ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (първи състав)

5 септември 2007 година ( *1 )

По дело T-295/05

Document Security Systems, Inc., установено в Rochester, New York (Съединени американски щати), за което се явяват г-жа L. Cohen, г-н H. Sheraton и г-н B. Uphoff, solicitors и г-н C. Stanbrook, QC,

ищец,

срещу

Европейска централна банка (ЕЦБ), за която се явяват г-жа C. Zilioli и г-н P. Machado, в качеството на представители, подпомагани от адв. E. Garayar Gutiérrez и адв. G. de Ulloa y Suelves,

ответник,

с предмет иск за установяване на нарушение от ЕЦБ на правата на ищеца, произтичащи от европейски патент, и искане за поправяне на вредите, които ищецът твърди, че е претърпял вследствие нарушението на патента,

ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (първи състав),

състоящ се от: г-н J. D. Cooke, председател, г-н R. García-Valdecasas и г-н V. Ciucă, съдии,

секретар: г-н E. Coulon,

постанови настоящото

Определение

Правна уредба

Общностно законодателство

1 Член 235 ЕО гласи: „Съдът е компетентен да разглежда спорове относно обезщетения за вредите, посочени във втория параграф на член 288.“

2 Член 288, втора и трета алинея ЕО предвижда: „В случай на извъндоговорна отговорност Общността в съответствие с основните принципи на правото, които са общи за държавите-членки, е длъжна да поправи вредите, причинени от нейни институции или служители при изпълнението на техните задължения. Предходният параграф се прилага при същите условия по отношение на вредите, причинени от ЕЦБ или от нейни служители при изпълнението на техните задължения.“

3 Член 35, параграф 3 от Протокола за Устава на Европейската система на централните банки и на Европейската централна банка към Договора за създаване на Европейската общност (ОВ C 191, 1992 г., стр. 68, наричан по-нататък „Уставът на ЕЦБ“), съответно с неговите изменения и допълнения, гласи: „Спрямо ЕЦБ се прилага режимът на отговорност, предвиден в член 288 от настоящия договор […]“

Европейска патентна конвенция

4 Конвенцията за издаване на европейски патенти от 5 октомври 1973 г. (наричана също „Европейска патентна конвенция“ или „Мюнхенска конвенция“, наричана по-нататък „ЕПК“), изменена с акта за ревизиране на член 63 от конвенцията от 17 декември 1991 г. и с решения на Административния съвет на Европейската патентна организация от 21 декември 1978 г., 13 декември 1994 г., 20 октомври 1995 г., 5 декември 1996 г., 10 декември 1998 г. и 27 октомври 2005 г., включваща разпоредбите на акта за ревизиране на ЕПК от 29 ноември 2000 г., които се прилагат временно, представлява многостранен международен договор, който не е част от общностното право и чийто предмет е да въведе опростена процедура за получаване на патентна защита в Европа за определен брой страни. ЕПК влиза в сила на 7 октомври 1977 г. и към настоящия момент е ратифицирана от 32 държави, сред които са всички държави-членки на Европейския съюз.

5 С член 4 от ЕПК се учредява Европейската патентна организация, чиято задача е да издава европейски патенти. Тази задача се изпълнява от един от органите ѝ, а именно: Европейското патентно ведомство (наричано по-нататък „Ведомството“).

6 Член 2, параграф 2 от ЕПК гласи, че „[в]ъв всяка от договарящите страни, за които е издаден, европейският патент има същото действие и е обект на същите условия, както издаден от тази договаряща страна национален патент, освен ако в тази Конвенция е предвидено друго.“

7 Член 64 от ЕПК гласи: „1. От датата на публикуване на съобщението за издаване на европейския патент притежателят на европейския патент получава във всяка страна, за която патентът е издаден, и при условията в алинея 2 същите права, каквито би получил с издаването на национален патент в тази страна. 2. Когато предметът на европейския патент е метод, предоставяната с патента закрила се простира върху директно получените по този метод продукти. 3. Нарушенията на европейския патент са обект на националното законодателство.“

8 ЕПК съдържа някои приложими във всички договарящи държави норми. Тези норми са свързаните с критериите за патентноспособност (членове 52—57 от ЕПК), с причините за анулиране на общностен патент (член 138 от ЕПК, вж. по-долу), както и с обхвата и продължителността на патентната защита (член 63, член 64, параграф 2 и член 69 от ЕПК).

9 Член 138 ЕПК предвижда случаи, в които европейски патент може да бъде анулиран по силата на законодателството на дадена договаряща страна за нейната територия.

Обстоятелства в основата на спора

10 Ищецът е дружество, учредено според американското право, което през 2004 г. става притежател на европейски патент, по-специално във връзка със защитни елементи срещу фалшификация на банкноти. Това е изобретение на г-н Ralph C. Wicker и представлява метод за производство на документи, които разкриват наличие на фалшификация, когато се копират чрез използване на сканираща технология (скенери).

11 На 18 януари 1989 г. г-н Wicker подава заявка за патент на този производствен метод в Съединените щати. На 16 януари 1990 г. той подава заявка за европейски патент пред Ведомството.

12 Заявката за европейски патент на г-н Wicker е публикувана в Европейския патентен бюлетин на 13 ноември 1991 г. Посочената заявка е отхвърлена на 18 юли 1995 г. поради липса на изобретателска стъпка по отношение на състоянието на техниката. Това решение е обжалвано на 5 февруари 1999 г. и една от техническите комисии по жалбите на Ведомството разрешава предоставянето на искания патент, което е осъществено на 24 ноември 1999 г. под номер 0 455 750 B1 и под наименование „Метод за изготвяне на невъзпроизводим документ“ (наричан по-нататък „оспорваният патент“).

13 Ищецът поддържа, че оспорваният патент бил утвърден и съществувал във Франция, Австрия, Обединеното кралство, Германия, Белгия, Испания, Италия, Люксембург и Нидерландия (наричани по-нататък „въпросните държави“). В действителност г-н Wicker бил посочил въпросните държави към момента на подаване на заявката за оспорвания патент. Ищецът твърди, че патентът бил в сила и в Лихтенщайн, Дания, Швеция и Швейцария — държави, които се намират извън територията, в която еврото е официална парична единица (еврозоната), и съответно не са отпечатвали евробанкноти, и които държави не са включени в исковата молба.

14 Според ищеца оспорваният патент бил собственост на г-н Wicker до смъртта му през 1997 г., когато преминал върху законните му наследници съгласно законите на щата Ню Йорк до 22 декември 2004 г., когато те го прехвърлили на ищеца. Прехвърлянето включвало права за предявяване на искове и за поправяне на вреди от предхождащи го актове.

15 Според ищеца ЕЦБ осъществила или разрешила изпълнението на три действия, които засягат предоставените от оспорвания патент права. На първо място ЕЦБ проектирала (или възложила да се проектират за нейна сметка) евробанкноти при използване на метода, който се обхваща от оспорвания патент. На второ място ЕЦБ отпечатала тези банкноти. На трето място ЕЦБ разрешила емитирането им и използването им като законно платежно средство в еврозоната.

Производство

16 Ищецът предявява настоящия иск с искова молба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 1 август 2005 г.

17 На първо място с иска си ищецът моли Първоинстанционният съд да приеме за установено, че ЕЦБ е нарушила предоставените от оспорвания патент права чрез създаване, отпечатване и емитиране на евробанкноти. На второ място той моли Първоинстанционният съд да постанови поправяне за вредите, които ищецът счита, че е претърпял, под формата на обоснована по размер сума, предвид измамните действия на ЕЦБ.

18 С молба, подадена на 21 октомври 2005 г., ЕЦБ прави възражение за недопустимост в съответствие с член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. На 29 декември 2005 г. ищецът представя становището си относно възражението за недопустимост.

19 С писмо от 6 април 2006 г. ЕЦБ уведомява Първоинстанционния съд, че на 23 март 2006 г. е предявила искове за обявяване на оспорвания патент за недействителен във всички въпросни държави с изключение на Италия, където иск за обявяването му за недействителен бил предявен на 27 март, и с изключение на Испания. Според ЕЦБ в рамките на тези искове тя поддържала, че оспорваният патент следва да бъде обявен за недействителен с доводите, че предметът му излиза извън първоначалната заявка, че изобретението не е ново и че няма изобретателска стъпка.

20 С писмо от 7 юли 2006 г. ЕЦБ уведомява Първоинстанционния съд, че на 12 май 2006 г. е предявила иск за обявяване за недействителен на оспорвания патент в Испания.

21 На 18 октомври 2006 г. ищецът подава в Първоинстанционния съд становището си относно двете писма на ЕЦБ, свързани с посочените искове за обявяване на недействителност. Той посочва, че предявяването на различни искове за обявяване на недействителност пред националните съдилища няма никакви последици за настоящия иск и че Първоинстанционният съд трябвало да отхвърли възражението на ЕЦБ за недопустимост и да се произнесе по същество.

22 С писмо от 11 април 2007 г. ЕЦБ уведомява Първоинстанционния съд, че първоинстанционните производства на предявените в Обединеното кралство и в Германия искове са приключили.

23 Що се отнася до предявения в Обединеното кралство иск за обявяване на недействителност, ЕЦБ посочва, че с Решение от 26 март 2007 г. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patent Court) [Върховен съд (Англия и Уелс), Канцлерско отделение (Патентен състав), Обединено кралство] приел, че оспорваният патент е недействителен, тъй като предметът му излизал извън първоначалната заявка. ЕЦБ уведомява Първоинстанционния съд, че ищецът има право да обжалва решението пред Court of Appeal (England & Wales) [Апелативен съд (Англия и Уелс), Обединено кралство] и че ЕЦБ има право на насрещна жалба.

24 По отношение на иска за обявяване на недействителност в Германия, ЕЦБ посочва, че с Решение от 27 март 2007 г. Bundespatentgericht (Федерален патентен съд, Германия) приел, че оспорваният патент е действителен. ЕЦБ уведомява Първоинстанционния съд и за намерението си да обжалва това решение.

Искания на страните

25 В исковата си молба ищецът моли Първоинстанционния съд: — да приеме, че ЕЦБ е нарушила предоставените от оспорвания патент права, — да осъди ЕЦБ да заплати причинените вреди от нарушаването на предоставените от оспорвания патент права, чийто размер ще бъде установен впоследствие, — да осъди ЕЦБ да заплати съдебните разноски.

26 Във възражението си за недопустимост ЕЦБ моли Първоинстанционния съд: — да обяви иска за недопустим, — да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.

27 В становището си относно възражението за недопустимост ищецът моли Първоинстанционния съд: — да отхвърли възражението за недопустимост, — да обяви иска за допустим, — да постанови търсеното с исковата молба установително решение.

По иска за установяване на нарушение на патентите

По допустимостта

28 Съгласно член 114, параграф 1 от процедурния правилник по искане на някоя от страните Първоинстанционният съд може да се произнесе по възражение за допустимост, което не засяга съществото на спора. В съответствие с параграф 3 от същия член производството преминава в устна фаза, освен ако Първоинстанционният съд не реши друго. В дадения случай Първоинстанционният съд счита, че разполага с достатъчно сведения от доказателствата по делото и не следва да преминава към устната фаза.

29 Възражението на ЕЦБ за недопустимост се основава на три правни основания, изведени съответно от липсата на активна процесуална легитимация на ищеца, от липсата на компетентност на Първоинстанционния съд да разглежда и да се произнася по настоящото дело и от неспазването на изискванията за форма на исковата молба.

30 На първо място следва да се разгледа правното основание, свързано с липсата на компетентност на Първоинстанционния съд.

Доводи на страните

31 ЕЦБ посочва, че дори искът да се основава на членове 235 ЕО и 288 ЕО, ищецът не иска само обезщетение за вредите, а цели преди всичко да бъде прието за установено, че ЕЦБ е нарушила оспорвания патент и едва след това търси поправяне на вредите.

32 ЕЦБ счита, че Първоинстанционният съд не е компетентен да се произнася относно иск за установяване на нарушение. Тя поддържа, че само националните съдилища са компетентни да установят дали оспорваният патент е нарушен.

33 ЕЦБ счита, че за да обяви иска за допустим, Първоинстанционният съд трябва да изземе изключителните правомощия, предоставени на националните съдилища от съответното им национално право в областта на нарушението на патенти, което противоречало на ЕПК, според която спорове в областта на европейските патенти попадали под юрисдикцията на националните съдилища на договарящите страни.

34 В подкрепа на тази теза ЕЦБ посочва, че след като даден европейски патент е издаден и одобрен във всяка от посочените държави, възниква съвкупност от независими национални патенти. Следователно ЕЦБ е на мнение, че правото на всяка държава определя както действието на патентите на нейна територия, така и приложимите процесуални правила при наличие на съдебен спор. Според ЕЦБ, като се имало предвид, че въпросът за нарушение се уреждал само от националното право, Първоинстанционният съд не бил компетентен да го разреши.

35 ЕЦБ подчертава, че националното законодателство на всяка държава-членка в областта на патентите: — предвижда различни условия за това патентът да се ползва от националната защита, — предоставя на различни съдилища, които често са специализирани, изключителна компетентност при преценка на въпросите за нарушения и обявяване на патентите за недействителни, — предвижда различни процесуални норми, включително ограничения на активната процесуална легитимация, — предвижда различни условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да се признаят вреди, — предвижда различни давностни срокове за претендиране на вреди, както и за предявяване на иск за установяване на нарушение.

36 ЕЦБ поддържа, че нищо не възпира ищеца да предяви иск пред компетентните национални съдилища във връзка с постановяване на съществуването на твърдените нарушения. ЕЦБ посочва, че в съответствие с член 35, параграф 2 от Устава на ЕЦБ, споровете между ЕЦБ, от една страна, и всяко трето лице, от друга страна, се решават от компетентните национални съдилища, освен в случаите, когато компетентността е предоставена на Съда.

37 Ищецът твърди, на първо място, че Първоинстанционният съд бил компетентен да се произнесе относно иска съгласно разпоредбите на член 235 ЕО във връзка с член 288, втора алинея, които предоставяли на общностния съд компетентност да разрешава спорове относно поправяне на вреди от страна на Общността, причинени от общностните институции в областта на извъндоговорната отговорност, в съответствие с общите принципи на правото на държавите-членки. Ищецът отбелязва, че ЕЦБ е общностна институция и че член 288, трета алинея ЕО предвижда изрично, че Общността трябва да поправи причинените от ЕЦБ или от нейни служители при изпълняване на задълженията им вреди.

38 Ищецът счита, че компетентността на Първоинстанционния съд се определя единствено от Договора и не може да се регулира от никое национално законодателство или от вторичното общностно законодателство. По-специално ищецът оспорва, че компетентността на Първоинстанционния съд може да се урежда от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74) (регламент, който определя компетентността на националните съдилища в областта на гражданското и търговското право).

39 Ищецът подчертава по-специално, че член 67 от Регламент № 44/2001 изключва прилагането му относно компетентност, предоставена от актове на Общността, какъвто е Договорът.

40 Ищецът счита обаче, че компетентността на националните съдилища в областта на нарушенията на патенти се уреждала от Регламент № 44/2001. По принцип съдилищата на държавата-членка по местоживеене на ответника били компетентни и относно нарушения, осъществени на територията на друга държава.

41 Ищецът счита също, че в съответствие с член 27 от Регламент № 44/2001 първият сезиран съд да разреши спор относно нарушение на даден патент между две страни имал изключителна компетентност да разреши всеки спор за нарушение между същите страни относно същия патент.

42 Освен това ищецът посочва, че според съдебната практика съдилищата на територията на държавата, където патентът е регистриран, имали изключителна компетентност само по споровете относно действителността на самия патент или относно съществуването на подадена заявка или на регистрацията му (Решение на Съда от 15 ноември 1983 г. по дело Duijnstee, 288/82, стр. 3663, точка 22). В следствие на това било неправилно твърдението на ЕЦБ, според което съдилищата на всяка засегната държава имали изключителна компетентност да се произнасят относно нарушението на оспорвания патент на тяхна територия съгласно съответните им национални закони.

43 Освен това ищецът твърди, че според много международни конвенции нарушението на патент имало гражданскоправен характер, във връзка с което вредите трябвало да бъдат възстановени под формата на обезщетение и че реално този принцип бил възприет от най-значимите в търговско отношение държави и бил сред дейностите на Световната търговска организация (СТО). Поради това според ищеца ставало въпрос за основополагащ както за общностното право, така и за националните правни системи принцип. Ищецът уточнява, че Общността е член на СТО от 1 януари 1995 г. и поради това била длъжна да спазва разпоредбите на Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост (наричано по-нататък „ТРИПС“). Ищецът посочва, че според установената съдебна практика, разпоредбите на сключените от Европейския съюз международни споразумения, каквото е ТРИПС, били неразделна част от правната структура на Общността (Решение на Съда от 30 април 1974 г. по дело Haegeman, 181/73, Recueil, стр. 449). Ищецът поддържа, че при всички случаи държавите-членки на Европейския съюз са членове и на СТО и са обвързани от ТРИПС. Следователно заложените там принципи били част от всяко от националните законодателства на държавите-членки.

44 В това отношение ищецът поддържа, че изтъкнатото от ЕЦБ затруднение на Първоинстанционния съд във връзка с прилагане на много национални закони при проверката на това дали тя е нарушила оспорвания патент било неотносимо към настоящото дело. Ищецът счита, че необходимостта Първоинстанционният съд да провери и приложи националните закони не засягала компетентността му. Всъщност ищецът счита, че според съдебната практика (Решение на Съда от 8 октомври 1986 г. по дело Leussink и др./Комисия, 169/83 и 136/84, Recueil, стр. 2801 и Решение от 27 март 1990 г. по дело Grifoni/Комисия, C-308/87, Recueil, стр. I-1203) нарушенията на установени по националното право задължения ангажирали отговорността на общностните институции за причинени вреди на частни лица и Първоинстанционният съд бил компетентен да се произнесе по тях.

45 Освен това ищецът поддържа, че според член 288 ЕО приложимото право относно искове във връзка с причинени от общностните институции вреди било това, което следвало от общите правни принципи на държавите-членки. Следователно според ищеца били неуместни съображенията на ЕЦБ относно разликите между националните правни системи във връзка с изчисляването на вредите в случай на нарушение на патент.

46 Ищецът поддържа, че не бил задължен да изчерпи националните средства за защита, преди да предяви настоящия иск. Той посочва, че съдебната практика, на която се позовава ЕЦБ в подкрепа на тази теза, се отнасяла до делата, в които държавите-членки прилагат или транспонират неправилно общностното право. Според ищеца само в такива случаи се поставя въпросът дали даден ищец трябва да изчерпи възможностите за обжалване на национално ниво срещу самата държавата-членка, преди да предяви иск за обезщетение срещу Общността. Ищецът обаче посочва, че в настоящото дело не се твърди наличието на осъществено от определена държава-членка нарушение, а че единствено ЕЦБ била виновна за въпросното нарушение.

47 Освен това ищецът подчертава, че предложението на ЕЦБ, според което трябвало да бъдат започнати производства едновременно пред националните съдилища на много държави-членки, можело да доведе до усложнения, излишни разходи и неоправдано забавяне поради трудностите, които въвеждал Регламент № 44/2001 във връзка с едновременното упражняване на компетентност. Поради това Общността не била изпълнила задълженията си, произтичащи от член 41 от ТРИПС, който изисквал производствата относно спазване на правата на интелектуална собственост да бъдат справедливи, без излишни усложнения и без неоправдано забавяне.

48 Освен това ищецът посочва, че ако трябвало едновременно да заведе дела пред националните съдилища, имало опасност да изтече давността за предявяване на иска за обезщетение пред Първоинстанционния съд.

49 На последно място ищецът счита, че Първоинстанционният съд бил компетентен да обяви, че ЕЦБ е нарушила оспорвания патент, като ефектът на такова обявяване щял да бъде еднакъв с този Първоинстанционният съд да признае, че следва да се ангажира отговорността на Общността относно заплащането на обезщетение за вредите. Възможността за осъществяване на такова признаване била предоставена на Първоинстанционния съд от член 288 ЕО. Впрочем ищецът счита, че съдебната практика изрично давала правомощие на Първоинстанционния съд да постановява установителни съдебни решения във връзка с искания за заплащане на обезщетения за вреди, когато вредите все още не могат да бъдат изчислени или когато е вероятно да настъпят впоследствие (Решение на Съда от 2 юни 1976 г. по дело Kampffmeyer/Съвет и Комисия 56/74 до 60/74, Recueil, стр. 711). На последно място ищецът счита, че ТРИПС задължавало Общността при нарушение на патент да осигури „установителни съдебни решения и съответни компенсации“.

Съображения на Първоинстанционния съд

50 В самото начало е важно да се посочи, че Първоинстанционният съд може да упражнява само правомощия, които са му предоставени от общностното право. Този принцип произтича от член 7 ЕО, в съответствие с който общностният съд трябва да действа в рамките на предоставените му от Договора правомощия. Член 220 ЕО също гласи, че Съдът и Първоинстанционният съд, всеки в рамките на съответната си юрисдикция, осигуряват спазването на правото при тълкуването и прилагането на Договора.

51 Първоинстанционният съд не може да се произнесе по иск, когато няма предоставени такива правомощия, без да разшири компетентността си по спорове, по които Общността е страна и които според член 240 ЕО са от компетентността на националните съдилища (вж. в този смисъл Решение на Съда от 21 май 1987 г. по дело Rau и др., 133/85—136/85, Recueil, стр. 2289, точка 10, Определение на Първоинстанционния съд от 3 октомври 1997 г. по дело Mutual Aid Administration Services/Комисия, T-186/96, Recueil, стр. II-1633, точка 47, Определение от 12 декември 2005 г. по дело Natexis Banques Populaires/RoboBAT, T-360/05, непубликувано в Recueil, точка 12 и Определение от 26 януари 2007 г. по дело Theofilopoulos/Комисия,T-91/06, Сборник, стр. II-5, точка 16). Член 35, параграф 2 от Устава на ЕЦБ предвижда също, че споровете между ЕЦБ и всяко трето лице се решават от компетентните национални съдилища, освен в случаите, когато компетентността е предоставена на Съда.

52 В дадения случай ищецът моли самият Първоинстанционен съд да установи, че ЕЦБ е нарушила различни негови национални патенти.

53 Както посочва ЕЦБ, даден европейски патент в действителност е само сбор от еднакви национални патенти, издадени от всяка държава, посочена от заявителя на патента в заявката му. В това отношение член 2 и член 64, параграф 1 от ЕПК установяват, че европейският патент има същото правно действие като национален патент във всяка държава, посочена от заявителя, и е подложен на същия режим като националния патент. Член 64, параграф 3 от ЕПК предвижда също, че всяко нарушение на европейския патент е обект на националното законодателство.

54 Поради това, когато ищецът обвинява ЕЦБ в нарушение на оспорвания патент в девет държави, в които последният е бил издаден, това предполага, че ЕЦБ е нарушила девет национални патента.

55 Правото на всяка от деветте въпросни държави забранява на трети лица използването на изобретения, които са предмет на даден патент, без съгласието на притежателя му и позволява на последния да се противопостави по съдебен ред на такова използване. ЕЦБ не оспорва задължението си да спазва правните норми в областта на патентите на въпросните държави и допуска, че ищецът би могъл да предяви иск за нарушение пред националните съдилища.

56 Никоя разпоредба на общностното право обаче не предоставя на Първоинстанционния съд правомощия да се произнася относно нарушение на патенти. Искът за установяване на нарушение на патенти не фигурира сред способите за защита, компетентността относно които е предоставена на общностните юрисдикции съгласно членове 220—241 ЕО.

57 Още повече, националното право относно патентите, за разлика от другите права на интелектуална собственост, каквото е националното право относно марките, не е предмет на каквато и да е общностна хармонизация. В случай, че става въпрос за област, в която не е прието общностно законодателство, и която съответно е от компетентността на държавите-членки, закрилата на правата на интелектуална собственост, каквито са патентите, и мерките на съдебните власти за тази цел не се уреждат от общностното право (Решение на Съда от по дело Dior и др., C-300/98 и C-392/98, Recueil, стр. I-11307, точка 48).

58 Ищецът обаче счита, че съвместният прочит на разпоредбите на член 235 ЕО и на член 288, втора алинея ЕО позволявал на Първоинстанционния съд да прави всякакви констатации, необходими за да се установи дали дадена общностна институция е допуснала незаконосъобразност, която може да ангажира отговорността на Общността, без за това да съществуват ограничения във връзка с националните норми, чието нарушение може да бъде установено, нито относно преценката на националното право, която може да се осъществява за целта.

59 Ищецът счита също, че тъй като нарушението е въпрос, който се отнася до извъндоговорната отговорност, във всеки случай Първоинстанционният съд трябвало да може да определи дали такава действително е налице. Така в Решение по дело Leussink и др./Комисия и Решение по дело Grifoni/Комисия, посочени по-горе, било установено, че общностният съд е компетентен да се произнесе по исковете за отговорност във връзка с поправяне на вреди, причинени от нарушение от страна на общностните институции на установените според националното право задължения, каквото е спазването на съществуващи патенти.

60 Тази теза на ищеца обаче не може да се приеме.

61 На първо място, ищецът не се е съобразил с това, че е предявил иск за установяване на нарушение, който е принципно различен от иска, основан на извъндоговорна отговорност, какъвто също е завел. Първоинстанционният съд задължително трябва да счита иска за установяване на нарушение като самостоятелен и основан на нормите, които определят исковете, отнасящи се до компетентността на общностните юрисдикции.

62 На второ място, тезата на ищеца би довела до това Първоинстанционният съд да се произнася по всеки въпрос, който се регулира от националното право, ако го прави с цел да прецени дали дадена общностна институция е допуснала незаконосъобразност в рамките на иска за обезщетение. Така Първоинстанционният съд би се произнасял по въпроси, които излизат извън компетентността му, като изземва правомощия, принадлежащи изключително на националния съд. Първоинстанционният съд не следва да разглежда твърдяното нарушение на дадено национално законодателство като правен въпрос, който предполага неограничен съдебен контрол, присъщ само за националните органи (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 6 юли 2000 г. по дело AICS/Парламент, T-139/99, Recueil, стр. II-2849, точка 40, потвърдено с Определение на Съда от 21 юни 2001 г. по дело AICS/Парламент, C-330/00 P, Recueil, стр. I-4809).

63 Ищецът не може да се позове на съдебната практика, която изтъква в подкрепа на доводите си.

64 Що се отнася до решението по дело Leussink и др./Комисия, посочено по-горе, което е свързано с иск за обезщетение, предявен от длъжностно лице на Комисията, пострадало при пътнотранспортно произшествие в Германия, където е било по служба и е пътувало в кола на Комисията, управлявана от шофьор на тази институция, е важно да се подчертае, обратно на твърденията на ищеца, че във въпросното решение не е установена компетентност на общностния съд за определяне дали общностна институция е нарушила норма на националното право. Точно обратното — осъждайки Комисията, Съдът изрично изключва възможността в дадения случай нейната отговорност да се разглежда от гледна точка на националното право (точка 15 от решението).

65 Що се отнася до решението по дело Grifoni/Комисия във връзка с иск за обезщетение, предявен от предприемач, претърпял злополука при оглед с цел поддръжка на покрива на сграда на Комисията в Испра (Италия), е важно да се отбележи, обратно на твърденията на ищеца, че Съдът не е преценил самостоятелно съответствието на поведението — за което се упреква Комисията, а именно невъвеждане на изискуемите мерки за сигурност в съответствие с правото на държавата, в която се намира сградата — с приложимите национални правни норми. В действителност нарушението от Комисията на националните правни норми за предотвратяване на злополуки е било установено преди това от националната структура, компетентна за проверката за спазването на посочените норми, която е установила, че Комисията не е взела никакви предпазни мерки (Заключение на генералния адвокат Tesauro по Решение Grifoni/Комисия, посочено по-горе, Recueil, стр. I-1203, точка 26). При тези обстоятелства Съдът приема, че небрежното поведение на Комисията, която не е проявила дължимата грижа относно необходимите мерки за безопасност във връзка с предотвратяване на злополуки, е установено и съставлява незаконосъобразност, която може да ангажира отговорността на Общността (точки 13 и 14 от решението), след като другите необходими условия за ангажиране на общностната отговорност са изпълнени, а именно — наличие на претърпяна вреда и на причинна връзка между нея и неправомерното поведение на въпросната институция. Посоченото положение обаче е обратно на това по настоящото дело, тъй като компетентните национални съдилища не са установили нарушението от ЕЦБ на различните национални патенти.

66 Първоинстанционният съд следва същия подход в два случая, по които постановява Решение от 6 юли 2000 г. по дело AICS/Парламент, посочено по-горе и на Решение от 11 юни 2002 г. по дело AICS/Парламент (T-365/00, Recueil, стр. II-2719), като и двата случая се отнасят до възлагане от страна на Парламента на обществена поръчка за извършване на превоз на свързани с тази институция лица посредством необозначени превозни средства с шофьори в Страсбург. Един от оферентите, чиято оферта е отхвърлена, предявява жалба за отмяна срещу решението на Парламента за възлагане, което счита за незаконосъобразно, и иск за обезщетение срещу посочената институция. В рамките на жалбата за отмяна, жалбоподателят посочва, че окончателно подписаният договор между Парламента и предприятието, чиято кандидатура е приета, нарушава приложимото френско законодателство относно таксиметровата дейност. С решението си от 6 юли 2000 г. по дело AICS/Парламент, посочено по-горе, Първоинстанционният съд отхвърля исканията за отмяна и за обезщетение с довода, че ищецът не е доказал, че Парламентът е допуснал явна грешка при тълкуването на френското законодателство (точка 43). Обратно на това, в решението си от 11 юни 2002 г. по дело AICS/Парламент, посочено по-горе, Първоинстанционният съд взима предвид обстоятелството, че междувременно tribunal correctionnel de Strasbourg е постановил решение на 7 април 2000 г., в което е приел, че френското законодателство не допуска тълкуването на Парламента (точки 65—71 от решението). Вследствие на това Първоинстанционният съд отменя решението за възлагане на поръчката, но отхвърля искането за поправяне на вреди поради липса на доказателства за наличие на такива (точка 79).

67 От съображения за изчерпателност следва да се има предвид, че член 138 от ЕПК предвижда европейският патент да може да бъде анулиран по силата на законодателството на дадена договаряща страна и за територията ѝ и че член 22, параграф 4 от Регламент № 44/2001 предоставя изключителна компетентност в областта на действителността на патентите на съдилищата на държавата, на чиято територия е осъществена регистрацията на патента, с уточнението на Съда, че тези изключителни правомощия се прилагат независимо от това дали въпросът за действителността е повдигнат под формата на иск или възражение (вж. по аналогия Решение на Съда от 13 юли 2006 г. по дело GAT, C-4/03, Recueil, стр. I-6509, точка 25).

68 Въпросът за действителността на патента в повечето случаи е решаващ в рамките на иска за установяване на нарушение, тъй като обвиненото в нарушение лице може да изтъкне инцидентно недействителността на патента с цел да лиши с обратно действие притежателя на патента от правото, на което се позовава, и като следствие от това да се отхвърли предявения срещу ответника иск за нарушение. Впрочем такъв е случаят по настоящото дело, тъй като ЕЦБ вече е предявила искове за установяване недействителността на спорните патенти пред съдилищата на всички въпросни държави.

69 Това обстоятелство предполага, че патентите, за които се твърди, че са нарушени от ЕЦБ, могат да са недействителни и следователно да се счита, че не съществуват. В дадения случай тази възможност не е хипотетична, тъй като с Решение от 26 март 2007 г. High Court of Justice е приел, че оспорваният патент не е действителен на негова територия.

70 На последно място, Първоинстанционният съд не може да поставя под съмнение законността на национално право на индустриална собственост, без да засегне принципа на лоялно сътрудничество, който трябва да определя отношенията между държавите-членки и общностните институции и който, съгласно постоянната съдебна практика, установява не само задължение за държавите-членки да предприемат всички необходими мерки за гарантиране на приложението и ефикасността на общностното право, но и налага на общностните институции взаимни задължения за лоялно сътрудничество с държавите-членки (Определение на Съда от 13 юли 1990 г. по дело Zwartveld и др., C-2/88, Recueil, стр. I-3365, точка 17, и Решение на Съда от 16 октомври 2003 г. по дело Ирландия/Комисия, C-339/00, Recueil, стр. I-11757, точки 71 и 72).

71 Предвид гореизложеното трябва да се отбележи, че компетентността за установяване на наличието на нарушение на национален патент принадлежи на националните съдилища, а не на Първоинстанционния съд. Следователно искът за установяване на нарушение трябва де се отхвърли като недопустим поради липса на компетентност на Първоинстанционния съд.

72 Това заключение не може да бъде оборено с довода на ищеца, според който не бил задължен да изчерпи националните средства за защита, преди да предяви иск за обезщетение пред Първоинстанционния съд, тъй като в конкретния случай не е налице твърдение, че държава-членка също е отговорна за извършване на нарушението. Той поддържа също, че фактът на едновременно завеждане на дела пред съдилищата на много държави-членки би могъл да доведе до усложнения и неоправдано забавяне.

73 На първо място, задължението на ищеца да заведе едновременно дела пред националните съдилища, за да защити субективните си права не следва от съвместната отговорност на органите на държавите-членки за твърдяното нарушение, а само от обстоятелството, че Първоинстанционният съд не е компетентен да определи дали ЕЦБ е нарушила национален патент.

74 На второ място, усложненията и забавянето, които може да претърпи ищецът поради необходимостта от завеждане на паралелни дела за защита на правата си, са само последица от липсата на патент на общностно равнище и това положение е общо за всички притежатели на изобретения, които са защитени от различните национални патенти в Общността.

75 На последно място, що се отнася до довода на ищеца, според който давността за предявяване на иска срещу ЕЦБ за обезщетение пред Първоинстанционния съд може да изтече в очакване на решенията на компетентните национални съдилища, важно е да се отбележи, че давностният срок за предявяване на иска, основан на изъндоговорна отговорност на Общността, не може да започне да тече, преди да са налице всички условия за възникване на задължението за поправяне на вреди (Решение на Съда от 27 януари 1982 г. по дело Birra Wührer и др./Съвет и Комисия, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 и 5/81, Recueil, стр. 85, точка 10 и Определение на Съда от 18 юли 2002 г. по дело Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi/Комисия, C-136/01 P, Recueil, стр. I-6565, точка 30). В дадения случай давностният срок за ищеца за предявяване на иска срещу Общността, основан на отговорност, може да започне да тече едва след момента, в който компетентните национални съдилища установят наличието на нарушението, в извършването на което той обвинява ЕЦБ.

По иска за обезщетение

76 Първоинстанционният съд счита, че в съответствие с доводите на ищеца е компетентен да се произнесе по иска за обезщетение на основание на разпоредбите на член 235 ЕО във връзка с член 288, втора алинея ЕО, които предоставят на общностния съд компетентност при спорове относно възстановяването на вреди от Общността, причинени от общностните институции в областта на извъндоговорната отговорност. Член 288, трета алинея ЕО предвижда, че Общността е длъжна да поправи вредите, причинени от ЕЦБ.

77 ЕЦБ прави и възражение за недопустимост относно искането за поправяне на вреди. Първоинстанционният съд обаче счита, че това искане трябва да се отхвърли като лишено от всякакво правно основание.

78 В това отношение ЕЦБ посочва, че в съответствие с установената съдебна практика дадено право на поправяне на вреди бива признато, когато са изпълнени три условия, а именно: нарушение от страна на въпросната институция на правна норма, предоставяща права на частноправни субекти, наличие на действителна вреда и причинно-следствена връзка между допуснатото нарушение и причинената вреда. ЕЦБ добавя, че ако някое от тези условия не е изпълнено, Първоинстанционният съд трябва да отхвърли иска изцяло, без да проверява дали са удовлетворени другите условия.

79 В съответствие с член 111 от Процедурния правилник, когато един иск е явно недопустим или е явно лишен от всякакво правно основание, Първоинстанционният съд може, без да дава ход на делото, да се произнесе с мотивирано определение. В дадения случай Първоинстанционният съд счита, че разполага с достатъчно сведения от доказателствата по преписката и в съответствие с този член решава да не дава ход на делото.

80 Следва да се посочи, че ангажирането на извъндоговорната отговорност на Общността по смисъла на член 288, втора алинея ЕО за неправомерно поведение на нейните органи е подчинено на кумулирането на съвкупност от условия, а именно: неправомерност на поведението, за което се упреква институцията, наличие на действителна вреда и на причинно-следствена връзка между твърдяното поведение и претендираната вреда (Решение на Съда от 29 септември 1982 г. по дело Oleifici Mediterranei/ЕИО, 26/81, Recueil, стр. 3057, точка 16, Решение на Първоинстанционния съд от 11 юли 1996 г. по дело, International Procurement Services/Комисия, T-175/94, Recueil, стр. II-729, точка 44 и Решение на Първоинстанционния съд от 16 октомври 1996 г. по дело Efisol/Комисия, T-336/94, Recueil, стр. II-1343, точка 30).

81 В настоящото дело не е установено първото от изискуемите условия, а именно: неправомерно поведение на ЕЦБ, състоящо се в нарушение на оспорвания патент. В действителност предвид приетото, съществуването на нарушение трябва да се установи от компетентните държавни органи. В това отношение ищецът не е представил никакво доказателство, а обратното — поискал е самият Първоинстанционен съд да приеме за установено това обстоятелство. Първоинстанционният съд обаче би могъл да се произнесе относно това дали дадено нарушение може да ангажира отговорността на Общността само на основание решение на компетентен национален орган, с което се установява съществуването на нарушение от страна на ЕЦБ.

82 При тези условия трябва да се приеме, че искът за обезщетение, който е явно лишен от всякакво правно основание в съответствие с член 111 от процедурния правилник, трябва да се отхвърли.

По съдебните разноски

83 По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като ищецът е загубил делото, следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на ЕЦБ.

По изложените съображения ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (първи състав) разпореди:

1) Отхвърля иска за установяване на нарушение на патент като недопустим.

2) Отхвърля иска за обезщетение.

3) Document Security Systems, Inc. понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Европейската централна банка.

Съставено в Люксембург на 5 септември 2007 година. Секретар E. Coulon Председател J. D. Cooke

( *1 ) Език на производството: английски.