ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 7 септември 2017 година ( 1 )

Дело C‑687/15

Европейска комисия

срещу

Съвет на Европейския съюз

„Жалба за отмяна — Външна дейност на Европейския съюз — Член 218, параграф 9 ДФЕС — Установяване на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в рамките на орган, създаден с международно споразумение — Външна компетентност на Европейския съюз — Неправилна правна форма на акта за установяване на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза — Заключения на Съвета относно Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. на Международния съюз по далекосъобщения“

I. Въведение

1. С жалбата си Европейската комисия иска от Съда да отмени Заключенията на Съвета на Европейския съюз относно Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (CMR WRC‑15) на Международния съюз по далекосъобщения (ITU), приети на 26 октомври 2015 г., по съображения, че Съветът е нарушил член 218, параграф 9 ДФЕС, като е определил позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза съгласно посочената разпоредба, под формата на заключения, вместо под формата на решение, както е предложила Комисията.

2. В настоящото заключение ще изложа съображенията, поради които считам, че искането на Комисията следва да бъде уважено и заключенията на Съвета от 26 октомври 2015 г. да бъдат отменени.

II. Правна уредба

A. Международното право

3. Международният съюз по далекосъобщения (ITU) е специализирана организация на Обединените нации, която отговаря за информационните и комуникационните технологии. Именно в рамките на ITU се разпределя ползването на радиочестотния спектър и спътниковите орбити в целия свят и се разработват технически стандарти, за да се гарантира взаимосвързаността на мрежите и технологиите ( 2 ).

4. Съгласно Конституцията му в ITU са представени държавите — членки на ITU, и секторните членове на ITU. Понастоящем 193 държави са членове на ITU, включително всички държави членки на Съюза. ITU включва и около 800 секторни членове, главно частни образувания или университети. Европейският съюз е секторен член на ITU. По-точно, видно от член 3, параграфи 2 и 3 от Конституцията на ITU, за разлика от държавите — членки на ITU, секторните членове на ITU нямат право на един глас на световните конференции на ITU ( 3 ).

5. Член 4 от Конституцията на ITU, озаглавен „Документи на съюза“, предвижда в параграфи 1 и 3: „1. Документите на съюза са: – тази Конституция на Международния съюз по далекосъобщения, – Конвенцията на Международния съюз по далекосъобщения и – административните разпоредби. […] 3. Разпоредбите на тази конституция и на конвенцията на свой ред се допълват от административните разпоредби, изброени по-долу, които уреждат използването на далекосъобщенията и са задължителни за всички държави членки: […] — — [р]адиорегламент“.

6. Член 13 от Конституцията на ITU, озаглавен „Конференции по радиосъобщенията и асамблеи по радиосъобщенията“, предвижда в параграфи 1 и 2: „1. Световна конференция по радиосъобщенията може частично или в изключителни случаи напълно да преразгледа радиорегламента и да се занимава с въпроси от глобален характер в рамките на неговата област и включени в дневния ѝ ред. Останалите ѝ задължения са определени в конвенцията. 2. Световните конференции по радиосъобщения обикновено се свикват веднъж на три до четири години; съгласно съответните разпоредби на конвенцията обаче такава конференция може да не се свика или да се свика допълнително“.

B. Правото на Съюза

7. Член 10 от Решение № 243/2012/ЕС ( 4 ), озаглавен „Международни преговори“, предвижда в параграф 1: „1. При международни преговори по въпроси, свързани с радиочестотния спектър, се прилагат следните принципи: a) ако предметът на международните преговори попада в сферата на компетентност на Съюза, позицията на Съюза се установява в съответствие с правото на Съюза; б) ако предметът на международните преговори попада отчасти в сферата на компетентност на Съюза и отчасти в сферата на компетентност на държавите членки, Съюзът и държавите членки се стремят да установят обща позиция в съответствие с изискванията на принципа на лоялното сътрудничество. За целите на прилагането на буква б) от първа алинея Съюзът и държавите членки си сътрудничат в съответствие с принципа на единство при международното представителство на Съюза и неговите държави членки“.

III. Обстоятелствата по спора

8. Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (наричана по-нататък „WRC‑15“) се провежда в Женева от 2 до 27 ноември 2015 г. с цел преразглеждане на Радиорегламента ( 5 ).

9. Предварителен дневен ред на WRC‑15 е установен на предходната Световна конференция по радиосъобщения през 2012 г. (наричана по-нататък „WRC‑12“) ( 6 ), след което Съветът на ITU приема окончателния дневен ред на WRC‑15 ( 7 ).

10. На 29 май 2015 г. Комисията представя на Съвета предложение за решение на Съвета относно позицията, която трябва да се заеме от името на Съюза на WRC‑15 ( 8 ). В предложението на Комисията като правно основание е посочен член 114 ДФЕС във връзка с член 218, параграф 9 ДФЕС.

11. Член 1 от предложението на Комисията предвижда: „Държавите членки, действащи съвместно в интерес на Съюза, участват в преговорите в рамките на [с]ветовната конференция по радиосъобщения през 2015 г. на Международния съюз по далекосъобщения във връзка с преразглеждането на Радиорегламента. Позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в рамките на преговорите и при приемането на измененията на Радиорегламента, са изложени в приложението към настоящото решение. В случай че на конференцията бъдат представени нови предложения по тематиката, изложена в приложението, по които все още няма позиция на Съюза, позицията на Съюза се установява чрез координация на място преди конференцията да бъде приканена да приеме изменения на Радиорегламента. В такива случаи позицията на Съюза следва да бъде в съответствие с принципите, изложени в приложението към настоящото решение“.

12. На 3419-ото заседание на Съвета, проведено на 26 октомври 2015 г. в Люксембург, Съветът приема следните заключения относно WRC‑15 (наричани по-нататък „обжалваният акт“) ( 9 ): „СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ, 1. КАТО ПРИПОМНЯ a) Решение № 676/2002/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. относно регулаторната рамка за политиката на Европейската общност в областта на радиочестотния спектър; б) разпоредбите на Рамковата директива относно електронните съобщителни мрежи и услуги, и по-специално член 8а, параграф 4 от нея; в) Решение № 243/2012/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 14 март 2012 година за създаване на многогодишна програма за политиката в областта на радиочестотния спектър; г) заключенията на Съвета относно европейските позиции на световните конференции по радиосъобщения от 1992 г., 1997 г., 2000 г., 2003 г., 2007 г. и 2012 г.; д) значението на безжичните технологии, използващи радиочестотен спектър, за постигане на целите на политиките на [Съюза] за осигуряване на бърз широколентов достъп до интернет и постигане на устойчиви икономически и социални ползи от цифров единен пазар, съгласно водещата инициатива „Програма в областта на цифровите технологии за Европа“ в рамките на стратегията „Европа 2020“; е) заключенията на Съвета от 31 май 2010 г. относно европейската програма за цифровите технологии; 2. КАТО ОТБЕЛЯЗВА • становището от февруари 2015 г. на Групата по политиката в областта на радиочестотния спектър (RSPG) „Общи цели на политиките за WRC‑15“; 3. ИЗРАЗЯВА ШИРОКАТА СИ ПОДКРЕПА ЗА следните цели, които да бъдат постигнати на WRC‑15, с оглед на успешното осъществяване на съответните политики на Съюза: a) По точка 1.1 от дневния ред: i. да се набележи радиочестотната лента 1 452—1 492 MHz, заедно с прилежащите ленти от 1 427—1 452 MHz и 1 492—1 518 MHz, за международни мобилни далекосъобщения (IMT), като същевременно се защитят пасивните служби под 1427 MHz. Набелязването не пречи на използването на тези радиочестотни ленти за всякакви приложения, включително в отбраната, на услугите, за които са разпределени, нито определя приоритети в [Радиорегламента]; ii. да се разпредели радиочестотната лента 3 400—3 800 MHz на съвместна първична основа за мобилните услуги и да се набележи за международните мобилни далекосъобщения, като се има предвид, че радиочестотната лента играе важна роля за сателитните комуникации; iii. да се подкрепи липсата на промяна на разпределянето на радиочестотната лента 470—694 MHz в Европа; iv. да не се добавя разпределяне на съвместна първична основа за мобилните услуги на радиочестотните ленти 5 350—5 470 MHz и 5 725—5 850 MHz, нито да се набелязват за IMT тези радиочестотни ленти, както и радиочестотната лента 5 850—5 925 MHz, но да продължи проучването дали тези три ленти могат да се използват за локални мрежи с достъп чрез радиовръзка и да се гарантира във всички случаи защитата на тяхната основна употреба. б) По точка 1.2 от дневния ред: i. да се определи долната граница на лентата на 694 MHz и да се подкрепят препоръките на ITU-R за определяне на нива на защита за услугите за радио- и телевизионно разпръскване под 694 MHz, съизмерими с резултатите от проучванията, извършени от Европейската конференция по пощи и далекосъобщения; ii. да се гарантира балансирано разпределение между безжичния широколентов достъп и радио- и телевизионното разпръскване и да не се добавят допълнителни ограничения, които надхвърлят споразумението GE-06 за защита на радио- и телевизионното разпръскване в радиочестотната лента 694—790 MHz; iii. да се гарантира балансиран достъп между мобилни услуги и въздухоплавателни радионавигационни услуги по границите на източните държави — членки на ЕС, за да се улесни разгръщането на мобилни услуги във всички държави на [] чрез подходящи регулаторни разпоредби на [Радиорегламента], като същевременно се насърчават най-малките ефективни отстояния между въздухоплавателните радионавигационни услуги и международните мобилни далекосъобщения и се подкрепят правата на източните държави — членки на ЕС в това отношение; в) По точка 1.18 от дневния ред: да се разпредели радиочестотната лента 77,5—78 GHz за радиолокационни служби, за да се улесни разполагането на радарни устройства за МПС, без да се въвеждат прекомерни ограничения, и да се отчете, че радиоастрономическите станции следва да останат защитени; г) По точка 10 от дневния ред: да се подкрепи точка от дневния ред на WRC‑19 за намиране на решение за нуждите от радиочестотен спектър за мобилните системи от пето поколение, като за новите разпределения се използва главно лентата над 6 GHz и се приложи общ подход за стартиране на свързаните с това проучвания за съвместимост преди WRC‑19; 4. ПРИКАНВА ДЪРЖАВИТЕ ЧЛЕНКИ: • Да преследват целите, посочени в параграф 3, и да спазват принципите, установени в Решение 243/2012/ЕС за създаване на многогодишна програма за политиката в областта на радиочестотния спектър, при договарянето на съответните изменения в [Радиорегламента] на ITU в рамките на WRC‑15. 5. ПРИКАНВА КОМИСИЯТА: • Да докладва своевременно на Европейския парламент и на Съвета за резултатите от WRC‑15 и за начините да се гарантира, че европейската подготовка за следващата конференция, която трябва да се проведе през 2019 г. (WRC‑19), изцяло подкрепя политиките и принципите на Съюза.“

13. Във връзка с приемането на обжалвания акт Комисията прави следното изявление, вписано в протокола от заседанието на Съвета: „Комисията изразява съжаление, че Съветът е приел заключения във връзка с подготовката за Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г., вместо решение, както предвижда член 218, параграф 9 […] ДФЕС. Според Комисията това положение е в противоречие с Договора и със съдебната практика на Съда. Комисията си запазва всички законни права в това отношение.“

IV. Искания на страните

14. Комисията иска от Съда: – да отмени Заключенията на Съвета относно Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (WRC‑15) на Международния съюз по далекосъобщения (ITU), приети на 26 октомври 2015 г. на 3419-ото заседание на Съвета в Люксембург, и – да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.

15. Съветът иска от Съда: – да отхвърли изцяло жалбата и – да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

16. Чешката република, Федерална република Германия, Френската република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия са допуснати да встъпят в подкрепа на исканията на Съвета.

V. По жалбата

A. По допустимостта на жалбата

17. В самото начало следва да се констатира, че в писмената си защита Съветът поставя под въпрос допустимостта на настоящата жалба за отмяна, като изтъква, че от твърденията в жалбата на Комисията е видно, че тя счита, че обжалваният акт не е предназначен да произведе правно действие — становище, което според Съвета е несъвместимо с подаването на жалба за отмяна на въпросния акт съгласно член 263 ДФЕС.

18. След поясненията, дадени от Комисията в писмената ѝ реплика, по-специално по отношение на правното действие на обжалвания акт, в писмената си дуплика Съветът посочва, че тези пояснения са разсеяли първоначалните му съмнения във връзка с допустимостта на жалбата.

19. Размяната на становища между страните относно допустимостта на настоящата жалба води до следните забележки.

20. Съгласно член 263 ДФЕС Съдът осъществява контрол за законосъобразност на актовете на институциите, „предназначени да произвеждат правно действие по отношение на трети страни“. Съгласно постоянната практика на Съда обжалваеми актове по смисъла на тази разпоредба са всички приети от институциите актове, независимо от естеството и формата им, които целят да породят задължителни правни последици ( 10 ).

21. Няма съмнение, че решение на Съвета за определяне на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС, представлява акт, предназначен да произведе правно действие по смисъла на член 263 ДФЕС ( 11 ). Следователно такова решение подлежи на обжалване с искане за отмяна съгласно последната разпоредба.

22. В настоящия случай страните не спорят относно фактите, от една страна, че макар и приет под формата на „заключения“, обжалваният акт е приет от Съвета по-специално в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС ( 12 ), и от друга страна, че въпросният акт има за цел да произведе правни последици, тъй като съгласно тази разпоредба целта му е да определи позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза на WRC‑15. В това отношение Съветът отбелязва, че обжалваният акт представлява „по същество“ решение на Съвета ( 13 ). Освен това следва да се констатира, че никоя от встъпилите в подкрепа на исканията на Съвета държави членки не оспорва допустимостта на настоящата жалба.

23. При тези условия считам, че обжалваният акт е предназначен да произведе правно действие по смисъла на член 263 ДФЕС и че правната квалификация „заключения“ не би могла да означава, че този акт е извън обхвата на упражнявания от Съда контрол за законосъобразност съгласно посочената разпоредба. За изчерпателност бих искал да добавя, че в миналото Съдът вече е обявил за допустима жалба срещу заключения на Съвета, които имат за цел да произведат правно действие ( 14 ).

24. Поради това стигам до извода, че жалбата за отмяна на обжалвания акт е допустима и че съгласно член 263 ДФЕС Съдът има компетентност да провери законосъобразността на въпросния акт.

25. От съображения за яснота държа да посоча, че този извод в никакъв случай не означава, че актовете на Съвета, приети под формата на „заключения“, могат като общо правило да бъдат предмет на жалба за отмяна съгласно член 263 ДФЕС.

B. По същество

1. По предмета на жалбата

26. В подкрепа на жалбата си за отмяна Комисията изтъква едно-единствено основание — че Съветът е нарушил член 218, параграф 9 ДФЕС, като е приел заключенията относно WRC‑15 на ITU, вместо решение, както е предлагала Комисията.

27. Най-напред, следва да се констатира, че Комисията и Съветът са единодушни, от една страна, че точките от дневния ред на WRC‑15, по които в обжалвания акт се определят позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза, са от областта на външната компетентност на Съюза, и от друга страна, че член 114 ДФЕС е приложимото материалноправно основание, а член 218, параграф 9 ДФЕС — процесуалноправното основание за приемането на въпросния акт. Освен това тези страни считат, че естеството на компетентността на Съюза, т.е. дали е изключителна или споделена с държавите членки, изобщо не е от значение за приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС. Съществува обаче разногласие относно това дали, като е приел обжалвания акт, Съветът е съобразил предвидените в последната разпоредба процедурни изисквания и ако това не е така, какви са последиците за неговата валидност.

28. Някои държави членки, встъпили в подкрепа на исканията на Съвета, оспорват обаче приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС в конкретния случай, като изтъкват по-специално, че Съюзът няма необходимата външна компетентност, за да може Съветът да установява в съответствие с тази разпоредба позиции, които трябва да се заемат от името на Съюза по посочените в обжалвания акт точки от дневния ред на WRC‑15“.

29. Най-напред, следва да се констатира, че съгласно член 40, четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз искането за встъпване е ограничено до подпомагане по отношение на исканията на една от страните. Освен това съгласно член 129, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда встъпилата страна е обвързана от спора в състоянието, в което той се намира в момента на встъпването. В този контекст Съдът установява, че страните, допуснати да встъпят по дело пред Съда на основание член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз, не могат да променят предмета на спора, чиито граници се определят от исканията и основанията, изложени от главните страни. Оттук следва, че са допустими само онези доводи на встъпилите страни, които се вписват в рамката, очертана от тези искания и основания ( 15 ).

30. Считам, че доводите относно неприложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС и липсата на външна компетентност на Съюза, които са посочени от държавите членки, встъпили в настоящото производство, са в състояние да променят предмета на спора, чиито граници се определят от исканията и основанията, изложени от главните страни. Всъщност тези искания и основания се отнасят само до това дали процедурните изисквания по член 218, параграф 9 ДФЕС са спазени при приемането на обжалвания акт.

31. Според мен от това следва, че доводите относно неприложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС и липсата на външна компетентност на Съюза, които са изтъкнати от встъпилите държави членки, по принцип трябва да бъдат отхвърлени още в началото като недопустими ( 16 ). В това отношение следва да се има предвид фактът, че никоя от встъпилите държави членки не използва възможността, с която те разполагат съгласно член 263, втора алинея ДФЕС, да подаде жалба за отмяна на обжалвания акт с твърдението, че Съветът е превишил правомощията си.

32. За изчерпателност и в случай че Съдът приеме, че в конкретния случай следва служебно да провери приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС и външната компетентност на Съюза ( 17 ), по-долу ще изложа причините, поради които считам, че посочената разпоредба се прилага по отношение на приемането на обжалвания акт и че Съюзът разполага с необходимата външна компетентност, за да приеме Съветът въпросния акт.

2. По приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС и съществуването на външна компетентност на Съюза

a) По евентуалната необходимост от изключителна външна компетентност на Съюза

33. Съгласно член 218, параграф 9 ДФЕС Съветът, по предложение на Комисията или на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност, приема решение за определяне на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в орган, създаден със споразумение, когато този орган има за задача да приема актове с правно действие, с изключение на актовете за допълнение или изменение на институционалната рамка на споразумението.

34. От практиката на Съда следва, че член 218, параграф 9 ДФЕС се прилага по отношение на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза при участието му — чрез неговите институции или евентуално чрез посредничеството на неговите държави членки, действащи солидарно в негов интерес — в приемането на актове с правно действие в рамките на съответния международен орган ( 18 ). Съдът е приел освен това, че обстоятелството, че Съюзът не е страна по съответното международно споразумение, само по себе си не е пречка за прилагането на член 218, параграф 9 ДФЕС ( 19 ).

35. Съгласно принципа на предоставена компетентност, прогласен в член 5, параграфи 1 и 2 ДЕС ( 20 ), приемането от Съвета на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС, предполага съществуването на външна компетентност на Съюза ( 21 ). Не виждам обаче никаква причина да се счита, както поддържат Чешката република и Френската република, че тази външна компетентност трябва непременно да бъде изключителна по смисъла на член 3, параграф 2 ДФЕС.

36. Първо, текстът на член 218, параграф 9 ДФЕС не съдържа никакви насоки в този смисъл.

37. Освен това и в член 216 ДФЕС, който определя съществуването на външна компетентност на Съюза, не се прави разграничение в зависимост от това дали външната компетентност на Съюза е споделена или изключителна. Всъщност тази разпоредба обхваща както споделената външна компетентност, така и изключителната външна компетентност на Съюза ( 22 ). При липсата на насоки за противното следва да се счита, че това се отнася и за член 218 ДФЕС, предвид обстоятелството, че двете разпоредби се съдържат в същия дял V от пета част на Договора за функционирането на ЕС, озаглавен „Международни споразумения“.

38. Второ, тезата, че приложимостта на този член зависи от съществуването на изключителна външна компетентност на Съюза, не се подкрепя и от телеологичното тълкуване на тази разпоредба.

39. По отношение на целта и контекста на член 218, параграф 9 ДФЕС Съдът установява, че посочената разпоредба предвижда — в отклонение от общата процедура по член 218, параграфи 1—8 ДФЕС за договаряне и сключване на международно споразумение от Съюза — опростена процедура за определяне на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза при участието му в решаващия орган, създаден със съответното международно споразумение, при приемането на актове за прилагането на последното или привеждането му в действие ( 23 ). С други думи, процедурата по член 218, параграф 9 ДФЕС цели да ускори и следователно да направи по-ефикасно участието на Съюза при прилагането или привеждането в действие на съществуващо международно споразумение. Не виждам никаква причина, поради която тази опростена процедура да не трябва да се прилага при споделена външна компетентност ( 24 ).

40. Освен това, независимо от естеството на компетентността, с която разполага Съюзът, определянето на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза съгласно член 218, параграф 9 ДФЕС, може да допринесе за гарантиране на единството на международно представителство на Съюза и на държавите членки ( 25 ), както и за спазване на прогласения в член 4, параграф 3 ДЕС, принцип на лоялно сътрудничество, като възпрепятства държавите членки да приемат едностранни мерки, които биха могли да застрашат постигането на целите на Съюза ( 26 ). Това по-специално е така, когато, както в случая, Съюзът няма статут на пълноправен член на съответната международна организация, а именно ITU, и следователно е длъжен да действа в рамките на органите на тази организация чрез посредничеството на своите държави членки ( 27 ). В това отношение бих искал да припомня, че акт, установяващ позицията на Съюза в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС, има обвързващ характер по отношение на държавите членки, доколкото им налага да защитават посочената позиция ( 28 ).

41. Трето, защитаваната от Чешката република и Френската република теза води до затрудняване на защитата на интересите на Съюза при привеждането в действие на международно споразумение, което би било трудно съвместимо с целта на Договорите, която според мен е да гарантира висока степен на участие на Съюза в международен план ( 29 ).

42. Четвърто, макар досега Съдът да не е имал възможност да се произнесе с изрично становище по приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС при споделена компетентност между Съюза и държавите членки, считам, че той го е направил имплицитно в решение Германия/Съвет (C‑399/12) ( 30 ). Всъщност в точка 66 от това решение Съдът одобрява обстоятелството, че Съветът се е основал на член 218, параграф 9 ДФЕС, за да приеме обжалваното решение, докато в точка 51 от решението Съдът установява, че делото се отнася до областта на общата селскостопанска политика. Следва да се припомни, че съгласно член 4, параграф 2, буква г) ДФЕС областта на селското стопанство е област от споделената компетентност на Съюза и на държавите членки ( 31 ).

43. Ето защо, също както Комисията и Съвета ( 32 ), считам, че естеството на компетентността на Съюза изобщо не е от значение за приложимостта на член 218, параграф 9 ДФЕС.

б) По съществуването на външна компетентност на Съюза

44. Съгласно член 216, параграф 1 ДФЕС Съюзът разполага с външна компетентност, по-специално когато сключването на споразумение може да засегне общи правила или да измени техния обхват.

45. Считам, че няма каквото и да било основание да се предполага, че в случая Съюзът не разполага с необходимата външна компетентност, за да може Съветът да определя в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза, така както са формулирани в обжалвания акт.

46. В това отношение следва да се констатира, че формулираните в обжалвания акт позиции се отнасят до управлението на радиочестотния спектър и ползването на радиочестоти, област, която е подробно регламентирана от законодателя на Съюза въз основа на компетентността му по член 114 ДФЕС ( 33 ). В някои актове на Съюза в тази област изрично се споменават дейността на ITU в областта на управлението на радиочестотния спектър и [Радиорегламента] ( 34 ). Освен това въз основа на Решение № 676/2002 (Решение за радиочестотния спектър) ( 35 ) Комисията е приела редица технически мерки, които предвиждат хармонизиране на условията за достъпността и ефективното използване на радиочестотния спектър, някои от които се отнасят до радиочестотните ленти, посочени в обжалвания акт ( 36 ).

47. Що се отнася до точките от дневния ред на WRC‑15, по отношение на които в обжалвания акт са формулирани позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза, в предложението си за решение на Съвета от 29 май 2015 г. Комисията е изложила причините, поради които счита, че всяка от тях може пряко да засегне общи правила или да измени обхвата на последните и че вследствие на това те попадат в обхвата на външната компетентност на Съюза съгласно член 216, параграф 1 ДФЕС ( 37 ).

48. Според мен становищата, представени на Съда от встъпилите държави членки, не могат да поставят под съмнение преценката на Комисията относно съществуването на външна компетентност на Съюза, за да може в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС Съветът да определя позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза, така както те са формулирани в обжалвания акт.

49. Първо, противно на това, което изглежда предполага Федерална република Германия, съществуването на външна компетентност на Съюза не може да зависи от приемането на правни актове на Съюза, които обхващат изцяло радиочестотните ленти, посочени в обжалвания акт. Всъщност съгласно текста на член 216, параграф 1 ДФЕС той изисква само сключването на съответното споразумение да „може да засегне общи правила или да измени техния обхват“.

50. По отношение на съдържащата се в член 3, параграф 2 ДФЕС идентична формулировка ( 38 ) Съдът приема, че опасността от това поети от държавите членки международни задължения да засегнат общи правила на Съюза или да променят техния обхват, опасност, която може да обоснове неговата изключителна външна компетентност, е налице, когато тези задължения попадат в приложното поле на посочените правила. В това отношение Съдът уточнява, че констатирането на такава опасност не предполага пълно съвпадение между областта, в която са поети международните задължения, и областта, регламентирана от правото на Съюза, и че по-специално такива международни задължения могат да засегнат правила на Съюза или да променят техния обхват, когато задълженията попадат в област, в голяма част от която вече действат такива правила ( 39 ). Считам, че тези съображения са изцяло приложими по отношение на преценката дали сключването на международно споразумение може да засегне общи правила или да измени техния обхват по смисъла на член 216, параграф 1 ДФЕС. Както е видно от гореизложеното, в голяма част от областта на управлението на радиочестотния спектър и на ползването на радиочестотите действат общи правила на Съюза ( 40 ).

51. Второ, що се отнася до доводите, изложени от Френската република относно използването на радиочестотния спектър за целите на националната отбрана и обществената сигурност, следва да се отбележи, че макар актовете на Съюза относно управлението и ползването на радиочестотния спектър да не засягат правото на държавите членки да организират и използват радиочестотния си спектър за целите на обществения ред, обществената сигурност и отбраната ( 41 ), само по себе си обстоятелството, че като цяло радиочестотният спектър оказва влияние върху начина на организация на националната отбрана и обществената сигурност, не би могло да изключи съществуването на външна компетентност на Съюза.

52. Според мен в рамките на настоящата жалба не е доказано, че измененията на Радиорегламента, предвидени в посочените в обжалвания акт точки от дневния ред на WRC‑15, оказват такова конкретно влияние върху националната отбрана или обществената сигурност на държавите членки, което може да изключи съществуването на компетентност на Съюза.

53. Трето, що се отнася до член 10 от Решение № 243/2012, на който се позовават Чешката република, Федерална република Германия и Френската република, в настоящия случай не откривам несъответствие между тази разпоредба и прилагането на член 218, параграф 9 ДФЕС. Всъщност от член 10, параграф 1, буква a) от Решение № 243/2012 следва, че при международни преговори по въпроси, свързани с радиочестотния спектър, ако предметът на международните преговори попада в сферата на компетентност на Съюза, позицията на Съюза се установява в съответствие с правото на Съюза ( 42 ). Точно такова обаче е положението в настоящия случай. Бих искал да отбележа, че никъде в текста на посочената разпоредба не се говори за естеството на компетентността на Съюза.

54. Обратно на изтъкнатото от Чешката република и Френската република, считам, че член 10, параграф 1, буква б) от Решение № 243/2012 не е приложим по отношение на приемането на обжалвания акт. Всъщност съгласно текста на тази разпоредба тя се отнася до положение, при което предметът на международните преговори „попада отчасти в сферата на компетентност на Съюза и отчасти в сферата на компетентност на държавите членки“. Смятам, че тази формулировка отразява пряко практиката на Съда относно случаите, в които международните преговори попадат по своя предмет отчасти в компетентност на Съюза и отчасти в тази на държавите членки, която е посочена и в съображение 34 от Решение № 243/2012 ( 43 ). Ето защо считам, че член 10, параграф 1, буква б) се отнася не до случай на споделена компетентност, а по-скоро до случай, в който някои елементи от международно споразумение не попадат в компетентност на Съюза. Такова обаче не е положението в настоящия случай.

55. В заключение, считам, че в конкретния случай Съюзът разполага с необходимата външна компетентност.

56. Никоя от страните, представили становища пред Съда, не оспорва, че другите условия за прилагане на член 218, параграф 9 ДФЕС са изпълнени в конкретния случай, а именно, първо, че WRC‑15 може да се разглежда като „орган, създаден с международно споразумение“ ( 44 ), второ, че измененията на [Радиорегламента], предвидени в дневния ред на WRC‑15, могат да бъдат квалифицирани като „актове с правно действие“ ( 45 ), и трето, че тези изменения не съставляват „актове за допълнение или изменение на институционалната рамка на споразумението“. Считам също, че са изпълнени всички условия за прилагане на член 218, параграф 9 ДФЕС.

57. От това следва, че според мен Съветът е оправомощен да определя позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС, така както са формулирани в обжалвания акт ( 46 ).

58. При това положение следва да се определи дали при приемането на обжалвания акт Съветът е спазил процедурните изисквания, предвидени в тази разпоредба.

3. По единственото основание

59. В посоченото от нея единствено основание Комисията твърди, че Съветът е нарушил член 218, параграф 9 ДФЕС, като е приел обжалвания акт под формата на заключения, вместо под формата на решение, както тя е предложила.

60. От своя страна Съветът поддържа, че при приемането на обжалвания акт е приложил точно въпросната разпоредба и твърди, че фактът, че позициите на Съюза относно WRC‑15 са били определени под формата на заключения, не представлява съществено процесуално нарушение, което би могло да е основание за отмяната им. Според него Комисията впрочем не била доказала, че тези позиции са щели да бъдат съществено различни, ако биха били приети под формата на решение.

61. По изложените по-долу съображения считам, че искането на Комисията следва да се уважи и обжалваният акт да бъде отменен поради нарушение на член 218, параграф 9 ДФЕС.

62. Първо, следва да се констатира, че съгласно член 218, параграф 9 ДФЕС позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза по смисъла на тази разпоредба, са приемат от Съвета под формата на „решение“. Следователно, като е приел обжалвания акт под формата на заключения, Съветът е използвал различна от предвидената в Договора правна форма.

63. Също като Комисията, аз считам, че това обстоятелство не може да се разглежда като обикновена формалност. Всъщност, както ще обясня по-нататък, изборът на правната форма на акт на Съюза определя, от една страна, естеството и правните последици на акта ( 47 ) и от друга страна, процедурата, по която трябва да бъде приет въпросният акт ( 48 ).

64. Второ, според мен обстоятелството, че в конкретния случай следваният от Съвета подход за определяне на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза по отношение на WRC‑15, съответства на подхода, възприет на предходните световни конференции по радиосъобщения ( 49 ), не е от значение за анализа, който следва да се извърши в рамките на настоящата жалба. Всъщност, както Съдът е установил, обикновена практика на Съвета не може да се отклонява от предвидените в Договора правила и следователно не може да създаде прецедент, обвързващ институциите на Съюза ( 50 ). Освен това следва да се констатира, че по-ранната практика, на която се позовава Съветът, в повечето от случаите се отнася до периода преди влизането в сила на Договора от Лисабон, който въвежда член 218, параграф 9 ДФЕС в настоящата му редакция ( 51 ).

65. Трето, по отношение на посоченото от Съвета решение IBM/Комисия ( 52 ) следва да се отбележи, че макар във въпросното решение Съдът несъмнено да е установил, че формата, под която се приемат актовете или решенията, по принцип не е от значение, що се отнася до възможността те да бъдат предмет на жалба за отмяна, от това не би могло да се направи извод, че формата на акта на Съюза не е от значение за законосъобразността на съответния акт.

66. В това отношение според мен обстоятелството, че институция на Съюза се отклонява от предвидената в Договорите правна форма, може по своето естество да представлява съществено процесуално нарушение, което е основание за отмяната на акта, по-специално когато съществува опасност това отклонение да доведе до създаване на несигурност по отношение на естеството на въпросния акт или процедурата, по която той следва да бъде приет. Всъщност в такъв случай това би застрашило правната сигурност и Съдът би бил затруднен да упражни в пълна степен съдебен контрол за законосъобразност на съответния акт ( 53 ).

67. Считам, че такава несигурност действително е налице в настоящия случай. По-конкретно, по изложените по-долу съображения считам, че изборът на Съвета да приеме обжалвания акт под формата на заключения вместо под формата на решение създава значителна несигурност, от една страна, по отношение на естеството на посочения акт, и от друга страна, що се отнася до процедурата, по която е следвало да бъде приет.

a) Относно несигурността по отношение на естеството на обжалвания акт

68. Член 288 ДФЕС разграничава различни правни актове на Съюза, като приписва на всеки от тях присъщите му характеристики по отношение на неговия обхват, приложимост и правни последици. Ето защо е необходимо естеството на даден акт на Съюза да може да бъде ясно установено.

69. В настоящия случай обаче според мен становищата, представени от встъпилите държави членки, свидетелстват за наличието на значителна несигурност по отношение на естеството на обжалвания акт.

70. Докато например Съветът поддържа, че обжалваният акт представлява „по същество“ решение на Съвета за позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза в съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС, това твърдение се оспорва от Чешката република, Френската република и Федерална република Германия. Всъщност първите две държави считат, че посоченият акт представлява обща позиция на Съюза и на държавите членки, приета в съответствие с член 10, параграф 1, буква б) от Решение № 243/2012, докато последната държава смята, че става дума за заключения на Съвета. Освен това Съветът поддържа, че обжалваният акт има правно обвързващ характер, докато Чешката република е на мнение, че въпросният акт е правно обвързващ само в някои части, тъй като обхваща аспекти, които според тази встъпила страна попадат в обхвата на компетентността на Съюза. От своя страна Федерална република Германия счита, че обжалваният акт представлява необвързващи заключения ( 54 ).

71. Ето защо трябва да се констатира, че Съветът и встъпилите държави членки са на коренно различно мнение както относно това дали обжалваният акт представлява акт на Съюза или е „хибриден“ акт, приет съвместно от Съюза и държавите членки, така и относно обвързващото действие на въпросния акт.

72. Макар и за мен да е безспорно, че обжалваният акт представлява акт на институция на Съюза, а именно на Съвета, както това е видно от самото му заглавие, и че той е предназначен да произведе правно действие ( 55 ), според мен продължават да съществуват неясноти по отношение на точното му естество. Тази несигурност е още по-голяма, когато, за да приеме обжалвания акт, Съветът е решил да се отклони от правната форма, предложена от Комисията ( 56 ), а именно изрично предвидената в член 218, параграф 9 ДФЕС ( 57 ). Освен това следва да се вземе предвид обстоятелството, че в Договорите не се казва нищо по въпроса за последиците, които следва да произтичат от заключенията на Съвета, докато правно обвързващият характер на решение на Съвета следва пряко от член 288 ДФЕС ( 58 ). Всъщност, както посочва Комисията, като е приел обжалвания акт под формата на заключения, Съветът е избрал непредвидена в Договорите правна форма, която обикновено е запазена за актовете с необвързващ характер ( 59 ).

73. Според мен констатираната несигурност по отношение на естеството на обжалвания акт не може да бъде преодоляна с анализ на съдържанието на въпросния акт.

74. На първо място, както подчертава Комисията, за разлика от нейното предложение от 29 май 2015 г., което препраща към член 218, параграф 9 ДФЕС ( 60 ), заключенията, приети от Съвета на 26 октомври 2015 г., не съдържат никакво посочване на материалното или процесуалното правно основание ( 61 ).

75. Съгласно практиката на Съда задължението да се посочва правното основание на актовете е свързано с предвиденото в член 296 ДФЕС задължение за мотивиране, което има за цел да гарантира, от една страна, че Съдът може да упражни контрол, и от друга страна, че както държавите членки, така и заинтересованите трети лица могат да се запознаят с условията, при които институциите на Съюза са приложили Договора ( 62 ).

76. Съдът е постановил също, че изискването за спазване на принципа на правна сигурност налага всеки акт, който има за цел да породи правни последици, да черпи своята задължителна сила от разпоредба на правото на Съюза, която трябва да бъде изрично посочена като правно основание и да предписва правната форма, в която актът следва да бъде издаден ( 63 ). Макар пропускът да се посочи точната разпоредба от Договора да не може да представлява съществен порок, щом като правното основание на акта може да се определи с помощта на други негови елементи, подобно изрично посочване обаче е необходимо, когато при липсата му заинтересованите страни и Съдът не могат да бъдат сигурни кое точно е правното основание ( 64 ).

77. Според мен обаче настоящият случай попада именно в последната хипотеза. Всъщност становищата на встъпилите държави членки показват ясно, че заинтересованите страни не могат да бъдат сигурни кое точно е правното основание на обжалвания акт и следователно какво е неговото естество.

78. На второ място, използваната в обжалвания акт терминология според мен засилва несигурността по отношение на неговото естество. Всъщност, макар от заглавието и от член 1 от предложението на Комисията от 29 май 2015 г. да е видно, че то се отнася до позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза на WRC‑15 ( 65 ), заключенията, приети от Съвета на 26 октомври 2015 г., се ограничават, както твърди Комисията, до „изразява[не на] категорично одобрение“ на целите, определени във въпросните заключения, и до „призовава[не] на държавите членки да продължат да следват [тези] цели […] при договарянето на всяко значимо изменение на [Радиорегламента]на UIT в рамките на WRC‑15 и да гарантират спазване на принципите, заложени в Решение № [243/2012]“ ( 66 ).

79. Предвид избора на Съвета да приеме обжалвания акт под различна от предвидената в член 218, параграф 9 ДФЕС правна форма и непосочването на тази разпоредба като правно основание за въпросния акт считам, че използваните в обжалвания акт „по-компромисни“ формулировки, по-специално в сравнение с използваните в представеното от Комисията предложение, могат да засилят несигурността по отношение на естеството на въпросния акт и следователно по отношение на обхвата на задължението на държавите членки съгласно правото на Съюза да защитават позициите, формулирани в обжалвания акт ( 67 ).

б) Относно несигурността по отношение на процедурата, по която е трябвало да бъде приет обжалваният акт

80. Изборът на Съвета да приеме обжалвания акт под формата на заключения вместо под формата на решение също създава несигурност по отношение на процедурата, по която е трябвало той да бъде приет.

81. В съответствие с член 218, параграф 9 ДФЕС решенията за определяне на позициите, които трябва да се заемат от името на Съюза, се приемат от Съвета по предложение на Комисията или на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност. Освен това от практиката на Съда е видно, че съгласно член 16, параграф 3 ДЕС Съветът приема тези решения в съответствие с процедурата за гласуване с квалифицирано мнозинство ( 68 ).

82. Договорите обаче мълчат по въпроса за процедурата, по която трябва да се приемат заключенията на Съвета, тъй като става дума за непредвидена в Договорите правна форма ( 69 ).

83. По настоящото дело обаче Съветът поддържа, че макар обжалваният акт да е приет под формата на заключения, за приемането на въпросния акт е приложима именно процедурата по член 218, параграф 9 ДФЕС и в действителност тя е била приложена.

84. Считам, че този довод не може да се приеме.

85. В това отношение следва да се припомни, че Договорите създават система за разпределение на областите на компетентност между различните институции на Съюза, която възлага на всяка от тях собствена роля в институционалната структура на Съюза при изпълнението на задачите ѝ. Така член 13, параграф 2 ДЕС гласи, че всяка институция на Съюза действа в кръга на правомощията, които са ѝ предоставени с Договорите, в съответствие с процедурите, условията и целите, предвидени в тях. Тази разпоредба отразява принципа на институционално равновесие, характеризиращ институционалната структура на Съюза, който предполага, че всяка институция упражнява своите правомощия при зачитане на правомощията на останалите институции ( 70 ).

86. Именно в този контекст Съдът е приел, при това нееднократно, че правилата за формирането на волята на институциите на Съюза са установени в Договорите и прилагането им не зависи от преценката нито на държавите членки, нито на самите институции ( 71 ). Считам, че този извод е приложим и по отношение на нормите на Договорите, които предписват правната форма, в която следва да бъде издаден актът на Съюза ( 72 ).

87. От това следва, че институциите на Съюза нямат свободата да подбират някои подходящи за тях елементи от предвидените в Договорите процедури и да пренебрегват останалите. Настоящото дело добре илюстрира причините, поради които такъв подход „à la carte“ („по желание“) е неприемлив. Всъщност обстоятелството, че Съветът се е отклонил от предвидената в член 218, параграф 9 ДФЕС правна форма поражда съмнения относно процедурата, по която е трябвало да приет обжалваният акт, по-специално по отношение на ролята на Комисията и реда за гласуване в Съвета.

88. Първо, що се отнася до ролята на Комисията, преди всичко се поставя въпросът дали може действително да се счита, че обжалваният акт е бил приет „по предложение на Комисията“, както предвижда член 218, параграф 9 ДФЕС, тъй като въпросният акт е издаден в правна форма, различна от посочената в предложението, представено от Комисията ( 73 ). Освен това, длъжна ли е била Комисията да представи предложение за заключения на Съвета, или такова предложение е трябвало по-скоро да бъде изготвено и представено от председателството на Съвета, каквато обикновено е практиката за заключенията на Съвета? Накрая, разполагала ли е Комисията с право да измени своето предложение в съответствие с член 293, параграф 2 ДФЕС, или да го оттегли, след като Съветът е променил правната форма на акта?

89. Както показват тези въпроси, възприетият от Съвета подход поставя под въпрос ролята на Комисията за приемането на обжалвания акт и следователно нарушава създаденото от Договорите институционално равновесие.

90. Второ, що се отнася до реда за гласуване в Съвета, последният признава, от една страна, че за приемането на обжалвания акт „по принцип“ е приложимо квалифицираното мнозинство. От друга страна, както твърди Комисията, Съветът действително е избрал правна форма, която обикновено е запазена за актовете, приемани от него с „консенсус“. Освен това Съветът изтъква, че високата степен на сближаване между държавите членки по отношение на целите, които Съюзът трябва да преследва на WRC‑15, е позволило да бъде постигнато единодушно съгласие, след като резервите на някои държави членки са били оттеглени в рамките на Комитета на постоянните представители (Корепер). Накрая, Съветът добавя, че тъй като по време на обсъжданията, довели до приемането на обжалвания акт, Комисията не е променила своето предложение, за да вземе предвид измененията, по отношение на които е било на път да бъде постигнато съгласие в Съвета, от член 293, параграф 1 ДФЕС следва, че Съветът е трябвало да вземе решение с единодушие ( 74 ).

91. Доводите на Съвета не могат да бъдат възприети.

92. Действително Договорите допускат акт, който трябва да бъде приет в съответствие с процедурата на гласуване с квалифицирано мнозинство, евентуално да бъде подкрепен от всички държави членки ( 75 ). Освен това напълно осъзнавам необходимостта за председателството на Съвета, по време на преговорите в рамките на процедура на гласуване с квалифицирано мнозинство, в дух на добро сътрудничество да вземе предвид и да уважи, доколкото е възможно, исканията на делегациите на държавите членки, които съгласно Договорите нямат право да блокират приемането на съответния акт.

93. Това обаче не променя факта, че Съветът не може да създава несигурност за държавите членки по отношение на възможността им да блокират приемането на въпросния акт, определяйки го като „заключения“. Всъщност съществува опасност като последица такъв подход да доведе до заобикаляне или до обезсмисляне на процедурата на гласуване с квалифицирано мнозинство и следователно до застрашаване на ефективността на процедурата за гласуване в Съвета ( 76 ). Считам, че тази опасност е особено явна, когато, както в случая, Съветът се отклонява от правната форма, изрично предвидена в Договорите, като приема акт под формата на заключения вместо под формата на решение.

94. В този контекст държа да подчертая, че изборът между процедурата на гласуване с квалифицирано мнозинство и тази на гласуване с единодушие или с консенсус е от голямо значение, тъй като този избор може да има последици за определянето на съдържанието на съответния акт ( 77 ). Както правилно посочва генералният адвокат Sharpston, „[р]ешение, с което всички са съгласни или срещу което никой не е възразил, не е непременно същото като решение, с което може да е съгласно квалифицирано мнозинство. Например може да се наложи съдържанието на решение, което може да получи квалифицирано мнозинство, да бъде променено до по-компромисен вариант, за да получи одобрение единодушно или без никакви възражения“ ( 78 ).

95. С оглед на всички изложени по-горе съображения считам, че при обстоятелствата в разглеждания случай Съветът е създал несигурност по отношение на естеството на обжалвания акт и на процедурата, по която той е трябвало да бъде приет, като се е отклонил от предвидената в Договорите правна форма, поради което това отклонение представлява нарушение на член 218, параграф 9 ДФЕС, което е основание за отмяна на акта.

96. Ето защо стигам до извода, че единственото основание, изложено от Комисията, следва да бъде уважено и че заключенията на Съвета от 26 октомври 2015 г. следва да се отменят.

VI. По съдебните разноски

97. Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Ако Съдът възприеме предложението ми, Съветът е загубилата делото страна и поради това тази страна следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, тъй като Комисията е направила такова искане. Съгласно член 140, параграф 1 от Процедурния правилник държавите членки, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.

VII. Заключение

98. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда: – да отмени Заключенията на Съвета на Европейския съюз относно Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (WRC‑15) на Международния съюз по далекосъобщения (ITU), приети на 26 октомври 2015 г.; – да осъди Съвета да заплати съдебните разноски и – да осъди Чешката република, Федерална република Германия, Френската република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да понесат направените от тях съдебни разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Вж. относно целите на ITU член 1 от Конституцията на ITU, приета от допълнителната конференция на пълномощните представители в Женева (Швейцария) през 1992 г., с измененията, приети от конференциите на пълномощните представители, проведени в Киото (Япония) през 1994 г., в Минеаполис (Съединени щати) през 1998 г., в Маракеш (Мароко) през 2002 г., в Анталия (Турция) през 2006 г. и в Гуадалахара (Мексико) през 2010 г. (наричана по-нататък „Конституцията на ITU“).

( 3 ) Според Комисията съгласно член 3, параграф 2 от Конституцията на ITU, за разлика от пълноправното членство, участието като секторен член не позволява на Европейския съюз да представя позиции на конференциите и съвещанията на ITU, включително и на конференциите, на които се договарят правно обвързващи актове.

( 4 ) Решение на Европейския парламент и на Съвета от 14 март 2012 година за създаване на многогодишна програма за политиката в областта на радиочестотния спектър (ОВ L 81, 2012 г., стр. 7).

( 5 ) Вж. относно Радиорегламента точка 5 от настоящото заключение.

( 6 ) Вж. Резолюция 807 (WRC‑12), приета на WRC‑12 в Женева през 2012 г., озаглавена „Дневен ред на Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г.“

( 7 ) Вж. Резолюция 1343 (C12) на Съвета на ITU, озаглавена „Място, дати и дневен ред на [с]ветовната конференция по радиосъобщения (WRC‑15)“.

( 8 ) Предложение за решение на Съвета от 29 май 2015 г. относно позицията, която трябва да се заеме от името на Европейския съюз на Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (WRC‑15) в рамките на Международния съюз по далекосъобщения (ITU) (COM(2015) 234 окончателен).

( 9 ) Заключения на Съвета от 26 октомври 2015 г. относно Световната конференция по радиосъобщения през 2015 г. (WRC‑15) на Международния съюз по далекосъобщения (ITU) (ST 13460 2015 INIT) (2015/0119 (NLE) (цитирани тук без бележките под линия).

( 10 ) Вж. решение от 19 ноември 2013 г., Комисия/Съвет (C‑63/12, EU:C:2013:752, т. 28 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия (60/81, EU:C:1981:264, т. 9), от което следва, че формата, под която се приемат актовете или решенията, по принцип не е от значение, що се отнася до възможността те да бъдат предмет на жалба за отмяна.

( 11 ) Вж. в този смисъл решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 44), от което следва, че такова решение поражда задължителни правни последици, доколкото с него се установява позицията на Съюза в рамките на съответния орган, и което има обвързващ характер, от една страна, по отношение на Съвета и Комисията, и от друга страна, спрямо държавите членки, доколкото им налага да защитават посочената позиция.

( 12 ) Страните считат, че член 114 ДФЕС е материалното правно основание, а член 218, параграф 9 ДФЕС — процесуалното правно основание на обжалвания акт. Вж. точка 27 от настоящото заключение.

( 13 ) Вж. точка 70 от настоящото заключение.

( 14 ) Решение от 13 юли 2004 г., Комисия/Съвет (C‑27/04, EU:C:2004:436, т. 44—51).

( 15 ) Решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 27).

( 16 ) Вж. в този смисъл решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 25—28).

( 17 ) Вж. в този смисъл решение от 13 юли 2000 г., Salzgitter/Комисия (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, т. 55—57), на което се позовава Федерална република Германия, относно задължението на съда на Съюза да разглежда служебно неспазването на срока за уведомяване за помощи, доколкото става въпрос за констатация, засягаща компетентността на Комисията да разреши съответната помощ. Вж. също така заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело British Airways/Комисия (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, т. 100 и бележка под линия 54).

( 18 ) Вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2015 г., Съвет/Комисия (C‑73/14, EU:C:2015:663, т. 63).

( 19 ) Вж. в този смисъл решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 55).

( 20 ) Принципът на предоставена компетентност се прилага по отношение както на вътрешната, така и на международната дейност на Съюза. Вж. становище 2/94 (Присъединяване на Общността към ЕКПЧ [Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи]) от 28 март 1996 г. (EU:C:1996:140, т. 24).

( 21 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Германия/Съвет (C‑600/14, EU:C:2017:296, т. 60).

( 22 ) Вж. относно разграничението между, от една страна, съществуването на външна компетентност на Съюза, определена в член 216, параграф 1 ДФЕС, и от друга страна, евентуално изключителния характер на тази компетентност, определена в член 3, параграф 2 ДФЕС, заключението на генералния адвокат Sharpston по становище 2/15 (Споразумение за свободна търговия със Сингапур), EU:C:2016:992, т. 64) и заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Германия/Съвет (C‑600/14, EU:C:2017:296, т. 80). Вж. също, макар и по-малко подробно, становище 2/15 от 16 май 2017 г. (EU:C:2017:376, т. 171 и 172), становище 1/13 (Присъединяване на трети държави към Хагската конвенция) от 14 октомври 2014 г. (EU:C:2014:2303, т. 67—74) и становище 2/91 (Конвенция № 170 на МОТ) от 19 март 1993 г. (EU:C:1993:106, т. 7).

( 23 ) Решение от 6 октомври 2015 г., Съвет/Комисия (C‑73/14, EU:C:2015:663, т. 64 и 65). Вж. също така Rosas, A., „Recent Case Law of the European Court of Justice Relating to Article 218 TFEU », The EU as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amicorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, издатели Czuczai, J., и Naert, F., Brill/Nijhoff, 2017, стр. 370 и 371. Вж. относно историята на създаването на член 218, параграф 9 ДФЕС, заключението на генералния адвокат Cruz Villalón по дело Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:289, т. 39—52) и заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Съвет/Комисия (C‑73/14, EU:C:2015:490, т. 69—74).

( 24 ) Съгласно член 2, параграф 2 ДФЕС, когато Договорите предоставят на Съюза компетентност, споделена с държавите членки в определена област, Съюзът и държавите членки могат да законодателстват и да приемат правно обвързващи актове в тази област. Държавите членки упражняват своята компетентност, доколкото Съюзът не е упражнил своята. Вж. също в този смисъл решение от 14 юли 1976 г., Kramer и др. (3/76, 4/76 и 6/76, EU:C:1976:114, т. 39 и 40).

( 25 ) Относно изискването за единство на международното представителство на Съюза и държавите членки, когато се оказва, че по своя предмет дадено международно споразумение спада отчасти към сферата на компетентност на Съюза и отчасти към тази на държавите членки, вж. становище 2/00 (Протокол от Картахена по отношение на биологичната безопасност) от 6 декември 2001 г. (EU:C:2001:664, т. 18 и цитираната съдебна практика) и решение от 20 април 2010 г., Комисия/Швеция (C‑246/07, EU:C:2010:203, т. 73). Вж. в по-общ план заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Комисия/Съвет (C‑28/12, EU:C:2015:43, т. 58—63 и цитираната съдебна практика).

( 26 ) В това отношение вж. трета алинея от последната разпоредба, според която държавите членки съдействат на Съюза при изпълнението на неговите задачи и се въздържат от всякакви мерки, които биха могли да застрашат постигането на целите на Съюза. Вж. също така решение от 20 април 2010 г., Комисия/Швеция (C‑246/07, EU:C:2010:203, т. 71 и цитираната съдебна практика), в което Съдът уточнява, че задължението за лоялно сътрудничество е с общо приложение и не зависи нито от това дали съответната компетентност на Съюза е изключителна или не, нито от евентуалното право на държавите членки да поемат задължения по отношение на трети държави.

( 27 ) Вж. точка 4 от настоящото заключение. Вж. също така решение от 12 февруари 2009 г., Комисия/Гърция (C‑45/07, EU:C:2009:81, т. 31), от което следва, че обстоятелството, че Съюзът няма статут на член на международна организация, не е пречка за ефективното упражняване на външната компетентност на Съюза, по-специално чрез посредничеството на държавите членки, действащи солидарно в интерес на Съюза.

( 28 ) Вж. в този смисъл решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 44) и бележка под линия 11 от настоящото заключение.

( 29 ) Вж. по-специално член 3, параграф 5 и член 21 ДЕС. Вж. също член 220 ДФЕС.

( 30 ) Решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 31 ) По посоченото дело Съветът е поддържал, че съгласно член 3, параграф 2 ДФЕС Съюзът разполага с изключителна външна компетентност в областите, обхванати от обжалваното решение, докато Федерална република Германия и встъпилите държави членки са считали, че компетентността на Съюза е споделена. Вж. решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 34 и 43).

( 32 ) Вж. точка 27 от настоящото заключение.

( 33 ) Вж. по-специално членове 8а—9б от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година (ОВ L 337, 2009 г., стр. 37, наричана по-нататък „Директива 2002/21“), членове 5—8 и 10—14 от Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183), изменена с Директива 2009/140, Решение № 676/2002/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно регулаторната рамка за политиката на Европейската общност в областта на радиочестотния спектър (Решение за радиочестотния спектър) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 163) и Решение № 243/2012. Вж. също така Директива 91/287/ЕИО на Съвета от 3 юни 1991 година относно честотната лента, определена за координирано въвеждане на цифрови европейски безжични далекосъобщения (DECT) в Общността (ОВ L 144, 1991 г., стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 10, стр. 92) и Директива 87/372/ЕИО на Съвета от 25 юни 1987 година за честотните ленти, които ще бъдат запазени за координираното въвеждане на обществени общоевропейски наземни клетъчни цифрови мобилни комуникации в Общността (ОВ L 196, 1987 г., стр. 85; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 7, стр. 252), изменена с Директива 2009/114/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година (ОВ L 274, 2009 г., стр. 25).

( 34 ) Вж. по-специално член 9, параграф 1, втора алинея, както и параграф 4 и съображение 30 от Директива 2002/21, член 1, параграф 3, както и съображения 18 и 19 от Решение № 676/2002, съображение 22 от Решение № 243/2001, съображение 7 от Директива 87/372. Вж. също така член 8 от Директива 2002/20, който препраща по-общо към „международните споразумения“. Относно Радиорегламента вж. точка 5 от настоящото заключение.

( 35 ) Вж. бележка под линия 33 от настоящото заключение.

( 36 ) Вж. по-специално Решение 2004/545/ЕО на Комисията от 8 юли 2004 година за хармонизиране на радиочестотния спектър в обхвата от 79 GHz за използване от късообхватни радарни устройства за МПС в Общността (ОВ L 241, 2004 г., стр. 66; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 45, стр. 124), което хармонизира радиочестотната лента между 77 и 81 GHz, Решение 2005/513/ЕО на Комисията от 11 юли 2005 година относно хармонизираното използване на радиочестотния спектър в честотната лента от 5 GHz за внедряване на безжични системи за достъп, включително местни радиомрежи (WAS/RLAN) (ОВ L 187, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 49, стр. 844 и поправка в ОВ L 238, 2005 г., стр. 26), изменено с Решение 2007/90/ЕО на Комисията от 12 февруари 2007 година (ОВ L 41, 2007 г., стр. 10), което хармонизира радиочестотните ленти 5 150—5 350 MHz и 5 470—5 725 MHz; Решение 2008/411/ЕО на Комисията от 21 май 2008 година относно хармонизирането на радиочестотната лента 3 400—3 800 MHz за наземни системи, позволяващи предоставяне на електронни съобщителни услуги в Общността (ОВ L 144, 2008 г., стр. 77), изменено с Решение за изпълнение 2014/276/ЕС на Комисията от 2 май 2014 година (ОВ L 139, 2014 г., стр. 18); Решение 2008/671/ЕО на Комисията от 5 август 2008 година относно хармонизираното използване на радиочестотния спектър в честотната лента 5 875—5 905 MHz за свързани с безопасността приложения на интелигентните транспортни системи (ИТС) (ОВ L 220, 2008 г., стр. 24) и Решение за изпълнение (ЕС) 2015/750 на Комисията от 8 май 2015 година относно хармонизирането на радиочестотната лента 1 452—1 492 MHz за наземни системи, позволяващи предоставянето на електронни съобщителни услуги в Съюза (ОВ L 119, 2015 г., стр. 27). Относно радиочестотните ленти, обхванати от обжалвания акт, вж. точка 12 от настоящото заключение.

( 37 ) Вж. точка 3 от изложението на мотивите към предложението на Комисията от 29 май 2015 г. (посочено по-горе). Освен това в него Комисията се позовава на становището на Групата за политиката в областта на радиочестотния спектър (RSPG), представено на 19 февруари 2015 г., „RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15“ (RSPG15‑593 окончателен).

( 38 ) Член 3, параграф 2 предвижда, че Съюзът разполага с изключителна компетентност за сключване на международни споразумения по-специално доколкото това може да засегне общите правила или да промени техния обхват.

( 39 ) Вж. становище 3/15 (Маракешки договор за достъпа до публикувани произведения) от 14 февруари 2017 г. (EU:C:2017:114, т. 105—107) и в този смисъл становище 2/15 от 16 май 2017 г. (EU:C:2017:376, т. 180 и 181). Вж. в тази връзка съображение 10 от Решение № 243/2012, съгласно което „[м]акар и управлението на радиочестотния спектър да продължава да е в голяма степен въпрос от национална компетентност, то следва да се осъществява в съответствие с действащото право на Съюза и да позволява действия за следване на политиките на Съюза“. Вж. също така съображение 28 от Директива 2009/140, съгласно което „[м]акар управлението на радиочестотния спектър да остава в компетентността на държавите членки, стратегическото планиране, координацията и, при необходимост, хармонизирането на общностно равнище могат да спомогнат да се гарантира, че ползвателите на радиочестотния спектър извличат максимална полза от вътрешния пазар и че интересите на ЕС могат да бъдат ефективно защитавани в световен мащаб“.

( 40 ) Вж. точка 46 от настоящото заключение.

( 41 ) Вж. член 1, параграф 4 от Решение № 676/2002 и член 1, параграф 3, втора алинея от Решение № 243/2012. Вж. също в този смисъл съображение 7 от Директива 2002/21. Вж. също в тази връзка член 4, параграф 2 ДЕС, съгласно който Съюзът зачита съществените функции на държавата и по-специално онези, които имат за цел да осигуряват нейната териториална цялост, да поддържат обществения ред и да опазват националната сигурност, като последната остава единствено в рамките на отговорността на всяка държава членка, както и член 346, параграф 1, буква a) ДФЕС, съгласно който нито една държава членка не може да бъде задължавана да предоставя информация, чието разкриване тя счита за противоречащо на основните интереси на нейната сигурност.

( 42 ) Вж. точка 7 от настоящото заключение.

( 43 ) Вж. по-специално становище 2/91 (Конвенция № 170 на МОТ) от 19 март 1993 г. (EU:C:1993:106, т. 36 и цитираната съдебна практика) и решение от 28 април 2015 г., Комисия/Съвет (C‑28/12, EU:C:2015:282, т. 54).

( 44 ) Относно Световната конференция по радиосъобщения вж. член 13, параграфи 1 и 2 от Конституцията на ITU, възпроизведен в точка 6 от настоящото заключение, и член 7 от Конвенцията на ITU, приета от Допълнителната конференция на пълномощните представители в Женева (Швейцария) през 1992 г., с измененията, приети от конференциите на пълномощните представители, проведени в Киото (Япония) през 1994 г., в Минеаполис (Съединени щати) през 1998 г., в Маракеш (Мароко) през 2002 г., в Анталия (Турция) през 2006 г. и в Гуадалахара (Мексико) през 2010 г.

( 45 ) Относно понятието „актове с правно действие“ по смисъла на член 218, параграф 9 ДФЕС вж. решение от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 56 и сл.). Относно правно обвързващия характер на Радиорегламента и неговите изменения вж. член 4, параграф 3 от Конституцията на ITU, възпроизведен в точка 5 от настоящото заключение, и член 54 от Конституцията на ITU. Вж. също относно направеното в актовете на Съюза посочване на ITU и на Радиорегламента точка 46 и бележка под линия 34 от настоящото заключение.

( 46 ) Смятам, че в рамките на настоящата жалба Съдът не следва да се произнася по въпроса дали освен това Съветът е длъжен да приложи член 218, параграф 9 ДФЕС. Всъщност този въпрос не се поставя в конкретния случай, тъй като Съветът посочва, че при приемането на обжалвания акт действително е приложил посочената разпоредба.

( 47 ) Вж. точки 68 и 72 от настоящото заключение.

( 48 ) Вж. точки 81 и 82 от настоящото заключение.

( 49 ) Вж. по-специално заключенията на Съвета във връзка със съобщението на Комисията относно европейските позиции за Световните конференции по радиосъобщения (WRC‑2000) (Док. 7788/00), заключенията на Съвета във връзка със съобщението на Комисията, озаглавено „Световната конференция по радиосъобщения през 2007 г. на ITU (WRC‑07)“ (Док. 11991/07) и заключенията на Съвета относно Световната конференция по радиосъобщения през 2012 г. (WRC‑12) на Международния съюз по далекосъобщения (ITU) (Док. 10301/11).

( 50 ) Във връзка с посочването на правното основание на акт на Съюза вж. по аналогия решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 54 и цитираната съдебна практика), а що се отнася до избора на правилното правно основание, становище 1/08 (Споразумения за изменение на списъците със специфични задължения по GATS) [GATS – Общо споразумение по търговията с услуги]) от 30 ноември 2009 г. (EU:C:2009:739, т. 172 и цитираната съдебна практика). Вж. също така решение от 6 май 2008 г., Парламент/Съвет (C‑133/06, EU:C:2008:257, т. 60).

( 51 ) Вж. относно историята на създаване на член 218, параграф 9 ДФЕС бележка под линия 23 от настоящото заключение.

( 52 ) Решение от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия (60/81, EU:C:1981:264, т. 9). Вж. бележка под линия 10 от настоящото заключение.

( 53 ) Вж. по този въпрос точки 75 и 76 от настоящото заключение.

( 54 ) Обединено кралство не излага становище по въпроса за естеството или правните последици на обжалвания акт.

( 55 ) Вж. точки 17—23 от настоящото заключение.

( 56 ) Вж. точки 10 и 12 от настоящото заключение. Относно практиката, следвана от Съвета при предходните световни конференции по радиосъобщения, вж. точка 64 от настоящото заключение.

( 57 ) Вж. точка 62 от настоящото заключение.

( 58 ) Съгласно член 288 ДФЕС решението е задължително в своята цялост.

( 59 ) Действително формата на „заключения“ е предвидена в Договорите само за някои актове на Европейския съвет. Вж. член 148 ДФЕС.

( 60 ) Вж. точка 10 от настоящото заключение.

( 61 ) Вж. точка 12 от настоящото заключение.

( 62 ) Вж. в този смисъл решение от 1 октомври 2009 г., Комисия/Съвет (C‑370/07, EU:C:2009:590, т. 37 и 38).

( 63 ) Вж. решение от 14 юни 2016 г., Комисия/McBride и др. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, т. 47 и цитираната съдебна практика).

( 64 ) Вж. решение от 14 юни 2016 г., Комисия/McBride и др. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, т. 48 и цитираната съдебна практика).

( 65 ) Вж. точки 10 и 11 от настоящото заключение.

( 66 ) Вж. точка 12 от настоящото заключение.

( 67 ) Вж. в това отношение точка 40 от настоящото заключение.

( 68 ) Вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Обединено кралство/Съвет (C‑81/13, EU:C:2014:2449, т. 66), и особено заключението на генералния адвокат Kokott по дело Обединено кралство/Съвет (C‑81/13, EU:C:2014:2114, т. 98).

( 69 ) Вж. точка 72 и бележка под линия 59 от настоящото заключение.

( 70 ) Вж. решение от 28 юли 2016 г., Съвет/Комисия (C‑660/13, EU:C:2016:616, т. 31 и 32 и цитираната съдебна практика).

( 71 ) Вж. решения от 6 септември 2017 г., Словакия и Унгария/Съвет (C-643/15 и C-647/15, EU:C:2017:631, т. 149) и от 28 април 2015 г., Комисия/Съвет (C‑28/12, EU:C:2015:282, т. 42 и цитираната съдебна практика). Вж. също в този смисъл решение от 13 юли 2004 г., Комисия/Съвет (C‑27/04, EU:C:2004:436, т. 81).

( 72 ) Съгласно член 296, първа алинея ДФЕС, когато Договорите не предвиждат вида акт, който следва да се приеме, институциите решават това за всеки отделен случай при зачитане на приложимите процедури и принципа на пропорционалност.

( 73 ) Вж. точки 10 и 12 от настоящото заключение.

( 74 ) Съгласно посочената разпоредба, освен в някои изброени случаи, когато по силата на Договорите Съветът действа по предложение на Комисията, Съветът може да измени това предложение само като действа с единодушие.

( 75 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Комисия/Съвет (C‑114/12, EU:C:2014:224, т. 189).

( 76 ) В това отношение вж. решение от 6 септември 2017 г., Словакия и Унгария/Съвет (C-643/15 и C-647/15, EU:C:2017:631, т.148), в което Съдът констатира, че принципът на институционално равновесие забранява Европейският съвет да изменя предвидено в Договорите правило за гласуване с квалифицирано мнозинство, като посредством заключения, приети съгласно член 68 ДФЕС, наложи на Съвета правило за гласуване с единодушие.

( 77 ) Във връзка с избора на правното основание вж. по аналогия решения от 26 март 1987 г., Комисия/Съвет (45/86, EU:C:1987:163, т. 12) и от 23 февруари 1988 г., Обединено кралство/Съвет (68/86, EU:C:1988:85, т. 6).

( 78 ) Заключение на генералния адвокат Sharpston по дело Комисия/Съвет (C‑114/12, EU:C:2014:224, т. 189). В този смисъл вж. също заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Комисия/Съвет (C‑28/12, EU:C:2015:43, т. 81).