ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

A. COLLINS

представено на 5 май 2022 година ( 1 )

Дело C‑646/20

Senatsverwaltung für Inneres und Sport, Standesamtsaufsicht

срещу

TB,

встъпили страни:

Standesamt Mitte von Berlin,

RD

(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Мерки в областта на семейното право — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Брачни дела и дела, свързани с родителската отговорност — Публични актове и споразумения — Прекратяване на брака вследствие на декларация, направена пред италианско длъжностно лице по гражданското състояние“

I. Въведение

1. Мерките, предназначени да улеснят автоматичното признаване в целия Европейски съюз на промените в гражданското състояние, са безспорно предимство за гражданите на Съюза, които се възползват от правото на свободно движение, предоставено им от Договорите. Доколкото законодателят на Съюза разширява областите, обхванати от тези мерки, тяхното тълкуване и прилагане се сблъсква с аспекти на правото, уреждащо гражданското състояние на лицата в различните държави членки. Ето защо не бива да се изненадваме, че съществуват действителни различия в мненията относно това какво попада в обхвата на дадена мярка и какво не. В настоящия случай става въпрос за автоматичното признаване в Германия на развод по взаимно съгласие, настъпил в резултат от извънсъдебна процедура съгласно италианското право. По-конкретно с настоящото преюдициално запитване Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) иска от Съда да установи дали Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 ( 2 ), задължава държавите членки да признават без допълнителни изисквания решение за развод, постановено от гражданските власти на друга държава членка в рамките на извънсъдебна процедура, основана на споразумение между съпрузите.

II. Приложими правни разпоредби

А. Правото на Европейския съюз

2. Член 1 от Регламент № 2201/2003 е озаглавен „Обхват“. В параграф 1, буква а) от този регламент се предвижда, че той се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до развод, законна раздяла или обявяването на нищожността на брака.

3. За целите на Регламент № 2201/2003 член 2 дава определения за следните понятия в своите точки 1, 2 и 4: „1. терминът „съд“ обхваща всеки орган в държавите членки, който разполага с компетентност по делата, които попадат в обхвата на [Регламента]; ( 3 ) 2. терминът „съдия“ означава съдията или друг служител, който има правомощия, еквивалентни с тази на съдия по делата, които попадат в обхвата на настоящия регламент; ( 4 ) […] 4. терминът „решение“ означава решение за развод, законна раздяла или обявяване на брака за нищожен, както и решение, което е свързано с родителската отговорност, което е постановено от съда на държава членка, както и да може да се нарече решението, включително постановление, заповед или присъда. ( 5 )

4. По силата на член 21, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 решение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специални процесуални действия. В член 21, параграф 2 се предвижда също, че не се изискват специални процесуални действия за актуализиране на регистрите за гражданско състояние в държава членка на основание на решение за развод, законна раздяла на съпрузи или унищожаване на брак, постановено в друга държава членка и неподлежащо на обжалване пред по-горен съд, съгласно законодателството на тази държава членка.

5. В член 22, буква а) от Регламент № 2201/2003 се предвижда, че решение по иск за развод, законна раздяла на съпрузи или унищожаване на брак не се признава, ако това признаване е в очевидно противоречие с обществената политика в държавата членка, където се иска.

6. И накрая, съгласно член 46 от Регламент № 2201/2003, съдържащ се в раздел със заглавие „Публични актове и споразумения“, актовете, които са официално изготвени или регистрирани като публични и са изпълняеми в една от държавите членки, както и споразуменията между страните, които са изпълняеми в държавата членка, в която са сключени, се признават и се изпълняват при същите условия като решенията.

Б. Немското право

7. Член 97, параграф 1, второ изречение от Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit от 17 декември 2008 г. (Закон за производството по семейни дела и за охранителните производства, наричан по-нататък „FamFG“) предвижда: „Разпоредбите, съдържащи се в актовете на Европейския съюз, не се засягат“.

8. По силата на член 107, параграф 1 от FamFG: „Решенията, постановени в чужбина, с които бракът се унищожава или се прекратява, се признават само ако областната администрация е установила, че са изпълнени изискванията за признаване. Признаването не зависи от констатацията на областната администрация, ако е налице произнасяне от съд или орган на държава, чиито граждани са били и двамата съпрузи към момента на постановяване на решението“.

9. Член 3, параграф 1 от Personenstandsgesetz (Закон за гражданското състояние) от 19 февруари 2007 г. (BGBI., 2007 I, стp. 122; наричан по-нататък „PStG“) предвижда, че в рамките на своята компетентност службата по гражданско състояние води брачен регистър. Съгласно член 5, параграф 1 от PStG вписванията в регистъра се извършват и поправят в съответствие с неговите разпоредби. По силата на член 161, параграф 3 от PStG при вписвания относно брак се отбелязват и последващи актове относно унищожаване на брака или развод.

В. Италианското право

10. Член 12 от Decreto Legge No 132 — Misure urgenti di degiurisdizionalizzazione ed altri interventi per la definizione dell’arretrato in materia di processo civileот 12 септември 2014 г. (Законодателен декрет № 132 относно спешни мерки за извънсъдебно решаване на спорове и други мерки за намаляване на просрочията в гражданските производства, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 132/2014“) ( 6 ), преобразуван в закон с някои изменения с Legge № 162 (Закон № 162) от 10 ноември 2014 г., предвижда: „1. Пред кмета в качеството му на длъжностно лице по гражданското състояние съгласно член 1 от Декрет № 396 на президента на Републиката от 3 ноември 2000 г. в общината по местоживеене на единия от съпрузите или в общината, където е регистриран бракът, те могат да сключат, евентуално представлявани от адвокат, споразумение за законна раздяла, а в случаите, посочени в член 3, параграф 2, буква b), първа алинея от Закон № 898 от 1 декември 1970 г., споразумение за прекратяване на брака или за прекратяване на гражданските последици от него или споразумение за изменение на условията за раздяла или развод. 2. Разпоредбите на настоящия член не се прилагат, когато съпрузите имат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които не са дееспособни, имат тежки увреждания по смисъла на член 3, параграф 3 от Закон № 104 от 5 февруари 1992 г. или са финансово зависими. 3. Длъжностното лице по гражданското състояние получава от всяка от страните лично, евентуално представлявани от адвокат, декларация, че желае раздяла или прекратяване на гражданските последици от брака или да прекрати брака в съответствие с договорените между тях условия. Същото се отнася и за всяко изменение на условията за раздяла или развод. Споразумението не може да съдържа условия относно прехвърлянето на имущество. Документът, съдържащ споразумението, се изготвя и подписва незабавно след получаването на декларациите, посочени в настоящия параграф. В случаите, посочени в параграф 1, споразумението замества съдебните актове, с които се приключва производството за законна раздяла, прекратяване на гражданските последици от брака, прекратяване на брака и изменение на условията за раздяла или развод. В случай на законна раздяла или прекратяване на гражданските последици от брака или прекратяване на брака по взаимно съгласие, длъжностното лице по гражданското състояние, след получаване на декларациите от съпрузите, ги кани да се явят при него най-рано тридесет дни след получаването на декларациите, за да потвърдят волята си, както и да съставят споразуменията, посочени в параграф 5. Неявяването означава, че споразумението не е потвърдено. […]“.

11. От член 43, параграф 1 и член 71, параграф 2 от Decreto del Presidente della Repubblica No 445/2000 — Testo unico delle disposizioni legislative e regolamentari in materia di documentazione amministrativa (Указ на президента на републиката № 445/2000 — Консолидиран текст на законовите и подзаконовите актове, свързани с административните документи) следва, че длъжностното лице по гражданското състояние трябва да провери дали са изпълнени приложимите правни условия.

12. Съгласно член 7 и член 95 от Decreto del Presidente della Repubblica No 396 — Regolamento per la revisione e la semplificazione dell'ordinamento dello stato civile, a norma dell'articolo 2, comma 12, della legge 15 maggio 1997, No 127 (Указ на президента на републиката № 396 — Наредба за преразглеждане и опростяване на закона за гражданското състояние съгласно член 2, параграф 12 от Закон № 127 от 15 май 1997 г.) длъжностното лице по гражданското състояние отказва да постанови развод, когато не са изпълнени приложимите законови условия. Съпрузите могат да оспорят този отказ пред съда.

13. Съгласно Circolare № 6/15 — Articoli 6 e 12 del decreto-legge 12 settembre 2014, № 132 — Chiarimenti applicativi (Циркулярно писмо № 6/15 — членове 6 и 12 от Законодателен декрет № 132 от 12 септември 2014 г.) член 12, параграф 3, трето изречение от Законодателен декрет № 132/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че не позволява на съпрузите да включват в този вид процедура по развод условия, отнасящи се до прехвърляне на правото на собственост върху имуществени права.

14. От изложеното по-горе става ясно, че съгласно процедурата, установена в член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, всеки от съпрузите прави пред длъжностното лице по гражданското състояние лична декларация, че желае развод. Най-рано след тридесет дни, след като провери дали са изпълнени изискваните от закона условия за прекратяване на брака, а именно че съпрузите нямат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни или с тежки увреждания или са икономически зависими, и че споразумението между тях не съдържа разпоредби за прехвърляне на имущество между тях, длъжностното лице по гражданското състояние потвърждава това споразумение. Разводът, постановен от длъжностно лице по гражданското състояние, има същото правно действие като развод, постановен от компетентен съд.

III. Спорът по главното производство и преюдициалното запитване

15. TB има германско и италианско гражданство. Тя сключва граждански брак с RD, италиански гражданин, в Берлин на 20 септември 2013 г. Берлинската служба по гражданско състояние вписва този брак в брачния регистър.

16. На 30 март 2017 г. пред длъжностното лице по гражданското състояние в Парма, Италия, съпрузите заявяват намерението си да се разделят. Те потвърждават, че нямат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни или с тежки увреждания или които са икономически зависими. Освен това те заявяват, че не са сключили никакво споразумение за прехвърляне на тяхното имущество във връзка с раздялата. Впоследствие те потвърждават съответните си декларации пред длъжностното лице по гражданското състояние.

17. Въз основа на декларациите си от 30 март 2017 г. на 15 февруари 2018 г. съпрузите се явяват пред длъжностното лице по гражданското състояние и заявяват намерението си да се разведат. Впоследствие те потвърждават декларациите си пред длъжностното лице по гражданското състояние, което на 2 юли 2018 г. издава удостоверение за развод с действие, считано от 15 февруари 2018 г.

18. След това TB иска от берлинската служба по гражданско състояние да впише този развод в брачния регистър. Тъй като не е сигурна дали разводът трябва да бъде вписан в брачния регистър, или за него да се приложи процедурата за признаване по член 107, параграф 1 от FamFG, берлинската служба по гражданско състояние завежда дело пред Amtsgericht Berlin (Районен съд Берлин, Германия). На 1 юли 2019 г. Amtsgericht Berlin (Районен съд Берлин) постановява, че вписването на развода в брачния регистър е обусловено от признаването му съгласно процедурата, предвидена в член 107, параграф 1 от FamFG. Въпреки това Senatsverwaltung für Justiz, Verbraucherschutz und Antidiskriminierung Berlin (Министерство на правосъдието, защитата на потребителите и борбата с дискриминацията на Берлин, Германия) приема, че разводът е трябвало да бъде признат автоматично. Така то отказва да приложи процедурата по член 107, параграф 1 от FamFG ( 7 ).

19. TB подава жалба пред Kammergericht Berlin (Областен апелативен съд Берлин) срещу определението от 1 юли 2019 г. на Amtsgericht Berlin (Районен съд Берлин). Апелативният съд уважава жалбата ѝ и разпорежда на службата по гражданско състояние в Берлин да впише развода в регистъра по гражданско състояние без провеждането на допълнителна процедура. Senatsverwaltung für Inneres und Sport (Министерството на вътрешните работи и спорта на Берлин, Германия), което е компетентният орган за надзор на службите по гражданско състояние, подава пред Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) жалба срещу решението на Kammergericht Berlin (Областен апелативен съд Берлин). Министерството на правосъдието, защитата на потребителите и борбата с дискриминацията на Берлин и Министерството на вътрешните работи и спорта, Берлин имат различни становища по този въпрос.

20. За да се произнесе по тази жалба, Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) счита, че трябва да прецени дали разводът, чието признаване се иска от TB, представлява „решение“ по смисъла на член 2 и член 21 от Регламент № 2201/2003 и ако това е така, за вписването му в брачния регистър не се изисква допълнителна процедура за признаване съгласно член 97 от FamFG.

21. От акта за преюдициално запитване става ясно, че германските юристи имат различни мнения по този въпрос. Някои от тях считат, че Регламент № 2201/2003 се прилага за развод, допуснат в Италия в съответствие с процедурата, предвидена в член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, и че длъжностното лице по гражданското състояние има качеството на „съдия“ по смисъла на Регламент № 2201/2003. Те припомнят, че целта на този регламент е да се улесни взаимното признаване на решенията за развод в рамките на Европейския съюз и че в държавите членки се наблюдава нарастваща тенденция към прибягване до процедури за развод, които не изискват участието на съдебни органи ( 8 ). Други автори смятат, че допуснатият от длъжностно лице по гражданско състояние развод по взаимно съгласие, какъвто е разглежданият в рамките на настоящото преюдициално запитване, не попада в приложното поле на Регламент № 2201/2003.

22. Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) е склонен да се съгласи с второто становище. Той счита, че разводът, постановен от длъжностно лице по гражданско състояние в съответствие с член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, представлява развод по частноправен ред, който не попада в приложното поле на Регламент № 2201/2003. В подкрепа на това становище запитващата юрисдикция посочва, че само решение за развод, постановено от публичен орган, което има конститутивно действие, може да защити съпруга, който е „по-слабата страна“, от неблагоприятните последици на развода, тъй като решаващият орган може да откаже да постанови решението. Чисто формалната намеса на длъжностното лице по гражданското състояние, което няма правомощия да променя условията на развода, не можело да осигури тази защита. Следователно такова решение за развод не представлявало „решение“ по смисъла на Регламент № 2201/2003.

23. При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) решава да спре производството. Той отправя два преюдициални въпроса до Съда: „1. Прекратяването на брака на основание член 12 от [Законодателен декрет № 132/2014] представлява ли решение за развод по смисъла на [Регламент № 2201/2003]? 2. При отрицателен отговор на първия въпрос: трябва ли прекратяването на брака на основание член 12 от [Законодателен декрет № 132/2014] да се третира съобразно разпоредбата на член 46 от [Регламент № 2201/2003] относно публични актове и споразумения?“.

24. Писмени становища представят германското, естонското, френското и италианското правителство, както и Европейската комисия. На заседанието от 8 февруари 2022 г. германското, френското и полското правителство, както и Комисията, излагат устни становища и отговарят на въпросите на Съда.

IV. Анализ

А. Първият въпрос

25. С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали представлява решение за развод по смисъла на Регламент № 2201/2003 прекратяването на брак по силата на законово установена процедура, при която всеки от съпрузите прави лична декларация, че желае да се разведе, пред длъжностното лице по гражданското състояние, което най-малко тридесет дни след това потвърждава споразумението между съпрузите в тяхно присъствие, след като е проверило, че са изпълнени изискваните от закона условия за прекратяване на брака, а именно че съпрузите нямат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни, с тежки увреждания или икономически зависими, и че споразумението между тях не съдържа клаузи относно прехвърляне на имущество.

26. Германското правителство, подкрепено в съдебното заседание от полското правителство, твърди, че позовавайки се на текста, структурата и целта на Регламент № 2201/2003, както и на намерението на законодателя на Съюза, на този въпрос следва да се отговори отрицателно.

27. Германското правителство отбелязва на първо място, че определението на понятието „решение“, съдържащо се в член 2, точка 4 от Регламент № 2201/2003, не уточнява естеството или интензивността на намесата на публичния орган, когато той допуска развода. Въпреки това използването на израза „постановено от съда“ при описанието на начина, по който трябва да се постанови разводът, предполагало, че намесата на публичния орган трябва да има това, което германското правителство описва като „конститутивно действие“, а именно че намесата на публичния орган е фактът, който поражда новото правно положение. Това условие не било изпълнено, когато функцията на публичния орган в процедурата се ограничава до признаването и регистрирането на развода по взаимно съгласие.

28. Второ, за да може дадено решение за развод да бъде признато в други държави членки без специални процесуални действия съгласно член 21, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, структурата на посочения регламент предполагала, че това решение трябва да е постановено с акт на съд или публичен орган с конститутивно действие. В противен случай Регламент № 2201/2003 щял да задължи държавите членки да признават автоматично частноправните споразумения за развод, сключени в други държави членки, без намесата на публичен орган.

29. Що се отнася до целта на Регламент № 2201/2003, германското правителство изтъква, на трето място, че взаимното признаване и взаимното доверие, залегнали в основата на този регламент, изискват, за да може държава членка автоматично да признае акт на съд или публичен орган на друга държава членка, този акт да е свързан с упражняването на публична власт и да има конститутивно действие. Посочените изисквания не били изпълнени, когато публичният орган само признава и регистрира частноправно споразумение за развод.

30. Четвърто, законодателят на Съюза не възнамерявал да включи развод, постановен от длъжностно лице по гражданско състояние, в приложното поле на Регламент № 2201/2003, тъй като към момента на приемането на тази мярка законодателствата на държавите членки не са предвиждали развод по извънсъдебен ред. Това се потвърждавало от факта, че Регламент (ЕС) 2019/1111 на Съвета от 25 юни 2019 години относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца ( 9 ) изрично предвижда автоматичното признаване на извънсъдебни процедури за развод. Тези изменения нямало да бъдат необходими, ако Регламент № 2201/2003 вече предвиждаше автоматичното признаване на решенията за развод, постановени съгласно такава процедура. Регламент № 2019/1111 обаче не се прилагал ratione temporis към фактите по настоящото дело.

31. Италианското правителство, подкрепено от естонското правителство и от Комисията, твърди, че отговорът на първия въпрос трябва да бъде положителен, тъй като разводът, чието признаване се иска в Германия, не е развод по частноправен ред. По-конкретно Комисията отбелязва, че основната цел на Регламент № 2201/2003 е да осигури взаимното признаване на съдебните решения като крайъгълен камък за създаването на истинско съдебно пространство. Поради тази причина всички решения, приети в дадена държава членка, които попадат в приложното поле на Регламент № 2201/2003, трябвало да бъдат признавани на територията на държавите членки, без да се изисква за тази цел каквато и да било официална процедура по признаване.

32. От ключово значение за отговора на първия въпрос е значението, което трябва да се придаде на понятията „съд“, „съдия“ и „решение“ за целите на Регламент № 2201/2003, както тези понятия са дефинирани в член 2 от него.

33. Съгласно постоянната съдебна практика с оглед на тълкуването на разпоредби от правото на Съюза следва да се вземe предвид не само техният текст, но и контекстът, в който те се вписват, и целите на правната уредба, от която те са част ( 10 ).

34. В член 2, точка 1 от Регламент № 2201/2003 се съдържа определение на понятието „съд“, включващо всеки орган в държавите членки, който разполага с компетентност по делата, попадащи в обхвата на посочения регламент. От ясното значение на тези думи следва, че „съд“ е всеки орган, на който правото на държава членка предоставя компетентност по граждански дела, включително по дела за развод, законна раздяла или унищожаване на брака.

35. Това тълкуване се потвърждава от определението на понятието „съдия“ в член 2, точка 2 от Регламент № 2201/2003, което включва служител с правомощия, еквивалентни с тези на съдия по бракоразводни дела. От това следва, че ако държава членка предостави на съдиите компетентност по делата, попадащи в приложното поле на регламента, а именно граждански дела, отнасящи се до развод, законна раздяла или обявяването на нищожността на брака, и предостави равностойни правомощия на други длъжностни лица, тези длъжностни лица попадат в обхвата на определението за „съдия“ по смисъла на Регламент № 2201/2003.

36. Член 2, точка 4 от Регламент № 2201/2003, в който се съдържа определение на понятието „решение“, допълва общата картина. Съгласно този регламент постановление, заповед или присъда, постановени от орган, на който дадена държава членка е предоставила компетентност да постановява развод, представляват решение, постановено в тази държава членка. По силата на член 21, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 това решение „се признава“ в други държави членки, без за това да се изискват специални процесуални действия. Следователно решенията, които подлежат на автоматично признаване в целия Европейски съюз, включват развод, постановен от длъжностно лице, на което държава членка е предоставила компетентност по граждански дела, отнасящи се до развод.

37. Приложното поле на Регламент № 2201/2003, описано в член 1 от него, предоставя контекста, в който трябва да се разглежда неговият член 2. В член 1, параграф 1 се посочва, че Регламент № 2201/2003 се прилага по граждански дела, отнасящи се по-специално до развод. Тъй като за тези цели в член 2, точка 1 от регламента се дава определение на понятието „съд“, очевидно горепосочените определения се прилагат в контекста на признаването на постановления, заповеди или присъди за развод, постановени в държави членки, различни от тези, в които се иска признаването на такива решения.

38. Що се отнася до целите, които Регламент № 2201/2003 преследва, от неговите съображения е видно, че той цели да осигури съдебно сътрудничество по граждански дела, отнасящи се до развод, законна раздяла и обявяването на нищожността на брака, и се основава на принципа на взаимното признаване на съдебните решения като крайъгълен камък за създаването на действително пространство на правосъдие ( 11 ). Както е постановил Съдът, Регламент № 2201/2003 се основава на взаимното доверие, което изисква взаимно признаване на съдебните решения ( 12 ). Освен това взаимното признаване на съдебните решения е необходимо, за да се избегнат пречките пред правилното функциониране на вътрешния пазар ( 13 ), тъй като отказът да се признаят съдебните решения по граждански дела, включително по бракоразводни дела, може да попречи или да възпре гражданите на Съюза да упражняват правата на свободно движение, предоставени от правото на Съюза.

39. Вследствие на това член 21, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 предвижда, че решение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специални процесуални действия за тази цел. По този начин Регламент № 2201/2003 установява система за автоматично признаване от държавите членки на определена в него категория актове. Така, въпреки че правната уредба на развода не е хармонизирана между държавите членки, по силата на Регламент № 2201/2003 разводът, допуснат в една държава членка, който попада в обхвата на съдържащите се в регламента определения, се ползва с автоматично признаване във всички останали държави членки с малко на брой изключения.

40. Тъй като настоящото преюдициално запитване е първата възможност на Съда да тълкува член 2 от Регламент № 2201/2003 за целите на прилагането на член 21, параграф 1 от него, следва да се разгледа решение Sahyouni ( 14 ). Посоченото преюдициално запитване е било отправено в контекста на признаването в Германия на развод, получен чрез едностранно волеизявление на съпруга пред духовен съд в Сирия ( 15 ). По разглежданото дело се поставят въпроси относно тълкуването на Регламент (ЕС) № 1259/2010 на Съвета от 20 декември 2010 година относно осъществяването на засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла ( 16 ), който се прилага към развода и законната раздяла при обстоятелства, които водят до стълкновение на закони ( 17 ). В решението си Съдът посочва съображение 10 от Регламент № 1259/2010, което предвижда, че материалният обхват и разпоредбите на регламента трябва да съответстват на Регламент № 2201/2003 ( 18 ). След като разглежда член 1, параграф 1, буква а) и член 2, точка 4 от Регламент № 2201/2003, Съдът приема, че би било непоследователно понятието „развод“ да се дефинира по различен начин в двата регламента, което да доведе и до разминаване на приложните им полета ( 19 ). След като понятието „развод“ в Регламент № 2201/2003 обхваща разводите, постановени от съд или от държавен орган или под техен контрол, Съдът приема, че приложното поле на Регламент № 1259/2010 е ограничено по същия начин, така че разводите, постановени без участието на държавен орган, не попадат в приложното поле на последния регламент ( 20 ).

41. От решение Sahyouni става ясно, че системата за автоматично признаване, въведена с Регламент № 2201/2003, се прилага само за разводи, постановени от съд или от държавен орган или под техен контрол. Така то потвърждава правотата на твърдението, че съгласно Регламент № 2201/2003 развод, постановен от държавен орган, който не е натоварен със съдебни правомощия, или под негов контрол, може да бъде автоматично признат в друга държава членка. Бих добавил, че според мен пред Съда не е изтъкнат нито един довод, който да обоснове разграничението между процедура по развод, проведена пред национален съд, и процедура, проведена пред длъжностно лице, като например длъжностно лице по гражданското състояние, в случаите, когато съпрузите искат да се разведат по взаимно съгласие. Във всички тези случаи задачата на лицето, което провежда процедурата, е да провери дали всеки от съпрузите е дал валидно съгласие за прекратяване на брака и дали са изпълнени всички законови изисквания за постановяване на решение за развод.

42. В този контекст бих искал да отбележа, че процедурата пред длъжностното лице по гражданското състояние в Италия съгласно член 12 от Законодателен декрет № 132/2014 е предвидена за случаи, в които е малко вероятно да се изисква от длъжностното лице по гражданското състояние да претегля различни интереси, тъй като правомощието за постановяване на развод може да бъде упражнено само когато е установено, че няма непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни или с тежки увреждания или които са икономически зависими, и че споразумението между съпрузите не съдържа разпоредби относно прехвърлянето на имущество. При тези обстоятелства фактът, че длъжностното лице по гражданското състояние няма правомощия да променя условията на споразумението между съпрузите, е ирелевантно, тъй като с оглед на взаимното съгласие на съпрузите длъжностното лице по гражданското състояние трябва да постанови развода, ако са изпълнени предвидените в закона условия. Макар че защитата на съпруга, който е „по-слабата страна“, може да е основателно съображение, както приема запитващата юрисдикция, нищо не сочи, че установената с член 12 от Указ № 132/2014 процедура не е отчела това съображение, като се имат предвид ограничените обстоятелства, при които тя може да се приложи, изискването за взаимно съгласие на съпрузите и изискването длъжностното лице по гражданското състояние да провери фактите, които съпрузите декларират.

43. Според германското правителство, дори да се приеме, че развод, който е постановен от различен от съд публичен орган, упражняващ съдебни правомощия, може да се ползва от автоматично признаване съгласно Регламент № 2201/2003, това решение трябва да има това, което посоченото правителство описва като конститутивно действие. Според това правителство ролята на длъжностното лице по гражданското състояние при прекратяването на брака на съпрузите е изцяло пасивна и се свежда до простото вписване на споразумение с частно-правен характер, което съпрузите са сключили, за да се разведат. Следователно тази хипотеза попадала извън приложното поле на Регламент № 2201/2003, както е постановил Съдът в решение Sahyouni при малко по-различни фактически обстоятелства ( 21 ).

44. С оглед на текста на член 2 и на член 21 от Регламент № 2201/2003 и на подхода на Съда към дефиницията на понятието за развод в контекста на Регламент № 1259/2010 може с основание да се заключи, че ролята, която има длъжностното лице по гражданското състояние при прекратяването на брака в процедурата, описана в член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, води до това, че допуснатите съгласно тази процедура разводи попадат в приложното поле на Регламент № 2201/2003.

45. В това отношение може да се отбележи, че член 21 от Регламент № 2201/2003 по никакъв начин не подкрепя идеята, че за да се ползва дадено решение с автоматично признаване в друга държава членка, то трябва да има някаква допълнителна характеристика към съдържащите се в посочения член изисквания. Доколкото германското правителство се позовава на употребата на глагола „постановявам“ в определението на понятието „решение“ в член 2, точка 4 от Регламент № 2201/2003, подходящо ми се струва едно от значенията на този глагол, а именно „обявявам“. Обявяването на съществуването на дадено състояние означава да се признае неговото съществуване. Също така не е присъщо за естеството на едно обявяване, че лицето, което го прави, трябва винаги да създава предмета му. Признаването от длъжностното лице по гражданското състояние на взаимното желание на съпрузите да прекратят брака си, при условие че са изпълнени определени предвидени в закона условия, очевидно представлява обявяване — а следователно и произнасяне — на прекратяването на брака.

46. Във всеки случай, за да може длъжностно лице по гражданското състояние да прекрати брак съгласно член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, то трябва да се увери, че са изпълнени правните изисквания, съдържащи се в него. В противен случай трябва да откаже да допусне прекратяването. За да се увери в това, длъжностното лице по гражданското състояние трябва да провери дали са налице законовите изисквания, позволяващи упражняването на правомощията, които законът му предоставя. Според мен това упражняване включва вземането на решение от длъжностното лице по гражданското състояние относно наличието на набор от законово установени изисквания, което има за последица прекратяването на брака, а това решение по своята същност има конститутивно действие за гражданското състояние на съответните лица.

47. От това следва, че решение за развод, постановено в рамките на процедура като описаната в точка 14 на настоящото становище, не съставлява развод по частноправен ред. Макар че прекратяването на брака се основава на съгласието на страните по него, бракът се прекратява само ако длъжностното лице по гражданското състояние се увери, че са изпълнени приложимите правни изисквания. При липса на такава констатация съпрузите продължават да бъдат в законен брак независимо от споразумението, което може да са постигнали помежду си. Така приемането от длъжностното лице по гражданското състояние, че приложимите условия са изпълнени, и издаването на удостоверение за развод, с което се удостоверява това, имат конститутивно действие.

48. Освен това може да се отбележи, че актът на признаване от длъжностното лице по гражданското състояние, че двойка желае да встъпи в брак, се счита за имащо конститутивно действие за сключването на брака във всички държави членки, включително в Германия, при условие че са изпълнени необходимите правни изисквания. Всъщност браковете почти винаги се признават или сключват от държавни служители, които упражняват правомощия на изпълнителната власт на държавата, а не от съдии, които упражняват съдебни правомощия. Ако официалното признаване от страна на длъжностно лице на съгласието на страните да встъпят в брак представлява сключване на брак в очите на закона, не виждам логична причина, поради която официалното признаване от страна на същото длъжностно лице на съгласието на страните да прекратят брака да не може по същия начин да представлява постановяване на развод.

49. В подкрепа на своята теза германското и полското правителство се опитват да установят аналогия съответно с решения на Съда Mærsk Olie & Gas ( 22 ) и Solo Kleinmotoren ( 23 ), които се отнасят до тълкуването на Брюкселската конвенция ( 24 ). По дело Mærsk Olie & Gas ( 25 ) в договаряща се държава е предявен иск за обезщетение за вреди, чийто предмет е същият като този на определение за налагане на обезпечителни мерки, постановено от юрисдикция на друга договаряща страна, с което на ответника е разпоредено да създаде фонд за ограничаване на отговорността и която е наложена от съд в друга договаряща се държава. Съдът постановява, че за целите на Брюкселската конвенция едно „съдебно решение“ трябва да произлиза от съдебен орган на договаряща се държава, който се произнася по въпросите между страните при упражняване на собствените си правомощия ( 26 ). Делото Solo Kleinmotoren ( 27 ) повдига въпроса дали търговска спогодба, сключена пред съд в договаряща се държава, може да се счита за „съдебно решение“, което може да бъде признато в друга договаряща се държава. Съдът постановява, че спогодбата не представлява съдебно решение дори ако е сключена пред съд и с нея се слага край на съдебното производство, тъй като такива спогодби имат договорен характер ( 28 ).

50. Нито фактическото, нито правното положение по настоящото дело, с което е сезирана запитващата юрисдикция, са аналогични на тези, които са били предмет на разглеждане в горепосочените решения. Що се отнася до решение Mærsk Olie & Gas ( 29 ), актовете, които могат да бъдат признати съгласно Регламент № 2201/2003, са изрично определени по-широко в сравнение с тези, които могат да бъдат признати съгласно Брюкселската конвенция. По отношение на решение Solo Kleinmotoren ( 30 ) разводът по взаимно съгласие не може да бъде приравнен на спогодба в рамките на съдебно производство. В последния случай споразумението между страните води до прекратяване на съдебното производство, като съдът просто взема под внимание това правно обвързващо споразумение с цел приключване на съдебния спор пред него. За разлика от това в случай на съпрузи, които желаят да се разведат по взаимно съгласие, е необходимо да се приеме акт на държавен орган, за да може този развод да има това правно обвързващо действие.

51. Полското правителство се опитва да се позове и на решение WB ( 31 ), в което Съдът постановява, че нотариусите не са „съдии“ по смисъла на Регламент (ЕС) № 650/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство ( 32 ). Разпоредбите, станали повод за отправяне на преюдициалното запитване по дело WB, се различават съществено от тези, които Съдът трябва да тълкува в настоящото производство. На първо място, член 3, параграф 1, буква ж) и параграф 2 от Регламент № 650/2012 изискват от компетентните органи да предоставят гаранции по отношение на своята безпристрастност и правото на изслушване, а решенията им трябва да подлежат на обжалване пред съдебен орган или да бъдат преразглеждани от такъв орган. В Регламент № 2201/2003 не са установени подобни изисквания, някои от които във всеки случай трудно биха могли да се приложат към хипотезата на развод по взаимно съгласие. На второ място, решение WB се отнася до нотариус, който съставя акт за удостоверяване на наследствени права, който се различава както по своето естество, така и по своите последици от решение за развод, постановено от длъжностното лице по гражданското състояние. На трето място, в горепосоченото съдебно решение Съдът отбелязва, че нотариусите упражняват свободна професия и предоставят редица отделни услуги срещу възнаграждение ( 33 ), за разлика от настоящия случай, в който става въпрос за държавни служители, упражняващи правомощия, равностойни на тези на съдия.

52. Германското правителство също така твърди, че Регламент № 2201/2003 не се отнася до процедури за развод като установената с член 12 от Законодателен декрет № 132/2014, тъй като към момента на приемането на Регламент № 2201/2003 законодателствата на държавите членки не са предвиждали извънсъдебни процедури за развод от този вид. Както стана ясно от точки 32 до 38 от настоящото заключение, нищо в текста, контекста или целите, преследвани от Регламент № 2201/2003, не подкрепя извода, че законодателят на Съюза е възнамерявал да изключи такива процедури от системата за автоматично признаване, създадена с Регламент № 2201/2003: всъщност всички тези показатели сочат за обратното.

53. В същия дух германското правителство твърди, че тъй като измененията на Регламент № 2201/2003, въведени с Регламент № 2019/1111, са били необходими, за да се включат извънсъдебните бракоразводни процедури в приложното поле на първия регламент, и тези изменения се прилагат от 1 август 2022 г. нататък, те са неприложими ratione temporis към фактите по делото, с което е сезирана запитващата юрисдикция.

54. Имам три забележки по отношение на тези доводи. Първо, законодателят говори чрез текстовете, които приема. Ако думите, които той използва, по ясен начин навеждат на определено тълкуване, задължение на съдебната власт е да го приложи. Второ, не е никак необичайно съдилищата на Съюза да бъдат призовани да тълкуват законодателството в контекста на фактически или правни обстоятелства, които са възникнали след приемането на това законодателство. Както припомня генералният адвокат Wathelet, позовавайки се на заключенията на няколко свои предшественици, правото на Съюза трябва да се тълкува в светлината на обстоятелствата в наши дни. Правото няма как да бъде изолирано от обществената действителност и не би могло да не се адаптира възможно най-бързо към нея, тъй като в противен случай има опасност от налагане на отживели виждания и заемане на статични позиции ( 34 ). В съответствие с тази гледна точка правото на Съюза трябва да се тълкува динамично, за да се избегне неговото „вкаменяване“. Трето, не е възможно разпоредбите на правото на Съюза да се тълкуват в светлината на измененията, съдържащи се в приетите впоследствие законодателни актове ( 35 ). Както признава самото германско правителство, Регламент № 2019/1111 е неприложим ratione temporis към настоящия случай. Поради това не е възможно от него да се правят каквито и да било изводи за целите на тълкуването на Регламент № 2201/2003.

55. За пълнота на изложението ще разгледам обхвата на свързаното с обществената политика изключение от автоматичното признаване на бракоразводни решения, постановени в други държави членки и уредени с Регламент № 2201/2003, на което полското правителство се позова по време на заседанието. Член 22 от Регламент № 2201/2003 съдържа изчерпателен списък на изключения от принципа на взаимно признаване, установен в член 21. По силата на член 22, буква а) от Регламент № 2201/2003 решение по иск за развод не се признава, ако това признаване е в очевидно противоречие с обществената политика в държавата членка, където се иска.

56. Съдът отбелязва, че в Регламент № 2201/2003 е заложена концепцията, че признаването и изпълнението на съдебни решения на държавите членки се основава на принципа на взаимното доверие ( 36 ). Вследствие на това основанията за непризнаване на съдебни решения следва да бъдат възможно най-ограничени ( 37 ). Следователно непризнаването на съдебно решение на основание, свързано с обществения ред, трябва да се тълкува стриктно, тъй като това непризнаване е пречка за постигането на една от основните цели на Регламент № 2201/2003 ( 38 ). Следователно общественият ред може да бъде основание за отказ за признаване на съдебно решение само в изключителни случаи ( 39 ).

57. Макар държавите членки по принцип да остават свободни да определят изискванията на техния обществен ред, пределите на това понятие се определят чрез разпоредбата на член 22, буква а) от Регламент № 2201/2003 ( 40 ). Така Съдът може да контролира пределите, в които органите на държавите членки могат да се позовават на това понятие, за да не признаят съдебно решение, постановено от компетентен съд или орган на друга държава членка ( 41 ). Следователно използването на клаузата за обществен ред е допустимо само в хипотезата, в която признаването на съдебното решение, постановено в друга държава членка, би засегнало по недопустим начин правния ред на държавата членка, в която се иска признаване, или, иначе казано, би съставлявало явно нарушение на правна норма, която се счита за съществена в правния ред на държавата членка, в която се иска признаване ( 42 ). Обхватът на изключението, свързано с обществения ред, е ограничено и от член 25 от Регламент № 2201/2003, съгласно който признаването на решение не може да бъде отказано, на основание че законодателството в държавата членка, където се иска признаване, не допуска развод, законна раздяла или унищожаване на брака на същите основания.

58. В този контекст решение на Съда Coman може да се окаже релевантно ( 43 ). Задължението за държава членка да признае — за целите на предоставянето на производно право на пребиваване на гражданин на трета страна — брака между лица от един и същ пол, сключен в друга държава членка в съответствие с нейното право, не накърнява института на брака в първата държава членка, задължавайки съответната държава членка да предвиди в националното си право института на брака между лица от един и същ пол. Задължението за признаване на бракове, които са законно сключени в друга държава членка, съществува, за да позволи на лицата да упражняват правата, които тези лица черпят от правото на Съюза ( 44 ). Поради това задължението за държава членка да признава такива бракове, не може да представлява заплаха за нейния обществен ред дори ако правото на тази държава членка забранява еднополовите бракове ( 45 ).

59. Следователно дадена държава членка не може да се позовава на изключението, свързано с обществения ред, предвидено в член 22 от Регламент № 2201/2003, за да обоснове непризнаването на решение за развод, постановено в друга държава членка, поради факта че процедурата, по която е издадено това решение, не съществува в подобна или идентична форма в правната система на държавата членка, в която се иска признаване.

60. Накрая следва да се подчертае, че това не означава задължение за държавите членки да предвидят развод по извънсъдебен ред.

61. С оглед на гореизложеното предлагам на Съда да отговори на първия въпрос на запитващата юрисдикция в смисъл, че прекратяването на брак по силата на законово установена процедура, при която всеки от съпрузите прави лична декларация, че желае да се разведе, пред длъжностно лице по гражданското състояние, което най-малко тридесет дни по-късно потвърждава това споразумение в тяхно присъствие, след като е проверило, че са изпълнени изискваните от закона условия за прекратяване на брака, а именно че съпрузите нямат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни, с тежки увреждания или икономически зависими, и че споразумението между съпрузите не съдържа разпоредби относно прехвърляне на имущество, представлява решение за развод по смисъла на Регламент № 2201/2003.

Б. Вторият въпрос

62. В случай че Съдът отговори отрицателно на първия въпрос, запитващата юрисдикция иска да установи дали правилото за публичните актове и споразумения, предвидено в член 46 от Регламент № 2201/2003, може да се прилага към решение за развод, постановено по реда, описан в точка 14 от настоящото заключение.

63. Германското правителство счита, че на този въпрос следва да се даде отрицателен отговор, тъй като споразумението за развод между съпрузите не е изпълняемо споразумение съгласно италианското право, както се изисква в член 46 от Регламент № 2201/2003, за да може да се ползва от системата за автоматично признаване, въведена с този регламент.

64. Френското правителство, което представя становище само по втория въпрос, подкрепено от естонското правителство, счита, че въпросното споразумение е публичен акт или споразумение между страните, което, доколкото е изпълнимо съгласно италианското право, следва да бъде признавано като такова. Предвид предложения от Комисията отговор на първия въпрос, тя счита, че не е необходимо да отговаря на втория.

65. Както е видно от предложения от мен отговор на първия въпрос, решението за развод, постановено по процедурата, описана в точка 14 от настоящото заключение, представлява решение за развод по смисъла на Регламент № 2201/2003. От това следва, че разводът, който е предмет на преюдициалното запитване, не е нито публичен акт, нито споразумение между страните по смисъла на член 46 от Регламент № 2201/2003.

V. Заключение

66. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), както следва: „Прекратяването на брак по силата на законово установена процедура, в рамките на която всеки от съпрузите прави лична декларация, че желае да се разведе, пред длъжностно лице по гражданското състояние, което най-рано тридесет дни след това потвърждава посоченото споразумение в тяхно присъствие, след като е проверило, че са изпълнени изискваните от закона условия за прекратяване на брака, а именно че съпрузите нямат непълнолетни деца или пълнолетни деца, които са недееспособни, с тежки увреждания или икономически зависими, и че споразумението между съпрузите не съдържа разпоредби относно прехвърляне на имущество, представлява решение за развод по смисъла на Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183.

( 3 ) Текстът на член 2, точка 1 от Регламент № 2201/2003 на следните езици съдържа подобно определение на понятието „съд“: чешки, датски, немски, испански, френски, италиански, нидерландски, полски, португалски, румънски, словашки и шведски.

( 4 ) Текстът на член 2, точка 2 от Регламент № 2201/2003 на следните езици съдържа подобно определение на понятието „съдия“: чешки, датски, немски, испански, френски, италиански, нидерландски, полски, португалски, румънски, словашки и шведски.

( 5 ) Текстът на член 2, точка 4 от Регламент № 2201/2003 на следните езици съдържа подобно определение на понятието „решение“: чешки, датски, немски, испански, френски, италиански, нидерландски, полски, португалски, румънски, словашки и шведски.

( 6 ) Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana № 212, 12 септември 2014 г., стр. 1.

( 7 ) TB подава отделна жалба срещу този отказ, производството по която е висящо пред Kammergericht Berlin (Областен апелативен съд Берлин, Германия).

( 8 ) Вж. Bogdzevič, K., Kaminskienė, N. et Vaigė, L. Non-Judicial Divorces and the Brussels II bis Regulation: To Apply or Not Apply? — International Comparative Jurisprudence, 2021, Vol. 7, No 1, 31—39.

( 9 ) ОВ L 178, 2019 г., стр. 1.

( 10 ) Решение от 24 март 2021 г., MCP (C‑603/20 PPU, EU:C:2021:231, т. 37 и цитираната съдебна практика).

( 11 ) Съображения 1 и 2 от Регламент № 2201/2003.

( 12 ) Решение от 16 януари 2019 г., Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, т. 41 и 44 и цитираната съдебна практика).

( 13 ) Съображение 1 от Регламент № 2201/2003.

( 14 ) Решение от 20 декември 2017 г. (C‑372/16, EU:C:2017:988).

( 15 ) Пак там, точки 17—21.

( 16 ) ОВ L 343, 2010 г., стр. 10.

( 17 ) Член 1, параграф 1 от Регламент № 1259/2010.

( 18 ) Решение от 20 декември 2017 г., Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, т. 40).

( 19 ) Пак там, точки 41 и 42. В точка 43 от това решение Съдът отбелязва също, че двата регламента са приети в рамките на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси.

( 20 ) Пак там, точки 45—49.

( 21 ) Решение от 20 декември 2017 г. (C‑372/16, EU:C:2017:988).

( 22 ) Решение от 14 октомври 2004 г. (C‑39/02, EU:C:2004:615).

( 23 ) Решение от 2 юни 1994 г. (C‑414/92, EU:C:1994:221).

( 24 ) Конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела, изменена с Конвенцията от 9 октомври 1978 година за присъединяването на Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия към Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела и към Протокола за нейното тълкуване от Съда на Европейските общности (ОВ L 304, 1978 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).

( 25 ) Решение от 14 октомври 2004 г. (C‑39/02, EU:C:2004:615).

( 26 ) Пак там, точки 45 и 46.

( 27 ) Решение от 2 юни 1994 г. (C‑414/92, EU:C:1994:221).

( 28 ) Пак там, точка 18.

( 29 ) Решение от 14 октомври 2004 г. (C‑39/02, EU:C:2004:615).

( 30 ) Решение от 2 юни 1994 г. (C 414/92, EU:C:1994:221).

( 31 ) Решение от 23 май 2019 г. (C‑658/17, EU:C:2019:444).

( 32 ) ОВ L 201, 2012 г., стр. 107.

( 33 ) Решение от 23 май 2019 г. (C‑658/17, EU:C:2019:444, т. 60).

( 34 ) Заключение на генералния адвокат Wathelet по дело Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:2, т. 56).

( 35 ) Вж. по аналогия решение от 22 ноември 2017 г., Aebtri (C‑224/16, EU:C:2017:880, т. 18, 19 и 64).

( 36 ) Регламент № 2201/2003, съображение 21.

( 37 ) Решение от 16 януари 2019 г., Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, т. 46).

( 38 ) Пак там, точка 55.

( 39 ) Вж. по аналогия решение от 25 май 2016 г., Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, т. 38).

( 40 ) Пак там, по аналогия, точка 39.

( 41 ) Пак там, по аналогия, точка 40.

( 42 ) Вж. по аналогия решения от 28 март 2000 г., Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, т. 37), от 19 ноември 2015 г., P (C‑455/15 PPU, EU:C:2015:763, т. 39) и от 25 май 2016 г., Meroni (C‑559/14, EU:C:2016:349, т. 42).

( 43 ) Решение от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 44 и цитираната съдебна практика).

( 44 ) Пак там, точка 45.

( 45 ) Пак там, точка 46.