало в споменатите срещи.

191 Всяко от тези доказателства следва да се разгледа в посочения по-горе ред.

а) Участие на Prat Carton в някои срещи на PC

192 Що се отнася до участието на Prat Carton в четири специални срещи на PC, Комисията не посочва никакво доказателство относно техния предмет. По тази причина, когато тя се позовава на това участие като доказателство за участието на предприятието в нарушение на член 85, параграф 1 от Договора, тя по необходимост се основава на общото описание, което се съдържа в решението, на предмета на срещите на този орган, както и на посочените в решението доказателства, за да подкрепи споменатото описание.

193 В това отношение в решението се посочва: „Както изясни Stora, PWG е имала по-специално за задача да разясни на „President Conference“ необходимите мерки за регулиране на пазара […] Така генералните директори, участвали в „President Conferences“, са били информирани за взетите от PWG решения и за инструкциите, които да се предадат на отделите им по продажбите, за да се осъществят инициативите в областта на цените.“ [неофициален превод] (точка 41, първа алинея от съображенията). Комисията също така изтъква: „PWG е провеждала редовни срещи преди всяка предвидена „President Conference“. След като едно и също лице е председателствало и двете срещи, няма никакво съмнение, че именно то е съобщавало резултатите от разискванията на PWG на другите „председатели“, които не са били част от затворения клуб.“ [неофициален превод] (точка 38, втора алинея от съображенията).

194 Stora посочва, че участниците в срещите на PC са били информирани за решенията, приети от PWG (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 8). Верността на това твърдение обаче се оспорва от няколко предприятия, участвали в срещите на PC, сред които и жалбоподателят. Следователно изявленията на Stora относно ролята на PC не могат, без да са подкрепени от други доказателства, да се приемат като достатъчно доказателство за предмета на срещите на споменатия орган.

195 Действително преписката съдържа документ, а именно изявление от 22 март 1993 г. на бивш член на управителния съвет на Feldmühle (г‑н Roos), което на пръв поглед потвърждава твърденията на Stora. Г‑н Roos по-конкретно твърди: „Съдържанието на обсъжданията, проведени в рамките на PWG, се съобщаваше на предприятията, които не бяха представени в тази група, по време на конференцията на председателите, която следваше непосредствено след това, а ако непосредствено след това нямаше конференция на председателите — по време на JMC“. Въпреки че не е изрично посочен в решението в подкрепа на твърденията на Комисията относно предмета на срещите на РС, във всеки случай този документ все пак не може да се приеме за допълнително доказателство към изявленията на Stora. Всъщност, след като тези изявления са синтез на отговорите, дадени от всяко от трите предприятия, притежавани от Stora през периода на нарушението, сред които и Feldmühle, бившият член на управителния съвет на последното предприятие по необходимост е един от източниците на изявленията на самото Stora.

196 Що се отнася до останалите доказателства, изтъкнати за да се установи предметът на срещите на PC, в решението си Комисията приема, че приложение 61 към изложението на възраженията (посочено в точки 125 и 126 по-горе) е паметна записка, направена на среща на PC, която подкрепя признанието на Stora, че PC фактически обсъжда тайна съгласувана политика за определяне на цените (точка 41, трета алинея от съображенията на решението). Както обаче вече бе констатирано (вж. точки 125—135 по-горе), тази записка не доказва наличието на тайно споразумение относно инициативата в областта на цените от януари 1987 г. в Обединеното кралство. Освен това, обратно на твърдяното от Комисията, Stora в нито един момент не признава, че PC фактически обсъжда тайна съгласувана политика за определяне на цените. Според Stora срещите на PC са само повод за предприятията, обединени в рамките на PWG, да съобщават приетите решения на предприятията, които не са представени в този орган.

197 Накрая, Комисията поддържа, че „намерените от Комисията при FS-Karton (член на група M-M) документи потвърждават, че в края на 1987 г. в рамките на „President Conference“ и на PWG е сключено споразумение по въпросите, свързани с регулирането на обемите и ценовата дисциплина.“ [неофициален превод] (точка 53, първа алинея от съображенията на решението). В това отношение тя се позовава на приложение 73 към изложението на възраженията (вж. точка 88 по-горе). Както вече бе отбелязано (точка 91 по-горе), авторът на документа като увод изтъква по-тясното сътрудничество на европейско равнище в рамките на „клуба на председателите“ („Präsidentenkreis“) — израз, тълкуван от Mayr-Melnhof като отнасящ се едновременно до PWG и до PC в общ контекст, т.е. без позоваване на конкретно събитие или събрание (приложение 75 към изложението на възраженията, точка 2.а).

198 Приложение 73 към изложението на възраженията действително е доказателство в подкрепа на изявленията на Stora за съществуването на тайно споразумение относно пазарните дялове между предприятията, допуснати в „клуба на председателите“, от една страна, и на тайно споразумение относно периодите на принудителен престой между същите предприятия — от друга (вж. точки 84—114 по-горе, и по-специално точка 110). Никакво друго доказателство обаче не потвърждава твърдението на Комисията, че предмет на PC е по-конкретно обсъждането на тайно споразумение относно пазарните дялове и регулирането на обемите на производство. Следователно използваният в приложение 73 към изложението на възраженията израз „клуб на председателите“ („Präsidentenkreis“), независимо от обясненията на Mayr-Melnhof, не може да се тълкува в смисъл, че съдържа позоваване на органи, различни от PWG.

199 С оглед на предходното Комисията не е доказала, че освен че са свързани със законни дейности, срещите на PC имат и антиконкурентна роля. Следователно тя не може да направи извод от изтъкнатите доказателства, че участвалите в срещите на този орган предприятия са взели участие в нарушение на член 85, параграф 1 от Договора.

200 Ето защо трябва да се заключи, че участието на Prat Carton в нарушение на правилата на конкуренция през периода от средата на 1986 г. до юни 1990 г. не може да се докаже, основавайки се на неговото участие в четири срещи на PC.

б) Участие на Prat Carton в някои срещи на ИК

201 Безспорно е, че Prat Carton участва в три срещи на ИК на 20 септември 1988 г., 8 май 1989 г. и 3 октомври 1989 г. В допълнение, един документ предава съдържанието на срещата от 3 октомври 1989 г. (приложение 70 към изложението на възраженията). Ето защо е необходимо най-напред да се разгледа въпросът дали срещите на ИК са имали антиконкурентен предмет, а след това — дали от приложение 70 към изложението на възраженията може да се направи извод, че Prat Carton участва в обсъждания с антиконкурентен предмет.

i) Предмет на срещите на ИК като цяло

202 Съгласно решението „основната тема на обсъжданията на икономическия комитет са били анализът и оценката на положението на пазара на картон в отделните страни“ [неофициален превод] (точка 50, първа алинея от съображенията). ИК „е обсъждал (между другото) движението на цените на националните пазари и на списъците с поръчки, и е докладвал изводите си на JMC (или на „Marketing Committee“, който го предхожда до края на 1987 г.)“ [неофициален превод] (точка 49, първа алинея от съображенията).

203 Според Комисията „обсъжданията относно условията на пазара не са били само от общ характер: всъщност разговорите за условията на всеки национален пазар трябва да бъдат поставени в контекста на предвидените инициативи в областта на цените, и по-конкретно в контекста на почувстваната необходимост от временно спиране на производствените съоръжения, за да се подкрепят увеличенията на цените“ [неофициален превод] (точка 50, първа алинея от съображенията). Освен това Комисията смята: „Възможно е икономическият комитет да е бил по-непряко засегнат от определянето на цените като такова, но не е правдоподобно на участвалите в него лица да не е била известна незаконната цел, за която е била предназначена информацията, съзнателно предоставяна от тях на JMC.“ [неофициален превод] (точка 119, втора алинея от съображенията.)

204 В подкрепа на твърденията си, че проведените в рамките на ИК обсъждания имат антиконкурентен предмет Комисията се позовава само на един документ — съставена от представител на FS-Karton поверителна записка, свързана с основните въпроси от срещата на ИК от 3 октомври 1989 г. (приложение 70 към изложението на възраженията), среща, на която присъства Prat Carton.

205 В решението Комисията обобщава съдържанието на този документ по следния начин:

„[…] освен подробно проучване на търсенето, на производството и на списъците с поръчки на всеки национален пазар са разгледани и следните въпроси:

– силната съпротива на клиентите срещу последното увеличение на цените на GC, влязло в сила на 1 октомври,

– списъците с поръчки на производителите на GC и на GD, включително индивидуалните позиции,

– доклади за извършените и за планираните принудителни престои,

– особените трудности, свързани с въвеждането на увеличението на цените в Обединеното кралство и отражението на това увеличение спрямо необходимите ценови разлики между качество GC и качество GD,

и

– сравнението спрямо бюджета на постъпленията от поръчките за всяка национална група.“ [неофициален превод] (точка 50, втора алинея от съображенията.)

206 Трябва да се приеме, че това описание на съдържанието на документа по същество е вярно. Комисията обаче не изтъква никакво доказателство в подкрепа на твърдението си, че приложение 70 към изложението на възраженията може да се разглежда като „индиция за действителния характер на разискванията в рамките на този орган“ (точка 113, последна алинея от съображенията на решението). Stora освен това изтъква: „JMC бе създаден в края на 1987 г. и проведе първата си среща в началото на 1988 г., като от тази дата пое част от функциите на Икономическия комитет. Другите функции на Икономическия комитет бяха поети от Статистическия комитет.“ (приложение 39 към изложението на възраженията, точка 13). Поне що се отнася до започналия в началото на 1988 г. период — единствения период, през който Prat Carton участва в срещи на ИК, в изявленията на Stora следователно не се съдържа никакво обстоятелство, което да подкрепя твърдението на Комисията, че разискванията в рамките на този орган имат антиконкурентен предмет. Накрая, Комисията също така не представя доказателства, въз основа на които да може да се приеме, че участниците в срещите на ИК са били информирани за точния характер на срещите на JMC — органа, на който ИК предоставя доклади. По тази причина не може да се изключи на участници в срещите на ИК, които същевременно не са участвали и в срещите на JMC, да не е било известно за какво точно JMC използва докладите, изготвян