ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Y. BOT

представено на 19 април 2018 година ( 1 )

Дело C‑137/17

Van Gennip BVBA

Antonius Johannes Maria ten Velde

Original BVBA

Antonius Cornelius Ignatius Maria van der Schoot

(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Първоинстанционен съд Антверпен, Белгия)

„Преюдициално запитване — Директива 2006/123/ЕО — Директива 2007/23/ЕО — Директива 2013/29/ЕС — Пускане на пазара и свободно движение на пиротехнически изделия — Свобода на установяване — Национални ограничителни мерки — Обществен ред — Наказателни санкции — Разрешителен режим“

1. Настоящото дело води началото си от наказателни производства, водени срещу търговци на дребно с пиротехнически изделия, и е повод Съдът да се произнесе относно приложното поле на директивите за пиротехническите изделия, относно съвместимостта с правото на Съюза на национална правна уредба, която ограничава продажбата на пиротехнически изделия, съдържащи повече от един килограм пиротехнически заряд ( 2 ), и относно съвместимостта на двоен разрешителен режим за съхраняване на пиротехнически изделия с Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар ( 3 ).

I. Правна уредба

А. Правото на Съюза

1. Директивата за услугите

2. Член 1, параграф 5 от Директивата за услугите гласи: „Настоящата директива не засяга правилата на наказателното право на държавите членки. Независимо от това, държавите членки не могат да ограничават свободата да се предоставят услуги чрез прилагане на наказателноправни разпоредби, които специално регулират или влияят на достъпа до или упражняването на дейност по предоставянето на услуги, заобикаляйки правилата, залегнали в настоящата директива“.

3. Съгласно член 2, параграф 1 от тази директива: „Настоящата директива се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава членка“.

4. В глава III от посочената директива, озаглавена „Свобода на установяване за доставчиците“, е включен член 9, озаглавен „Разрешителни режими“, който в параграф 1 предвижда: „Държавите членки не поставят достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в зависимост от разрешителен режим, освен ако не са изпълнени следните условия: a) разрешителният режим не дискриминира съответния доставчик; б) необходимостта от разрешителен режим е оправдана от наложителни причини, свързани с обществения интерес; в) преследваните цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки, особено когато последваща инспекция е твърде късно действие, за да бъде действително ефективно“.

5. Член 10 от Директивата за услугите посочва: „1. Разрешителните режими се основават на критерии, които изключват възможността компетентните власти да упражняват своите правомощия за оценка по произволен начин. 2. Критериите, посочени в параграф 1 са: a) недискриминационни; б) оправдани от наложителни причини, свързани с обществения интерес; в) пропорционални на целта на този обществен интерес; г) ясни и недвусмислени; д) обективни; е) предварително известни на обществеността; ж) прозрачни и достъпни. […] 7. Настоящият член не се намесва в разпределението на компетентности на местно и регионално ниво между органите на държавите членки, предоставящи разрешения“.

2. Директива 2007/23/ЕО

6. Съображение 4 от Директива 2007/23/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 май 2007 година относно пускането на пазара на пиротехнически изделия ( 4 ) гласи: „Директива 96/82/ЕО на Съвета от 9 декември 1996 г. относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества[ ( 5 )] установява изисквания за безопасност за предприятия, в които има взривни вещества, включително пиротехнически вещества“.

7. Член 1 от тази директива гласи: „1. Настоящата директива установява правила, предназначени за постигане свободното движение на пиротехнически изделия във вътрешния пазар, като същевременно гарантира висока степен на закрила на човешкото здраве и обществената сигурност и защита и безопасност на потребителите и отчита съответните аспекти, свързани с опазване на околната среда. 2. Настоящата директива установява съществените изисквания за безопасност, на които пиротехническите изделия следва да отговарят с оглед пускането им на пазара. […]“.

8. Член 2 от посочената директива предвижда: „За целите на настоящата директива: 1) „Пиротехническо изделие“ означава всяко изделие, което съдържа взривни вещества или взривна смес от вещества, предназначено да произведе топлина, светлина, звук, газ или дим или комбинация от такива ефекти чрез самоподдържащи се екзотермични химични реакции. […] 3) „Фойерверк“ означава пиротехническо изделие за увеселителни цели. […] 8) „Дистрибутор“ означава всяко физическо или юридическо лице в търговската верига, което предоставя пиротехническо изделие на пазара в хода на стопанската си дейност. […]“.

9. Член 6 от Директива 2007/23 гласи: „1. Държавите членки не могат да забраняват, ограничават или предотвратяват пускането на пазара на пиротехнически изделия, които отговарят на изискванията на настоящата директива. 2. Разпоредбите на настоящата директива не представляват пречка за предприемане на мерки от държава членка с оглед осигуряване на обществен ред, обществена сигурност или безопасност или опазване на околната среда, с които се забранява или ограничава притежаването, употребата и/или продажбата на широката общественост на фойерверки от категории 2 и 3, сценични пиротехнически изделия и други пиротехнически изделия. […]“.

10. Съгласно член 20, първа алинея от тази директива: „Държавите членки установяват правила относно санкциите, приложими за нарушения на разпоредбите на националното право, приети съгласно настоящата директива, и гарантират тяхното прилагане. Предвидените санкции са ефективни, съразмерни и възпиращи“.

3. Директива 2013/29/ЕС

11. Член 45 от Директива 2013/29/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 12 юни 2013 година за хармонизиране на законодателствата на държавите членки за предоставяне на пазара на пиротехнически изделия ( 6 ) гласи: „Държавите членки установяват система от санкции, приложими за нарушения от страна на икономическите оператори на разпоредбите на националното право, приети съгласно настоящата директива, и предприемат всички необходими мерки, за да гарантират тяхното прилагане. Такива правила могат да включват наказателни санкции при тежки нарушения. Предвидените санкции са ефективни, съразмерни и възпиращи“.

Б. Белгийското право

12. Съгласно член 5 от Wet betreffende ontplofbare en voor de deflagratie vatbare stoffen en mengsels en de daarmede geladen tuigen (Закон за взривните и огнеопасните вещества и смеси и заредените с тях устройства) ( 7 ) от 28 май 1956 г.: „За неспазване на разпоредбите, приети съгласно член 1, се налага наказание лишаване от свобода за срок от петнадесет дни до две години и глоба в размер от сто до хиляда франка, или само едно от двете наказания“.

13. Член 200 от Кoninklijk besluit houdende algemeen reglement betreffende het fabriceren, opslaan, onder zich houden, verkopen, vervoeren en gebruiken van springstoffen (Кралски указ за определяне на общи правила за производство, съхранение, притежаване, търговия, превоз и употреба на взривни вещества) ( 8 ) от 23 септември 1958 г. гласи: „Не се разрешава съхранението на взривни вещества в количества, надхвърлящи количествата, допустими за притежаване съгласно член 265, освен в магазини и складове, притежаващи надлежно разрешение“.

14. Съгласно член 257 от този указ: „Продажбата на всякакъв вид взривни вещества в количества над разрешените за притежаване от частни лица, посочени в член 265, е разрешена само при следните условия: 1° купувачът притежава разрешение за превозване, посочено в член 72; 2° купувачът притежава разрешение за съхранение или за временно притежаване на тези вещества; 3° купувачът докаже, че извършва стопанска дейност в областта на взривните вещества в качеството си на производител, търговец или потребител на взривни вещества. Условието, посочено в точка 2, се прилага само когато купените стоки са предназначени за съхранение или временно притежаване на територията на Белгия. Продавачът проверява и съхранява всички документи, представени от купувачите като доказателство за спазване на задълженията по първа алинея. Тези документи се държат на разположение на служителите на Direction générale Qualité et Sécurité du Service public fédéral Économie, P.M.E., Classes moyennes et Énergie (Главна дирекция „Качество и безопасност“ към Федералната публична служба за икономика, МСП, средна класа и енергетика) и на полицейските и съдебните органи в обектите, където се извършват продажбите, в продължение на не по-малко от три години“.

15. Член 260 от Кралския указ за взривните вещества гласи: „Търговците на дребно задължително трябва да притежават разрешение за съхранение; те могат да притежават или да продават в минимални количества само взривни вещества, различни от посочените в член 261. Техните складове трябва да бъдат разположени и организирани, както е посочено в член 251“.

16. Съгласно член 261 от този указ: „Видът и количествата взривни вещества, които могат да бъдат съхранявани от търговците на дребно, се определят във всеки конкретен случай със заповедта за издаване на разрешение според степента на безопасност на съответния склад. Не могат да се притежават следните изделия над посочените по-долу количества: […] 2° фойерверки и сигнални ракети в количество, съдържащо над петдесет килограма [ПТЗ]; […]“.

17. В член 265 от посочения указ се посочва: „Не се изисква разрешение за притежаване на: […] 7° фойерверки и сигнални ракети в количество, съдържащо до [един] килограм [ПТЗ]“.

18. Член 300, първа алинея от Кралския указ за взривните вещества гласи: „За нарушения на разпоредбите на настоящия правилник, с изключение на член 295, на указите за изпълнение на тези разпоредби, както и на разпоредбите на заповедите за издаване на разрешения, се налагат наказанията, предвидени в Закона от 28 май 1956 г.“

II. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси

19. Van Gennip BVBA, Original BVBA, г‑н Antonius ten Velde и г‑н Antonius van der Schoot са подсъдими по делото в главното производство.

20. Original е предприятие, чието седалище е в граничния град Олен (Белгия), недалеч от Нидерландия, и което извършва внос, търговия на едро и дистрибуция на фойерверки. За тази цел то разполага по-конкретно с два търговски обекта в Барле Хертог (Белгия), община, разположена отчасти в провинция Северен Брабант (Нидерландия) и обградена от всички страни от община Барле Насау (Нидерландия), които се експлоатират от Van Gennip, чието седалище е в Барле Хертог. Г‑н Ten Velde и г‑н Van der Schoot, нидерландски граждани, са отговорници на посочените търговски обекти, а именно съответно на Zena-Tabak-O-Tiek и Zena-De Bunker.

21. Четиримата подсъдими в главното производство по същество са преследвани в качеството им на търговци на дребно на пиротехнически изделия за това, че съхраняват фойерверки, съдържащи ПТЗ в количество над максималното тегло, посочено в издадените им от белгийските органи разрешения, за това, че съхраняват фойерверки в складове, които нямат съответното разрешение, и за продажбата на количество фойерверки, надхвърлящо един килограм ПТЗ, на частно лице, което не разполага с необходимото разрешение.

22. От акта за преюдициално запитване се установява, че г‑н Ten Velde и г‑н Van der Schoot твърдят, че инкриминирането на нарушенията в белгийското законодателство противоречи на член 45 от Директива 2013/29, според който наказания се налагат за тежки нарушения, и че нито едно от деянията, в които са обвинени, не представлява такова нарушение.

23. Според акта за преюдициално запитване подсъдимите и Оpenbaar ministerie (Прокуратура, Белгия) са на противоположни становища по въпроса дали задължението за притежаване едновременно на федерално разрешение за взривни вещества и на регионално разрешение с оглед на опазване на околната среда съответства на Директива 2007/23, на Директива 2013/29 и на Директивата за услугите. В частност, някои от подсъдимите твърдят, че доколкото белгийското законодателство противоречи на правото на Съюза, някои от деянията, в които са обвинени, не могат да се считат за противозаконни.

24. Тълкуването на правото на Съюза би могло да окаже влияние върху наказуемостта или ненаказуемостта на деянията, в които са обвинени подсъдимите.

25. При това положение Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Първоинстанционен съд Антверпен, Белгия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Могат ли следните нарушения на белгийското законодателство за пиротехнически изделия да се квалифицират като „тежки нарушения“ по смисъла на член 45 от Директива 2013/29: a) продажбата на пиротехнически изделия с 2,666 kg [ПТЗ], което е нарушение на член 265, точка 7 и член 257 от Кралския указ за взривните вещества, ко[и]то забраняват продажбата на пиротехнически изделия с повече от един килограм ПТЗ, когато потребителят няма издадено индивидуално административно разрешение за притежаване на по-голямо количество пиротехнически изделия; б) надхвърляне на определените ограничения за съхранение и неспазване на предвидените във федерално разрешение за фойерверки места за съхранение, въпреки че вече е издадено регионално разрешение с оглед на опазване на околната среда за съхраняване на съответните по-големи количества на съответните места; в) временно складиране на малки количества пиротехнически изделия на различни места, които не са специално разрешени за складиране, в обект на търговец на пиротехнически изделия на дребно, който има както федерално разрешение за фойерверки, така и регионално разрешение с оглед на опазване на околната среда? 2) Допуска ли принципът на свободно движение на пиротехнически изделия по смисъла на член 6, параграф 1 от Директива 2007/23 (понастоящем член 4, параграф 1 от Директива 2013/29), евентуално във връзка с член 10 от Директива[та за услугите], национална правна уредба, която във връзка с търговията на дребно предвижда две изисквания по отношение на местата за съхранение на пиротехнически изделия, които отговарят на изискванията на [Директива 2007/23], от една страна, да има издадено въз основа на разпоредбите за производство, съхранение, притежаване, търговия, превоз и употреба на взривни вещества разрешение, а от друга страна, разрешение, издадено въз основа на разпоредбите за разрешения за структури с вредни въздействия с оглед на опазване на околната среда, въпреки че двата разрешителни режима по същество имат една и съща цел (превантивна преценка на рисковете за безопасността) и един от тези разрешителни режими (в случая този по отношение на взривните вещества) предвижда (много) ниско количествено ограничение за съхраняване на фойерверки (от 50 kg ПТЗ, тоест активно вещество)? 3) Допуска ли принципът на свободно движение на пиротехнически изделия по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2013/29 […] и член 6, параграф [1] от Директива 2007/23 […] (евентуално във връзка с членове 34 ДФЕС, 35 ДФЕС и 36 ДФЕС), съчетан с принципа на пропорционалност, национална правна уредба, която забранява притежаването или употребата от потребители и продажбата на потребители на фойерверки (фойерверки от категории 2 и 3 по смисъла на Директива 2007/23), които съдържат повече от един килограм ПТЗ?“.

III. Анализ

А. По първия преюдициален въпрос

26. С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали нарушенията, за които са преследвани подсъдимите в главното производство, представляват тежки нарушения по смисъла на член 45 от Директива 2013/29.

27. В това отношение, както подчертават много от страните в съдебното заседание, деянията, за които са преследвани подсъдимите в главното производство, са извършени между 22 ноември 2010 г. и 27 януари 2013 г. и следователно предхождат приемането и влизането в сила на Директива 2013/29 ( 9 ).

28. Освен това, за разлика от член 45 от Директива 2013/29, член 20 от Директива 2007/23 не указва, че държавите членки могат да предвидят наказателни санкции при тежки нарушения, а се ограничава до това да обяви, че последните установяват правила относно санкциите, приложими за нарушения на разпоредбите на националното право, приети съгласно тази директива, и че тези санкции трябва да бъдат ефективни, съразмерни и възпиращи.

29. При това положение аз считам, че не следва да бъде тълкувано понятието „тежки нарушения“, което се съдържа само в Директива 2013/29, тъй като тази директива не е приложима ratione temporis по делото в главното производство.

30. От друга страна, дори да се предположи, че се твърди, че член 45 от Директива 2013/29 е lex melior, който трябва да се прилага с обратна сила, тъй като, за разлика от член 20 от Директива 2007/23, той разрешава на държавите членки да предвидят наказателни санкции само при тежки нарушения, според мен това твърдение не би могло да се приеме.

31. Най-напред е уместно да се отбележи, че от всяка от тези разпоредби следва, че държавите членки не само са длъжни да предвидят санкции, приложими за нарушения на разпоредбите на националното право, приети съгласно Директива 2007/23 и Директива 2013/29, но и че тези санкции трябва да бъдат ефективни, съразмерни и възпиращи ( 10 ).

32. Това задължение на държавите членки произтича от специфичните особености, свързани с прилагането и изпълнението на правото на Съюза. Всъщност прилагането и изпълнението са възложени до голяма степен на държавите членки ( 11 ) и за да бъде гарантирана ефикасността на правната уредба относно пиротехническите изделия, тя трябва да бъде допълнена с режим на санкции, който държавите членки следва да определят ( 12 ).

33. Поради това разпоредби като член 20 от Директива 2007/23 или член 45 от Директива 2013/29 са класика ( 13 ) в правото на Съюза, тъй като те винаги са само отражение на sui generis естеството на прилагането и изпълнението на правото на Съюза ( 14 ).

34. Предложеното от подсъдимите в главното производство тълкуване на тези разпоредби има за цел да им придаде обхват, какъвто те нямат.

35. Всъщност следва да се посочи, че тези разпоредби не определят нито деянията, нито приложимите санкции ( 15 ), а единствено посочват, че държавите членки имат задължението да предвидят последните.

36. В това отношение следва да се подчертае, че Директива 2007/23 и Директива 2013/29 се основават съответно на член 95 ДЕО (понастоящем член 114 ДФЕС) и на член 114 ДФЕС, а не на член 83 ДФЕС. Следователно, за разлика от актовете, основаващи се на последната разпоредба, директиви 2007/23 и 2013/29 прогласяват правила, които имат за цел да осигурят свободното движение на пиротехнически изделия на вътрешния пазар, а не норми, които имат за цел да установят минимални правила в областта на наказателноправните санкции, приложими към определени действия или поведение ( 16 ).

37. От друга страна, доколкото член 20 от Директива 2007/23 не уточнява естеството на санкциите, които държавите членки могат да приемат, текстът на тази разпоредба несъмнено им дава право да определят естеството на санкциите и следователно да налагат наказателни санкции в случай на нарушение на националните разпоредби, приети съгласно Директива 2007/23 ( 17 ).

38. Накрая, според мен това тълкуване не се поставя под съмнение от промяната в текста, направена от законодателя при съставянето на член 45 от Директива 2013/29, тъй като този текст не би могъл да води до ограничаване на свободата на преценка на държавите членки относно естеството на санкциите, приети съгласно член 20 от Директива 2007/23 ( 18 ).

39. Следва обаче да се припомни, че обстоятелството, че национална юрисдикция формално е посочила в преюдициален въпрос някои разпоредби от правото на Съюза, не е пречка Съдът да предостави на тази юрисдикция всички насоки за тълкуване, които могат да бъдат полезни за делото, с което е сезирана, независимо дали тя се е позовала или не на тях във въпросите си. Във връзка с това задачата на Съда е да изведе от всички предоставени от националния съд обстоятелства, и по-специално от мотивите към акта за преюдициално запитване, разпоредбите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора ( 19 ).

40. В това отношение, първо, следва да се отбележи, че доколкото деянията, за които са преследвани подсъдимите в главното производство, са извършени между 22 ноември 2010 г. и 27 януари 2013 г., те попадат в приложното поле ratione temporis на Директива 2007/23. Поради това считам, че за да бъде даден полезен отговор на запитващия съд, е уместно преюдициалният въпрос да бъде преформулиран, за да се установи дали член 20 от тази директива позволява на държавите членки да налагат наказателни санкции.

41. Както подчертах в точка 37 от настоящото заключение, отговорът на този въпрос безспорно е положителен. Въпреки това запитващият съд следва да провери дали санкциите са ефективни, съразмерни и възпиращи.

42. Второ, от втория преюдициален въпрос следва, че запитващият съд не изключва възможността белгийският двоен разрешителен режим за съхраняване на пиротехнически изделия с цел продажба да попада в приложното поле на Директивата за услугите. Освен това две нарушения, посочени в първия преюдициален въпрос, са нарушения на условията на разрешенията, издадени въз основа на този двоен разрешителен режим. Следователно е уместно да се определи дали държавите членки могат да предвидят наказателни санкции в случай на нарушение на националното законодателство, регламентиращо достъпа до или упражняването на дейности по предоставянето на услуги.

43. Доколкото член 1, параграф 5 от Директивата за услугите гласи, че тя не засяга правилата на наказателното право на държавите членки, при условие че те не водят до заобикаляне на правилата, залегнали в тази директива, отговорът на този въпрос е положителен.

44. По всички тези съображения считам, че на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че без да е необходимо да се определя дали разглежданите нарушения са тежки нарушения, член 20 от Директива 2007/23 и член 1, параграф 5 от Директивата за услугите следва да бъдат тълкувани в смисъл, че държавите членки могат да предвидят наказателни санкции, при условие че — що се отнася до Директива 2007/23 — тези санкции са ефективни, съразмерни и възпиращи, и че — що се отнася до Директивата за услугите — националните разпоредби не водят до заобикаляне на правилата на тази директива, което запитващата юрисдикция следва да провери.

Б. По втория преюдициален въпрос

45. С втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали принципът на свободно движение на пиротехнически изделия, предвиден в член 6, параграф 1 от Директива 2007/23, евентуално във връзка с член 10 от Директивата за услугите, допуска национална правна уредба, която във връзка с търговията на дребно изисква местата за съхранение на пиротехнически изделия, отговарящи на изискванията на Директива 2007/23, да притежават две разрешения, от една страна, разрешение, издадено въз основа на законодателството относно производството, съхранението, притежаването, търговията на дребно, превоза и употребата на взривни вещества, и от друга страна, разрешение, издадено съгласно законодателството за структурите с вредни въздействия върху околната среда, макар тези два разрешителни режима да имат една и съща цел, а именно превенция на рисковете за безопасността, и един от тези разрешителни режими предвижда ниско количествено ограничение за съхраняване на фойерверки.

46. В това отношение, макар запитващият съд да посочва Директива 2007/23 и Директивата за услугите, считам, че разглежданата национална правна уредба не попада в приложното поле на първата.

47. Всъщност Директива 2007/23 регламентира третирането на пиротехническите изделия преди пускането им на пазара, както и пускането им на пазара. Тя обаче регламентира съхранението само доколкото има пряко въздействие върху характеристиките и безопасността на тези изделия. Така от съображение 4 от Директива 2007/23 ( 20 ) и от член 14, параграфи 1 и 2 от тази директива по-конкретно се установява, че съхранението попада в приложното поле на този текст само доколкото условията за съхранение не трябва да застрашават съответствието на пиротехническото изделие със съществените изисквания за безопасност, прогласени в посочената директива.

48. Съхранението на пиротехническите изделия, съответстващи на изискванията на Директива 2007/23 и предназначени за продажба на дребно, попада в обхвата на националната правна уредба.

49. Освен това, макар да е вярно, че двойният разрешителен режим, посочен в точка 23 от настоящото заключение, се отнася формално до съхранението на пиротехнически изделия, а не до достъпа до или упражняването на търговия на дребно с тези изделия, която представлява „услуга“ за целите на прилагане на Директивата за услугите ( 21 ), съхранението на пиротехнически изделия, предназначени за продажба, е необходима предпоставка за тази търговия на дребно.

50. Всъщност, от една страна, от представената на Съда преписка се установява, че разглежданите разпоредби на Кралския указ за взривните вещества се отнасят до „търговците на дребно“ и следователно до съхранението с цел продажба. От друга страна, поставянето на изискване за разрешение за количеството пиротехнически изделия, което може да бъде съхранявано в рамките на търговията на дребно, безспорно оказва влияние както върху достъпа до тази дейност, така и до нейното упражняване. Така липсата на разрешение за съхранение или разрешение за много малко количество могат на практика да ограничат достъпа до тази дейност или нейното упражняване.

51. Поради това считам, че на втория преюдициален въпрос следва да се отговори от гледна точка на Директивата за услугите, и в частност на член 10 от нея ( 22 ).

52. Отбелязвам също така, че обхватът на поставения от запитващия съд въпрос е, in fine, ограничен, доколкото се поставя въпросът относно съвместимостта на белгийския двоен разрешителен режим с правото на Съюза, а не относно съвместимостта на регионалната и федералната система с правото на Съюза.

53. В това отношение доводите на подсъдимите в главното производство, според които двата разрешителни режима преследват една и съща цел, почиват върху погрешно предположение.

54. Всъщност от обясненията, дадени от белгийското правителство в съдебното заседание, се установява, че що се отнася до подсъдимите в главното производство, съхранението на пиротехнически изделия с цел продажба изисква получаването на две разрешения. От една страна местните власти, които са компетентни в областта на опазването на околната среда, трябва да издадат разрешение във връзка с опазването на околната среда, което дава право на съхранение на определено количество пиротехнически изделия, съдържащи определено количество ПТЗ. От друга страна, федералните власти, които са отговорни за безопасността и здравето на населението, трябва да издадат разрешение за съхранение на определено количество пиротехнически изделия, съдържащи определено количество ПТЗ.

55. Следователно, обратно на твърденията на подсъдимите в главното производство, тези разрешителни режими по необходимост имат различни цели и получаването на всяко от разрешенията е обвързано с различни критерии. В това отношение, макар наистина да е вярно, че допустимите по тези разрешения количества могат да се различават, тези режими не си противоречат, тъй като спазването на разрешението, определящо най-малкото количество, непременно води до спазване на другото разрешение.

56. Що се отнася до съответствието на разглеждания двоен разрешителен режим с член 10 от Директивата за услугите, параграф 1 от тази разпоредба изисква разрешителните режими да „се основават на критерии, които изключват възможността компетентните власти да упражняват своите правомощия за оценка по произволен начин“, а параграф 2 обявява тези критерии.

57. Считам, че белгийският режим отговаря на тези критерии.

58. Всъщност, първо, от гледна точка на информацията, с която разполага Съдът, по мое мнение критериите, на които се основава белгийският режим, са обосновани с императивно съображение от общ интерес, а именно защитата на обществената безопасност и околната среда, и поради обнародването на федералното и регионалното законодателство те са предварително известни на обществеността, прозрачни и достъпни.

59. Второ, по мое мнение тези критерии са ясни и недвусмислени. В това отношение, както вече подчертах, двата разрешителни режима не се припокриват и имат за цел защитата на различни обществени интереси, поради което не може да се приеме, че намесата на федералните и регионалните органи поставя под съмнение тази преценка. Освен това задължението за притежаване едновременно на федерално и на регионално разрешение само по себе си не може да бъде причина за несъвместимост с Директивата за услугите, доколкото законодателят на Съюза изрично посочва в член 10, параграф 7 от тази директива, че този член „не се намесва в разпределението на компетентности на местно и регионално ниво между органите на държавите членки, предоставящи разрешения“.

60. Трето, данните, с които разполага Съдът, не ми позволяват да преценя дали тези критерии са недискриминационни, пропорционални и обективни, поради което това трябва да бъде проверено от запитващата юрисдикция.

61. С оглед на всички изложени съображения считам, че белгийският двоен разрешителен режим за съхранение на пиротехнически изделия не е несъвместим с член 10 от Директивата за услугите, при условие че критериите за упражняването на правото на преценка на компетентните органи са недискриминационни, пропорционални и обективни, което запитващата юрисдикция следва да провери.

В. По третия преюдициален въпрос

62. С третия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали принципът на свободно движение на пиротехнически изделия, произтичащ от директиви 2007/23 и 2013/29, евентуално във връзка с членове 34 ДФЕС, 35 ДФЕС и 36 ДФЕС, съчетан с принципа на пропорционалност, допуска национална правна уредба, която забранява притежаването или употребата от потребители и продажбата на потребители на фойерверки, които съдържат повече от един килограм ПТЗ.

63. Първо, в производството пред Съда са изложени твърдения, че белгийската правна уредба представлява технически регламент по смисъла на Директива 98/34/ЕО ( 23 ) и при неуведомяване на Европейската комисия тази правна уредба е неприложима ( 24 ).

64. В съдебното заседание белгийското правителство изтъкна, че тъй като националната правна уредба е мярка, „необходима за защита на лица, по-специално на работниците, когато продуктите се използват“, посочена в член 1 от Директива 98/34, последната не била приложима.

65. Това твърдение не ми се струва убедително.

66. Всъщност, макар да е очевидно, както ще докажа, че белгийската правна уредба има за цел да защити обществената безопасност и безопасността на лицата, тази правна уредба се отнася не до употребата на продуктите, а до тяхната продажба.

67. Белгийското правителство твърди също така, че доколкото предходната правна уредба е поставяла изискване при продажба на пиротехнически изделия купувачът да разполага с разрешение, когато съответното изделие съдържа 500 g ПТЗ, разглежданата в настоящия случай правна уредба представлявала облекчаване на предходна мярка, чието съобщаване не е задължително.

68. В това отношение Съдът е приел, че измененията на проект за технически регламент, за който Комисията вече е била уведомена съгласно член 8, параграф 1, първа алинея от Директива 98/34, които единствено смекчават условията за използване на съответния продукт в сравнение с проекта, за който е направено уведомление, и следователно намаляват евентуалното въздействие на техническия регламент върху търговията, не представляват съществено изменение на проекта и следователно за тях няма задължение за предварително уведомяване ( 25 ).

69. В случая предоставените на Съда данни не ми позволяват да установя със сигурност дали Комисията е била уведомена за по-рестриктивната предходна правна уредба съгласно Директива 98/34.

70. При това положение считам, че запитващата юрисдикция следва да определи дали това е така и дали от това следва, че белгийското правителство е можело да не съобщава новата правна уредба.

71. Във всеки случай според мен белгийската правна уредба не представлява технически регламент по смисъла на член 1, точка 11 от Директива 98/34.

72. Според Съда понятието „технически регламент“ се отнася до четири категории мерки, а именно, първо — до „техническа спецификация“ по смисъла на член 1, точка 3 от Директива 98/34, второ — до „други изисквания“ съгласно определението в член 1, точка 4 от тази директива, трето — до „правило за услуги“ по член 1, точка 5 от посочената директива, и четвърто — до „законите, [подзаконовите] или административните разпоредби на държавите членки, […] забраняващи производството, вноса, [търговията] или използването на един продукт или забраняващи предоставянето или използването на услуга или установяването на доставчик на услуги“, по смисъла на член 1, точка 11 от същата директива ( 26 ).

73. Във връзка с това считам, първо, че разглежданата правна уредба не попада в категорията на правилата за услуги, доколкото не се отнася до услугите на информационното общество по смисъла на член 1, точка 2 от тази директива.

74. Второ, с понятието „техническа спецификация“ се обозначава спецификацията, която се съдържа в документа, в който са изложени основните характеристики на продукта като името, с което продуктът се продава, опаковка, етикетиране, както и процедурите за оценяване на съответствието. Според Съда това понятие предполага, че националната разпоредба задължително се отнася до продукта или до опаковката му като такива и по този начин определя една от основните характеристики на даден продукт ( 27 ). Белгийската правна уредба обаче не се отнася до продукта или до неговата опаковка като такива, поради което, както Комисията изтъкна в съдебното заседание, тази правна уредба не определя някоя от основните характеристики на продукт.

75. Трето, Съдът вече е уточнил, че за да могат да бъдат квалифицирани като „други изисквания“, съответните национални мерки трябва да представляват условия, които могат да имат съществено влияние върху състава, естеството или търгуването на съответния продукт ( 28 ).

76. Разглежданата правна уредба, която поставя притежаването на разрешение като условие за продажба на пиротехнически изделия, съдържащи над един килограм ПТЗ, не представлява изискване към самия продукт, а изискване към икономическите оператори, и съответно не може да бъде определена като „друго изискване“ по смисъла на Директива 98/34 ( 29 ).

77. Четвърто, що се отнася до категорията, посочена в член 1, точка 11 от Директива 98/34, а именно забраната на производството, вноса, търговията или използването на даден продукт, от съдебната практика се установява, че тази категория технически регламенти предполага разглежданите национални разпоредби да имат приложно поле, което явно надхвърля ограничаването до някои възможни употреби на дадения продукт, и че те не се свеждат само до ограничаване на неговото използване. В действителност тази категория се отнася по-конкретно до национални мерки, които не дават възможност за никакво друго използване, освен съвсем изолирано, каквото би могло разумно да се очаква от разглеждания продукт ( 30 ).

78. Следва обаче да се отбележи, че разглежданата национална правна уредба не забранява продажбата на пиротехнически изделия, съдържащи повече от един килограм ПТЗ, а поставя условието купувачът да притежава разрешение. Следователно такива продукти могат да бъдат продавани на потребители, разполагащи с такова разрешение, както и на професионалисти, поради което според мен тази правна уредба позволява извършването на продажби, които не са изолирани.

79. Второ, за да бъде даден отговор на въпросите на запитващия съд, следва да се определи дали принципът на свободно движение на пиротехнически изделия, изведен от директиви 2007/23 и 2013/29, евентуално във връзка с членове 34 ДФЕС, 35 ДФЕС и 36 ДФЕС, съчетан с принципа на пропорционалност, допуска национална правна уредба, която забранява притежаването или използването от потребители и продажбата на потребители на фойерверки, съдържащи повече от един килограм ПТЗ.

80. В това отношение следва да се припомни, първо, че г‑н Van der Schoot е обвинен именно в това, че е продал фойерверки и сигнални ракети, съдържащи повече от един килограм ПТЗ, на частно лице, което не е притежавало необходимото разрешение за това, че доколкото нарушението, в което е обвинен този подсъдим, е извършено на 23 декември 2012 г., приложима ratione temporis е Директива 2007/23, и че според акта за преюдициално запитване въпросните фойерверки са фойерверки от категории 2 и 3 по смисъла на Директива 2007/23, които са били пуснати на пазара.

81. Второ, доколкото с Директива 2007/23 е извършено изчерпателно хармонизиране на материалните и процесуалните условия, на които трябва да отговарят пиротехническите изделия, за да бъдат пуснати на пазара, и член 6, параграф 1 от тази директива гарантира не само предоставянето за първи път на пазара, но и свободното движение на пиротехническите изделия ( 31 ), свързаната с нея белгийска мярка трябва да бъде преценявана от гледна точка на разпоредбите на посочената директива, а не от гледна точка на първичното право ( 32 ).

82. Трето, няма никакво съмнение, че по самото си естество разглежданата правна уредба ограничава по смисъла на член 6 от Директива 2007/23 притежаването, употребата и/или продажбата на широката общественост на фойерверки, съдържащи повече от един килограм ПТЗ. Въпреки това считам, че тази правна уредба има за цел, както изтъква белгийското правителство, да защити посочените в параграф 2 от тази разпоредба основни интереси, и в частност обществения ред, обществената сигурност и безопасност ( 33 ).

83. Що се отнася до годността на правната уредба да защити обществения ред, обществената сигурност и безопасност, считам, че разглежданата уредба може да гарантира постигането на тези цели ( 34 ).

84. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 4 ДЕС и член 72 ДФЕС държавите членки продължават да отговарят за поддържането на обществения ред на своята територия. Те са свободни да определят мерките за поддържането му ( 35 ) или за поддържането на обществената сигурност ( 36 ) в съответствие с националните си нужди и в зависимост от специфичните обстоятелства за време и място.

85. Въпреки това позоваването на изключенията по съображения за обществен ред, обществена сигурност и безопасност представлява отклонение от основния принцип на свободно движение, което трябва да се тълкува ограничително и чийто обхват не може да бъде определен едностранно от държавите членки ( 37 ). Следователно свободата на преценка, с която държавите членки разполагат, трябва да се упражнява в границите, наложени от правото на Съюза ( 38 ).

86. В това отношение следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че за да е възможно обосноваване с обществения ред и обществената сигурност, трябва да е налице действителна и достатъчно сериозна заплаха, която да засяга основен обществен интерес ( 39 ).

87. В случая е без съмнение, че поставянето на изискване да бъде получено разрешение при продажба на частни лица на пиротехнически изделия, съдържащи повече от един килограм ПТЗ, може да предотврати засягането на обществения ред и обществената сигурност.

88. Всъщност, доколкото пиротехническите изделия са „опасни по своето естество“ ( 40 ) и като се има предвид съдържанието им, по-специално на изделията, съдържащи повече от един килограм ПТЗ, те могат да засегнат сигурността на лицата. Нещо повече, поради самото им естество и в зависимост от обстоятелствата, при които се използват, тези изделия могат да нарушат обществения ред.

89. Освен това, тъй като защитата на обществения ред, на обществената сигурност и безопасност е фундаментално свързана с обстоятелствата за време и място, както е посочено в точка 84 от настоящото заключение, не бих могъл да скрия факта, че присъщата на пиротехническите изделия с повече от един килограм ПТЗ опасност е още по-голяма в настоящия контекст, белязан от терористичната заплаха.

90. При тези обстоятелства според мен е правомерно държавите членки да поставят изисквания при покупката от частни лица на изделия, чието съдържание на ПТЗ надхвърля определен праг, тъй като, от една страна, не е изключено тези изделия, сами или в комбинация с други продукти, да не бъдат използвани за развлекателни цели, а от друга страна, самото използване на пиротехнически изделия с високо съдържание на ПТЗ би могло в настоящия контекст да доведе до масов смут и паника.

91. Разглежданата национална правна уредба безспорно може да защити обществения ред, обществената сигурност и безопасност, доколкото позволява да се контролира, и евентуално да се ограничи, количеството ПТЗ, притежавано от едно лице.

92. Що се отнася до необходимостта от разглежданата национална правна уредба, предвид непълния характер на преюдициалното запитване и това, че запитващият съд следва да определи дали, и евентуално до каква степен, националната правна уредба е пропорционална на преследваната цел от обществен интерес ( 41 ), но Съдът може да му даде указания, изведени от преписката ( 42 ), ще се огранича до това да му предоставя рамка за анализ, съобразно която той ще трябва да прецени дали правната уредба надхвърля необходимото за защита на обществения ред, обществената сигурност и безопасност.

93. Първо, член 6, параграф 2 от Директива 2007/23 е съставен така, че предоставя на държавите членки значителна свобода на преценка относно мерките, посочени в тази разпоредба.

94. Всъщност приложното поле на тази разпоредба е много широко, доколкото евентуално преследваните от държавите членки цели са различни. Мерките могат да бъдат не само забранителни, но и ограничителни, и могат да се отнасят както до притежаването, така и до използването и продажбата на някои пиротехнически изделия.

95. По мое мнение това тълкуване се подкрепя от факта, че съображение 10 от Директива 2007/23 установява причинно-следствена връзка между, от една страна, обстоятелството, че употребата на пиротехнически изделия, и по-специално употребата на фойерверки, зависи от подчертано разнообразните културни обичаи и традиции в различните държави членки, и от друга страна, необходимостта да се позволи на държавите членки да приемат национални мерки за ограничаване на употребата или продажбата на широката общественост на някои категории фойерверки по съображения за обществена сигурност или безопасност.

96. Второ, разглежданата национална правна уредба, която не съдържа абсолютна забрана за продажба, а поставя като условие за тази продажба потребителят предварително да разполага с разрешение, цели да ограничи продажбата на определени продукти на потребители. Освен това тази ограничителна мярка не се прилага по отношение на всички пиротехнически изделия, а само към продуктите, съдържащи определено количество опасно вещество, каквото е ПТЗ.

97. Трето, в настоящия контекст ограничителни в по-малка степен мерки, като регистрационен режим след покупката на продукти, съдържащи определено количество ПТЗ, според мен не са достатъчно ефикасни, за да защитят разглежданите основни интереси. Всъщност, макар такава формалност да позволява да се определи придобитото от потребител количество ПТЗ, тя не позволява да се ограничи това количество и съответно не позволява ефективна борба с нарушенията на основните интереси, на които се позовава белгийското правителство.

98. Предвид всички гореизложени съображения, считам, от една страна, че белгийската правна уредба не представлява технически регламент по смисъла на Директива 98/34, и от друга страна, че тази правна уредба ограничава по смисъла на член 6 от Директива 2007/23 свободното движение на фойерверки, но е приета по съображения за обществен ред, обществена сигурност и безопасност и не надхвърля необходимото за защита на тези интереси, което запитващата юрисдикция трябва да провери.

IV. Заключение

99. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Първоинстанционен съд Антверпен, Белгия) въпроси по следния начин: „1) Член 20 от Директива 2007/23/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 май 2007 година относно пускането на пазара на пиротехнически изделия и член 1, параграф 5 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки могат да предвиждат наказателни санкции, при условие че тези санкции са ефективни, съразмерни и възпиращи и че националните разпоредби не водят до заобикаляне на правилата на последната директива, което запитващата юрисдикция следва да провери. 2) Разглежданият в главното производство двоен разрешителен режим за съхранение на пиротехнически изделия не е несъвместим с член 10 от Директива 2006/123, при условие че критериите, при които компетентните органи упражняват правомощията си за оценка, са недискриминационни, пропорционални и обективни, което запитващата юрисдикция следва да провери. 3) Правна уредба, която при продажбата на пиротехнически изделия, съдържащи повече от един килограм пиротехнически заряд, изисква купувачът да притежава разрешение, не представлява технически регламент по смисъла на Директива 98/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти и правила относно услугите на информационното общество, изменена с Директива 98/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 юли 1998 г. Тази правна уредба ограничава свободното движение на фойерверки по смисъла на член 6 от Директива 2007/23, но цели да защити обществения ред, обществената сигурност и безопасност и не надхвърля необходимото за защита на тези интереси, което запитващата юрисдикция следва да провери“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Наричан по-нататък „ПТЗ“.

( 3 ) ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50, наричана по-нататък „Директивата за услугите“.

( 4 ) ОВ L 154, 2007 г., стр. 1.

( 5 ) ОВ L 10, 1997 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 8.

( 6 ) ОВ L 178, 2013 г., стр. 27.

( 7 ) Belgisch Staatsblad, 9 юни 1956 г., стр. 3990.

( 8 ) Belgisch Staatsblad, 22 декември 1958 г., стр. 9075 (наричан по-нататък „Кралският указ за взривните вещества“).

( 9 ) Във връзка с това припомням, че Директива 2013/29 е приета на 12 юни 2013 г., че съгласно член 49 от нея тя влиза в сила в деня след датата на нейното публикуване в Официален вестник на Европейския съюз и че съгласно член 48 от нея Директива 2007/23 се отменя, считано от 1 юли 2015 г.

( 10 ) Относно ефективността, съразмерността и възпиращия характер на санкциите, които държавите членки трябва да приемат в съответствие с правото на Съюза, вж. Hagueneau-Moizard, C. Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives“. — L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009, р. 205—223.

( 11 ) Вж. в това отношение Декларация № 43, приложена към Заключителния акт на Договора от Амстердам, според която „административното прилагане на правото на Съюза по принцип е задължение на държавите членки във връзка с техните конституционни изисквания“ (ОВ С 340, 1997 г., стр. 140). Както подчертава Jean-Paul Jacqué, „прилагането на правото на Съюза от държавите членки е от основно значение. Всъщност Съюзът не разполага с необходимата компетентност за пряко прилагане на правото на Съюза в държавите членки“, Jacqué, J.‑P. Droit institutionnel de l’Union européenne. 5. ed., Dalloz, Paris, 2009, р. 601.

( 12 ) Според Catherine Hagueneau-Moizard, „[р]еалният ефект от правото на Съюза зависи от неговото прилагане от държавите“ (Hagueneau-Moizard, C. Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives“. — L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009, р. 205—223, р. 207). Това задължение на държавите членки е подсилено от друга страна от принципа на лоялно сътрудничество, който изисква държавите членки да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират обхвата и ефикасността на законодателството на Съюза (вж. решение от 21 септември 1989 г., Комисия/Гърция, 68/88, EU:C:1989:339, т. 23 и 24).

( 13 ) Вж. например член 15 от Директива 2000/43/ЕО на Съвета от 29 юни 2000 година относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход (ОВ L 180, 2000 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 20, том 1, стр. 19 и поправка в ОВ L 36, 2014 г., стр. 22).

( 14 ) Разпоредба от директива, която предвижда санкциите да са ефективни, съразмерни и възпиращи, е квалифицирана от Catherine Hagueneau-Moizard като „стандартна разпоредба“ (Hagueneau-Moizard, C. Sanction nationale du droit communautaire: „Sanctions effectives, proportionnées et dissuasives“. — L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009, р. 205—223, р. 210).

( 15 ) Терминът „санкция“ тук е използван в много широк смисъл, доколкото обхваща различни по естеството си санкции.

( 16 ) Вж. по-специално Директива 2014/57/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 година относно наказателноправните санкции за пазарна злоупотреба (ОВ L 173, 2014 г., стр. 179), член 1, параграф 1 от която гласи: „Настоящата директива установява минимални правила за наказателноправни санкции за злоупотреба с вътрешна информация, за незаконно разкриване на вътрешна информация и манипулиране на пазара, с цел да се гарантира целостта на финансовите пазари в Съюза и да се укрепи защитата на инвеститорите и доверието в тези пазари“.

( 17 ) Вж. по аналогия решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 37).

( 18 ) В това отношение следва да се отбележи, че изричното признаване на възможността на държавите членки да приемат наказателни санкции при тежки нарушения, най-напред е предвидено в член 41 от Регламент (ЕО) № 765/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 9 юли 2008 година за определяне на изискванията за акредитация и надзор на пазара във връзка с предлагането на пазара на продукти и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 339/93 (ОВ L 218, 2008 г., стр. 30) и че оттогава голям брой директиви с „новия подход в областта на техническата хармонизация и стандартизация“ съдържат разпоредби, чийто текст е аналогичен с текста на член 45 от Директива 2013/29, и по-специално член 42 от Директива 2014/31/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година за хармонизиране на законодателствата на държавите членки за предоставянето на пазара на везни с неавтоматично действие (ОВ L 96, 2014 г., стр. 107), член 46 от Директива 2014/53/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 година за хармонизирането на законодателствата на държавите членки във връзка с предоставянето на пазара на радиосъоръжения и за отмяна на Директива 1999/5/ЕО (ОВ L 153, 2014 г., стр. 62 и поправка в ОВ L 16, 2015 г., стр. 66) или член 47 от Директива 2014/68/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за хармонизиране на законодателствата на държавите членки за предоставяне на пазара на съоръжения под налягане (ОВ L 189, 2014 г., стр. 164 и поправки в ОВ L 351, 2014 г., стр. 10 и ОВ L 157, 2015 г., стр. 112).

( 19 ) Вж. заключението ми по дело Essent Energie Productie (C‑91/13, EU:C:2014:312, т. 35).

( 20 ) Съображение 7 от Директива 2013/29 е още по-изрично, тъй като посочва, че „[б]езопасността при складиране се урежда с Директива 96/82 […], като с посочената директива се установяват изисквания за безопасност за предприятията, в които има взривни вещества, включително пиротехнически вещества“.

( 21 ) Решение от 30 януари 2018 г., X и Visser (С‑360/15 и С‑31/16, EU:C:2018:44, т. 84—97).

( 22 ) В това отношение разглежданата национална правна уредба, която изисква разрешение за съхранение, попада в обхвата на тази разпоредба и не представлява изискване, посочено в съображение 9 от Директивата за услугите (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2018 г., X и Visser, С‑360/15 и С‑31/16, EU:C:2018:44, т. 113—123). Освен това, дори да се поддържа, че всички обстоятелства в главното производство са настъпили в границите само на една държава членка, Съдът приема, че това не поставя под съмнение приложимостта на глава III от Директивата за услугите (вж. в този смисъл решение от 30 януари 2018 г., X и Visser, С‑360/15 и С‑31/16, EU:C:2018:44, т. 110).

( 23 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година за определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти и правила относно услугите на информационното общество (ОВ L 204, 1998 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207) (наричана по-нататък „Директива 98/34“).

( 24 ) Решение от 8 ноември 2007 г., Schwibbert (С‑20/05, EU:C:2007:652, т. 38—42). Вж. още решение от 10 юли 2014 г., Ivansson и др. (С‑307/13, EU:C:2014:2058, т. 48).

( 25 ) Решение от 15 април 2010 г., Sandström (C‑433/05, EU:C:2010:184, т. 47).

( 26 ) Решение от 1 февруари 2017 г., Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, т. 25 и цитираната съдебна практика).

( 27 ) Решение от 10 юли 2014 г., Ivansson и др. (С‑307/13, EU:C:2014:2058, т. 19 и цитираната съдебна практика).

( 28 ) Решение от 27 октомври 2016 г., James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, т. 69 и цитираната съдебна практика).

( 29 ) Вж. в този смисъл решения от 21 април 2005 г., Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, т. 87) и от 13 октомври 2016 г., М. и S. (C‑303/15, EU:C:2016:771, т. 29 и 30).

( 30 ) Решения от 21 април 2005 г., Lindberg (C‑267/03, EU:C:2005:246, т. 76 и 77) и от 19 юли 2012 г., Fortuna и др. (C‑213/11, C‑214/11 и C‑217/11, EU:C:2012:495, т. 31 и 32).

( 31 ) Това произтича, според мен, от решение от 27 октомври 2016 г., Комисия/Германия (C‑220/15, EU:C:2016:815, т. 35—47), и в частност от даденото тълкуване на обхвата на член 2, точка 2 и на член 6 от Директива 2007/23. Подчертавам също така, че за тази цел Съдът е отхвърлил доводите на Германия, според които „държавите членки били компетентни да регламентират всички следващи[…] етапи от […] разпространение[то на пиротехнически изделия] до продажбата им на дребно на крайния потребител“.

( 32 ) Решение от 10 септември 2014 г., Vilniaus energija (C‑423/13, EU:C:2014:2186, т. 39).

( 33 ) В правото на Съюза понятието „обществена безопасност“ се употребява рядко. Освен това понятието не е ясно разграничено от понятието „обществена сигурност“, както законодателят на Съюза подчертава в съображение 41 от Директивата за услугите, като посочва, че „концепцията за обществена сигурност включва въпроси на обществената безопасност“.

( 34 ) Според мен следва да се провери дали националната мярка е годна да гарантира постигането на преследваната цел и дали не надхвърля необходимото за нейното постигане, макар изискването за пропорционалност да не е обявено stricto sensu в член 6 от Директива 2007/23. Всъщност предвид факта, че като общ принцип на правото принципът на пропорционалност се отнася до цялото право на Съюза и че мерките на държавите членки, които ограничават свободите на движение, защитени от Договора, подлежат на контрол за пропорционалност, считам, че като изключения, приетите на основание на член 6, параграф 2 от Директива 2007/23 мерки трябва да бъдат подложени на такъв контрол.

( 35 ) Вж. в това отношение заключението ми по дело Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:433, т. 116 и бележка под линия 61).

( 36 ) Според мен продължават да са актуални съображенията, развити от генералния адвокат Mayras в заключението му по дело Van Duyn (41/74, непубликувано, EU:C:1974:123, стр. 1358), според които „държавите членки сами разполагат, освен в случаите, точно определени в някои разпоредби от правото на Съюза […], с правото да предприемат мерки, каквито изисква защитата на обществената сигурност на тяхна територия, и да преценят как тази сигурност би могла да бъде застрашена“, поради което обществената сигурност „остава, поне засега, национален въпрос и това съответства на действителното положение, доколкото изискванията за обществена сигурност се променят във времето и в пространството и между една държава и друга“.

( 37 ) Вж. по аналогия решение от 31 януари 2006 г., Комисия/Испания (С‑503/03, EU:C:2006:74, т. 45).

( 38 ) Вж. по аналогия решение от 4 декември 1974 г., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, т. 18).

( 39 ) Вж. по аналогия решение от 29 октомври 1998 г., Комисия/Испания (С‑114/97, EU:C:1998:519, т. 46).

( 40 ) Заключение на генералния адвокат Bobek по дело Комисия/Германия (С‑220/15, EU:C:2016:534, т. 50).

( 41 ) Вж. в този смисъл решение от 23 октомври 2003 г., Schönheit и Becker (C‑4/02 и C‑5/02, EU:C:2003:583, т. 82).

( 42 ) Вж. решение от 13 април 2010 г., Bressol и др. (С‑73/08, EU:C:2010:181, т. 65 и цитираната съдебна практика).