ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 11 април 2018 година ( 1 )

Дело C‑43/17 P

Liam Jenkinson

срещу

Европейска служба за външна дейност (ЕСВД)

Съвет на Европейския съюз

Европейска комисия

Eulex Kosovo

„Обжалване — Персонал на международните мисии на Европейския съюз — Приложимо право и компетентност при решаване на спорове за трудови договори — Последователни срочни договори за наемане на работа — Решение да не се поднови последният договор — Искане за обезщетение за вреди — Определяне на ответника“

Въведение

1. Настоящото производство по обжалване е в резултат на спор между бивш служител на мисията Eulex Kosovo ( 2 ), г‑н Liam Jenkinson (наричан по-нататък „жалбоподателят“), и Съвета на Европейския съюз, Европейската комисия, Европейската служба за външна дейност (ЕСВД) и мисията Eulex Kosovo (наричани по-нататък „ответниците“) относно неподновяването от страна на Мисията Eulex Kosovo на последния договор на жалбоподателя от поредицата последователни срочни договори (наричани по-нататък „СД“), сключени между жалбоподателя и три мисии на Европейския съюз между 1994 г. и 2014 г. ( 3 ).

2. С жалбата си жалбоподателят иска от Съда да отмени определението, постановено по дело Jenkinson/Съвет и др. ( 4 ), с което Общият съд отхвърля неговия иск с предмет — главно искане на основание член 272 ДФЕС, от една страна, да се преквалифицира договорното му правоотношение в трудов договор за неопределено време и да се обезщетят вредите, които той е претърпял поради злоупотребата при последователното използване на срочни трудови договори и незаконното уволнение, и от друга страна, да се обяви, че Съветът, Комисията и ЕСВД са го третирали дискриминационно, поради което да бъдат осъдени да заплатят обезщетение, и при условията на евентуалност — искане на основание на извъндоговорната отговорност на европейските институции.

3. По първото основание в подкрепа на първото искане в жалбата жалбоподателят твърди, че с обжалваното определение Общият съд е допуснал множество грешки при прилагане на правото и не е изложил достатъчно мотиви по отношение на обхвата на компетентността на юрисдикциите на Съюза да разгледат договорните аспекти на спора.

4. С това основание ищецът повдига неизследван въпрос, който заслужава внимание. Въпреки че Съдът вече се е произнасял относно обхвата на арбитражна клауза по смисъла на член 272 ДФЕС във връзка с непрекъснато трудово правоотношение, продължавано с последователни СД ( 5 ), всъщност за пръв път по настоящото дело той е сезиран да се произнесе относно обхвата на такава клауза, съдържаща се в последния сключен от страните договор, при положение че предходните договори са предвиждали арбитражна клауза в полза на съдилищата в Брюксел. Съгласно волята на Съда настоящото заключение ще се ограничи до изследването на този конкретен въпрос.

Правна уредба

Съвместно действие 2008/124

5. Член 1 от Съвместно действие 2008/124, озаглавен „Мисия“, гласи, че Европейският съюз установява мисия в областта на върховенството на закона в Косово, наречена „Eulex Kosovo“.

6. Член 2 от посоченото съвместно действие, озаглавен „Мандат на мисията“, в първа алинея предвижда: „EULEX KOSOVO подпомага институциите на Косово, съдебните власти и правоприлагащите органи в напредъка им към устойчивост и отчетност, както и в по-нататъшното развитие и укрепване на независима многоетническа съдебна система, многоетническа полиция и митническа служба, като гарантира, че в тези институции няма политическа намеса и че те се придържат към международно признатите стандарти и най-добрите европейски практики“.

7. Срокът на действие на посоченото съвместно действие е удължаван многократно ( 6 ). По-специално, той е удължен до 14 юни 2016 г. с Решение 2014/349/ОВППС ( 7 ), което е приложимо към фактите по случая.

8. Това решение включва в Съвместно действие 2008/124 член 15а, който гласи: „EULEX KOSOVO има правото да възлага поръчки за услуги и доставки, да сключва договори и административни договорености, да наема персонал, да има банкови сметки, да придобива активи, да се разпорежда с тях и да изпълнява задълженията си […]“.

9. Срокът на действие на Съвместно действие 2008/124 последно е удължен до 14 юни 2018 г. с Решение (ОВППС) 2016/947 ( 8 ).

Обстоятелства, предхождащи спора

10. Обстоятелствата, предхождащи спора, както са изложени в обжалваното определение, могат да бъдат обобщени по следния начин.

11. Жалбоподателят първоначално е нает на работа с последователни СД от 20 август 1994 г. до 5 юни 2002 г. от Мисията за наблюдение на Европейския съюз ( 9 ). Впоследствие, от 17 юни 2002 г. до 31 декември 2009 г., той е нает на работа с последователни СД от Полицейската мисия на Европейския съюз ( 10 ). Накрая жалбоподателят е нает на работа от мисията Eulex Kosovo от 5 април 2010 г. до 14 ноември 2014 г. посредством единадесет последователни СД ( 11 ).

12. По време на изпълнението на трудовия му договор, който обхваща периода от 15 юни до 14 октомври 2014 г., с писмо от 26 юни 2014 г. ръководителят на мисията Eulex Kosovo уведомява жалбоподателя, че неговата мисия приключва и че трудовият му договор няма да бъде подновен след 14 ноември 2014 г.

13. Последният СД между Eulex Kosovo и жалбоподателя е сключен за периода от 15 октомври до 14 ноември 2014 г. (наричан по-нататък „последният СД“) и не е подновен. Член 21 от последния СД предвижда, че на основание член 272 ДФЕС Съдът на Европейския съюз е компетентен по всеки свързан с договора спор ( 12 ).

Производството пред Общия съд и обжалваното определение

14. На 23 октомври 2015 г. жалбоподателят предявява иск в секретариата на Общия съд, с който моли Общия съд, като главно искане, от една страна, да преквалифицира договорното му правоотношение в трудов договор за неопределено време, да установи нарушението от ответниците на договорните им задължения, по-специално на задължението им да отправят предизвестие в рамките на прекратяването на договор за неопределено време, да обяви уволнението му за незаконно и в резултат на това да осъди ответниците да поправят вредите, претърпени поради злоупотребата при използването на последователни СД, неизпълнението на задължението да отправят предизвестие и незаконното уволнение. От друга страна, той моли Общия съд да обяви, че Съветът, Комисията и ЕСВД са го третирали дискриминационно по време на работата му в мисиите, що се отнася до възнаграждението му, пенсионните му права и други предимства, да установи, че е трябвало да бъде нает на работа като срочно нает служител от някоя от ответните страни и поради това да ги осъди да заплатят обезщетение. При условията на евентуалност, той моли Общия съд да осъди ответниците на основание на извъндоговорната им отговорност да го обезщетят за вредите, произтичащи от нарушението на техните задължения.

15. С обжалваното определение Общият съд обявява, че явно не е компетентен да се произнесе по двете главни искания и отхвърля евентуалното искане като явно недопустимо. Поради това Общият съд отхвърля иска изцяло и осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

Производство пред Съда и искания на страните

16. Жалбоподателят иска от Съда да отмени обжалваното определение, да уважи иска и да осъди ответниците да заплатят съдебните разноски за двете инстанции. Съветът и Комисията молят Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски. ЕСВД и Eulex Kosovo искат от Съда, като главно искане, да обяви, че не е компетентен да се произнесе по жалбата, и при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски. Освен това Съветът и ЕСВД искат, ако се приеме, че жалбата е основателна, Съдът да отхвърли жалбата и иска като недопустими по отношение на тях.

17. Пред Съда страните са изложили становищата си по жалбата в писмен вид. Отправено е искане до страните за съсредоточаване на устните състезания върху първото основание в подкрепа на първото главно искане. Съдебното заседание е проведено на 17 януари 2018 г.

Анализ на първото основание в подкрепа на първото главно искане

Доводи на страните

18. Първото основание в подкрепа на първото главно искане в жалбата се отнася до преценката на Общия съд относно обхвата на компетентността на юрисдикциите на Съюза да разгледат договорните аспекти на спора. То по същество се разделя на четири части.

По първата част, изведена от грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд и липсата на мотиви по отношение на определянето на компетентността му за разглеждане на договорното правоотношение в цялост.

19. Жалбоподателят упреква Общия съд, че не е отговорил на представения на първа инстанция довод, че според него дори компетентността на Съда да разглежда договорни спорове да може да се породи единствено от посочването му от страните в арбитражна клауза, включена в договор, при условие че последният е валиден, все пак валидността, обхватът и действието на спорната клауза следва да се анализират с оглед на приложимото национално право, в случая белгийското право.

20. Освен това според жалбоподателя Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е разгледал възраженията за недопустимост, без да изследва делото по същество. Всъщност съгласно белгийското право трудовият договор трябва да бъде подписан, преди работникът да започне своята дейност, и ако това не се случи, договорните клаузи не могат да му бъдат противопоставени, което би имало за последица, че само жалбоподателят би могъл да се позовава на арбитражна клауза.

21. Във всеки случай по отношение на тълкуването и обхвата на спорната клауза жалбоподателят твърди, че Общият съд е трябвало да изследва действителната воля на страните при подписване на последния СД по отношение на арбитражната клауза с оглед на белгийското право, което предвижда, че при съмнение се прилага най-благоприятното тълкуване в полза на по-слабата страна по договора. Въпреки това, тъй като арбитражната клауза се отнася до дългосрочно договорно правоотношение, от контекста на подписването на тази клауза е видно, че страните не са имали намерение да разделят спора, като предоставят на юрисдикциите на Съюза компетентност единствено относно последния СД. Според жалбоподателя тълкуването, възприето от Общия съд, би означавало всъщност, че за мисиите би било достатъчно да предвидят различна клауза за възлагане на компетентност за всеки един СД, за да се попречи на служителите да започнат съдебно производство в съответствие с признатото им право на справедлив съдебен процес, и за да им се наложи да сезират толкова съдилища, колкото СД са подписали. Следователно обжалваното определение не е мотивирано в това отношение и при постановяването му е допусната грешка при прилагането на правото.

22. ЕСВД, Съветът, Комисията, и Eulex Kosovo оспорват доводите на жалбоподателя, изложени в подкрепа на първата част.

По втората част, изведена от грешка при прилагането на правото по отношение на нарушението на разпоредбите на белгийското право и на принципа на висящ процес

23. Жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 41 от обжалваното определение той е обявил, че не е компетентен, като е приел, че белгийските съдилища биха се обявили за компетентни да разгледат спора, свързан с всички СД, с изключение на последния. Според жалбоподателя не би могло да се изключи възможността белгийските съдилища да тълкуват арбитражната клауза на последния СД като приложима към съвкупността от договорни отношения с ответниците. Във всеки случай белгийските съдилища не биха могли да отменят индивидуален административен акт, който е връчен от мисията или институциите или който е издаден от тях, а в най-добрия случай биха могли да спрат неговите последици. Следователно обжалваното определение е порочно не само поради липса на мотиви, но и поради грешки при прилагане на правото по отношение на белгийското право и принципа на висящ процес.

24. ЕСВД и Комисията оспорват доводите на жалбоподателя, изложени в подкрепа на тази втора част.

По третата част, изведена от грешка при прилагането на правото, допусната от Общия съд, който приема, че не е компетентен да се произнесе по последиците на предходните трудови договори, сключени между жалбоподателя и ответниците

25. Жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 39 от обжалваното определение неправилно е приел, че доколкото е бил компетентен единствено по отношение на последния СД, той не може да се произнесе по последиците от трудовите договори, сключени преди това. Според жалбоподателя преквалифицирането на цялостното му договорно правоотношение в трудов договор за неопределено време по никакъв начин не би могло да бъде отделено от наличието на последния СД, и по-точно, от изтичането на срока на този договор. Всъщност за жалбоподателя би било невъзможно да иска преквалифициране на трудовото му правоотношение частично от белгийските съдилища и частично от юрисдикциите на Съюза. По този начин Общият съд е пропуснал да се произнесе по изложените пред него доводи и е опорочил обжалваното определение с грешка при прилагането на правото.

26. ЕСВД, Съветът и Комисията оспорват доводите на жалбоподателя.

По четвъртата част, изведена от необсъждане на искането по отношение на последния СД

27. Жалбоподателят поддържа, че във всеки случай Общият съд не е обсъдил неговото искане относно връчването на дружествените документи за прекратяване на договора, предвидено в белгийското право при прекратяването на последния СД, и смята, че този пропуск представлява отказ от правосъдие.

28. Съветът и Комисията оспорват изложените в рамките на четвъртата част доводи от жалбоподателя.

Преценка

29. Настоящият анализ засяга единствено въпроса за обхвата на компетентността на юрисдикциите на Съюза да разгледат договорните аспекти на спора, която произтича от арбитражна клауза на основание член 272 ДФЕС. Ето защо този анализ предполага самостоятелно тълкуване на разпоредбата. Тези изводи не предрешават въпроса за преквалификацията на спорните договорни отношения, които са предмет на спора. Всъщност този въпрос трябва да бъде преценяван с оглед на приложимото по същество право ( 13 ).

По обхвата на член 272 ДФЕС

30. Най-напред следва да се припомни, че по отношение на юрисдикцията, която е компетентна да разглежда спорове, по които Съюзът е страна, член 274 ДФЕС предвижда, че „[п]ри условията на компетенциите, които Договорите предоставят на Съда на Европейския съюз, споровете по които Съюзът е страна не могат на това основание да бъдат изключени от компетенциите на националните юрисдикции“. Според Съда системата за разпределение на юрисдикционната компетентност, създадена от ДФЕС, „не позволява на страните при спор да избират компетентността или на общностната юрисдикция, или на националните юрисдикции“. Всъщност съгласно тази система компетентността на юрисдикцията на Съюза „изключва компетентността на националните юрисдикции“ ( 14 ).

31. Що се отнася до изключителната компетентност на юрисдикциите на Съюза, член 272 ДФЕС предвижда, че „Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнася по силата на арбитражна клауза, съдържаща се в договор, отнасящ се към публичното или частното право, сключен от Съюза или от негово име“ ( 15 ). Този член представлява специална разпоредба, която позволява да се сезира съдът на Съюза по силата на арбитражна клауза, уговорена от страните за договори, отнасящи се към публичното или частното право ( 16 ). Следователно компетентността на Съда е свързана с наличието, от една страна, на договор, сключен между частноправната страна и институцията, органа или службата на Съюза, и от друга страна, с наличието на арбитражна клауза във въпросния договор ( 17 ).

32. Всъщност Съдът вече е постановил, че докато в рамките на такава клауза, сключена по силата на член 272 ДФЕС, Съдът може да бъде сезиран да реши спора, като приложи национално право, което урежда договора ( 18 ), то компетентността му да разгледа свързания с този договор спор се преценява въз основа само на разпоредбите на този член и текста на арбитражната клауза, без да могат да му се противопоставят разпоредби от националното право, които, както се твърди, изключват неговата компетентност ( 19 ). Съответно, за да прецени своята компетентност, Съдът трябва да провери наличието на такава клауза в договора, който е предмет на спора. Ето защо наличието на такава клауза предполага изключването на компетентността на всеки друг съд ( 20 ).

33. Следователно от съвместния прочит на членове 272 ДФЕС и 274 ДФЕС може да се изведе като общо правило, че споровете, свързани с договори, по които Съюзът е страна, или във всеки случай, в който една от договарящите страни действа в качеството си на представител на Съюза, попадат в компетентността на националния съд ( 21 ). Въпреки това, компетентността на юрисдикцията на Съюза изключва тази на националните съдилища ( 22 ). Когато юрисдикциите на Съюза преценят, че исканията в рамките на предявен иск се основават на арбитражна клауза, националните съдилища вече не са компетентни да го разгледат. Поради това тези юрисдикции трябва да обявят, че не са компетентни, от една страна, поради принципа на предимство на правото на Съюза ( 23 ), и от друга страна, поради зачитане на волята на страните.

34. Възникват обаче проблеми, когато друг съд също е посочен като компетентен, било в същия договор (конкурираща се компетентност) ( 24 ), или, както е в настоящия случай, в СД, предхождащи подписването на последния договор между страните в рамките на трудово правоотношение ( 25 ).

35. Съгласно съдебната практика компетентността на Съда, основаваща се на арбитражна клауза, е изключение от общия режим и трябва да се тълкува ограничително. Всъщност Съдът може да разглежда само искове, които произтичат от сключения от Съюза договор и които съдържат арбитражна клауза или които са пряко свързани със задълженията, произтичащи от този договор ( 26 ).

36. В този смисъл, предвид факта че всички искания на жалбоподателя по първото основание се основават или на злоупотребата с последователни СД, или на незаконното му уволнение, следва да се отговори на въпроса за връзката между, от една страна, исканията на жалбоподателя, и от друга страна, различните СД (включително последният СД) или задълженията, произтичащи от тях.

По квалифицирането на трудовото правоотношение между жалбоподателя и Eulex Kosovo

37. За да се прецени дали исканията на жалбоподателя в рамките на първото основание произтичат пряко от последния СД, сключен между страните, който съдържа арбитражна клауза, или дали тези искания са пряко свързани със задълженията, произтичащи от последния СД, предварително е необходимо да се изясни дали трудовото правоотношение между жалбоподателя и Eulex Косово, основаващо се на поредица от единадесет СД, трябва да се квалифицира като единно и непрекъснато или, напротив, последният СД е основата, на която се основава обособено трудово правоотношение, различно от тези в предходните СД.

38. Припомням, че жалбоподателят е бил нает в продължение на почти двадесет години в три различни мисии на Съюза в областта на ОВППС. Що се отнася по-специално до трудовото правоотношение на жалбоподателя с Eulex Kosovo, следва да се отбележи, че дейността на жалбоподателя в тази мисия през периода от 5 април 2010 г. до 14 ноември 2014 г. се основава на единадесет последователни СД.

39. От това следва, че трудовото правоотношение между жалбоподателя и Eulex Kosovo е договорно. Възниква обаче въпросът дали такова договорно правоотношение представлява единно и непрекъснато трудово правоотношение

40. Няма никакво съмнение, че на този въпрос трябва да се отговори утвърдително. На първо място, както е видно от обстоятелствата по спора, последният СД е сключен между Eulex Kosovo и жалбоподателя за периода от 15 октомври до 14 ноември 2014 г. В писмото от 26 юни 2014 г. ръководителят на мисията уведомява жалбоподателя, че след 14 ноември 2014 г. Eulex Kosovo няма да поднови неговия „последен СД“. Следователно това писмо се позовава на датата на изтичане на срока на последния СД, а именно 14 ноември 2014 г. Всъщност позоваването на последния СД показва, че той е част от същото трудово правоoтношение между жалбоподателя и Eulex Kosovo. На второ място, както самият Eulex Kosovo признава в отговор на поставен в съдебното заседание въпрос относно естеството на трудовото правоотношение между страните, когато жалбоподателят е започнал да работи за Eulex Kosovo през 2010 г., длъжността, която той заема до края на последния СД, е съществувала от посочената година и изпълняваната от жалбоподателя дейност е идентична с тази, която е извършвал в рамките на предходните СД.

41. Ето защо смятам, че такова трудово правоотношение, в което жалбоподателят е работил в периода от 5 април 2010 г. до 14 ноември 2014 г. за Eulex Kosovo въз основа на поредица от СД, трябва да се характеризира като единно и непрекъснато между страните.

По юрисдикцията, компетентна да разгледа спор по договорно трудово правооотношение, основаващо се на последователни СД

42. Най-напред следва да се припомни, че последователните СД, сключени между жалбоподателя и Eulex Kosovo в периода между 5 април 2010 г. и 14 октомври 2014 г., предвиждат арбитражна клауза в полза на съдилищата в Брюксел. Въпреки това, последният СД в член 21 определя за компетентен Съда на Европейския съюз на основание на член 272 ДФЕС. Този член предвижда, че компетентността на юрисдикциите на Съюза се отнася до всеки спор, свързан с договора.

43. Във връзка с това възниква въпросът коя юрисдикция е компетентна в областта на договорните отношения, основаващи се на последователни СД, по-голямата част от които предоставят компетентност на съдилищата на държава членка, докато последният договор, който е в основата на това правооотношение, съдържа арбитражна клауза на основание на член 272 ДФЕС, който предоставя компетентността на юрисдикциите на Съюза ( 27 ).

44. За да се отговори на този въпрос, е необходимо да се избира между две възможности. Така юрисдикцията, компетентна да разглежда споровете, свързани с непрекъснато трудово правоотношение, би била или тази, посочена в по-голямата част от СД, на които се основава това трудово правоотношение (в случая — съдилищата в Брюксел), или юрисдикцията, посочена в последния СД (в случая — юрисдикциите на Съюза). Убеден съм, че между тези две възможности следва да се възприеме втората.

45. В това отношение е уместно да се позовем на решение от 1 юли 1982 г., Porta/Комисия, 109/81 (EU:C:1982:253), което се отнася до трудово правоотношение, аналогично на това по настоящото дело, и засяга поредица от последователни договори, които г‑жа Porta е сключвала всяка година с директора на Съвместния изследователски център в Испра за провеждане на курсове по италиански език за период от петнадесет години, през първите пет години без писмени договори, а впоследствие въз основа на писма за възлагане. През последните четири години трудовите правоотношения между страните се основават на по-добре изготвени договори, включващи арбитражна клауза по смисъла на член 181 ЕИО (сегашен член 272 ДФЕС), според който Съдът е „единствено компетентен да се произнася по всички спорове относно валидността, тълкуването или изпълнението на посочените договори“.

46. В решението си Съдът постановява, че „фактът, че в предишните договори не се съдържа същата [арбитражна] клауза и че по отношение на първите години дори няма писмени договори, не може да бъде пречка за Съда при преценката на отношенията между страните да вземе предвид всички сключени договори“ ( 28 ). Така независимо от обстоятелството, че само последните договори са съдържали арбитражна клауза за подсъдност на Съда на Европейския съюз, в своята преценка на положението Съдът е взел предвид всички съществуващи между страните предходни отношения.

47. В настоящия случай следва да се припомни, че исканията на жалбоподателя са свързани с наличието на единно и непрекъснато трудово правоотношение, основано на последователни СД. Поради това е ясно, че както искането на жалбоподателя по отношение на злоупотребата със СД, така и това относно незаконното уволнение, се основават на всички договори, сключени през периода от 5 април 2010 г. до 14 ноември 2014 г., което включва без съмнение последния СД. Всъщност, както е видно от предизвестието, отказът за подновяване на последния СД води до прекратяване на трудовото правоотношение на жалбоподателя с Eulex Kosovo ( 29 ). Прекратяването на трудовото правоотношение между страните не би могло в никакъв случай да бъде изследвано, без да се вземе предвид последният СД. Следователно предвидената арбитражна клауза в последния СД трябва да определи компетентната юрисдикция за всички спорове, свързани с цялото трудово правоотношение. Обратното становище би породило риска от разделянето на даден спор, свързан с едно трудово правоотношение, в зависимост от броя на арбитражните клаузи, предоставящи компетентност на различни юрисдикции. Такова становище би противоречало на правото на ефективни правни средства за защита.

48. Следователно, като се има предвид единството на трудовото правоотношение, в рамките на което жалбоподателят е работил за Eulex Kosovo през периода от 2010 г. до 2014 г., компетентната юрисдикция за всички спорове, свързани с това трудово правоотношение, основаващо се на последователни СД, с оглед на принципа на правна сигурност и на правото на ефективни правни средства за защита ( 30 ), трябва да бъде тази, посочена в последния СД. Всъщност е очевидно, че с този последен СД се свързва правопораждащият факт — неговото неподновяване — за прекратяване на трудовото правоотношение на жалбоподателя с Eulex Kosovo, при това независимо от момента на изпращане на предизвестието до жалбоподателя.

49. Тази аргументация е в съзвучие с обстоятелството, че изборът на страните да включат в последния СД арбитражна клауза на основание член 272 ДФЕС показва тяхното действително намерение да поставят трудовото правоотношение между тях под юрисдикцията на Съда. В тази връзка припомням правния принцип, според който най-късно изразената воля на страните има предимство. Така зачитането на този принцип предопределя най-вече компетентността на Съда за разглеждане на спор относно договорно правоотношение, съществуващо към момента на първите действия, предшестващи производството ( 31 ). Следователно, ако в този контекст страните са избрали да променят юрисдикцията, компетентна да разглежда спорове, свързани с тяхното договорно правоотношение, следва да се зачита техният избор.

Анализ на съображенията на Общия съд

50. Изложените от жалбоподателя оплаквания в първото му основание се отнасят, от една страна, до точки 23—26, и от друга страна, до точки 39 и 41 от обжалваното определение.

51. В точки 23—26 от обжалваното определение Общият съд приема, основавайки се на съдебната практика по член 272 ДФЕС, че е компетентен само по отношение на последния СД по силата на арбитражната клауза, която се съдържа в него, и поради това явно не е компетентен да се произнесе по спорове, които биха се породили от изпълнението на предходните СД на жалбоподателя, които съдържат клауза, предоставяща изрично компетентност на белгийските съдилища.

52. Отбелязвам, че този правен довод не може да бъде приет при единното и непрекъснато трудово правоотношение между жалбоподателя и неговия работодател, което се основава на поредица от последователни СД.

53. Както подчертава жалбоподателят, това тълкуване на Общия съд означава, че би било достатъчно мисиите да предвидят клауза, предоставяща различна компетентност във всеки от СД на служителите, за да им се попречи да предявят иск в съответствие с признатото им право на ефективни правни средства за защита.

54. В точка 39 от обжалваното определение Общият съд е разгледал твърдението на жалбоподателя относно преквалифицирането на цялото договорно правоотношение в трудов договор за неопределено време.

55. В тази връзка Общият съд отбелязва, че компетентността му, ограничена до последния СД, не му позволява да се произнесе по последиците на сключените предходни договори и поради това явно не е компетентен по отношение на исканията, свързани с изпращането на предизвестието и на дружествените документи за прекратяването на договора, предвидено в белгийското право при прекратяване на последния СД.

56. В точка 41 от обжалваното определение Общият съд отклонява компетентността си с мотива, че белгийските съдилища биха се обявили за компетентни да разгледат спора, свързан с всички СД, с изключение на последния.

57. Смятам, че Общият съд не е съобразил, видно от точка 47 от настоящото заключение, че прекратяването на трудовото правоотношение между страните не би могло да бъде тълкувано извън съществуването на последния СД. Всъщност с този последен СД се свързва правопораждащият факт — неподновяването на последния договор — за прекратяване на трудовото правоотношение на жалбоподателя с Eulex Kosovo.

58. Както посочих в точки 48 и 49 от настоящото заключение, доколкото спорът повдига въпроса за непрекъснатия характер на трудовото правоотношение и следователно за единството на това отношение, предвидената арбитражна клауза в последния СД трябва да определи компетентната юрисдикция за всички спорове, свързани с цялото трудово правоотношение.

59. От това следва, че доколкото доводите на Общия съд не вземат предвид непрекъснатия характер на трудовото правоотношение между жалбоподателя и Eulex Kosovo, нито отчитат волята на страните, свободно изразена в предвиждането на арбитражната клауза, той не може, без да допусне грешка при прилагането на правото, да се позовава на съображението, че обхватът на арбитражната клауза е изрично ограничен до спорове, свързани с последния СД, и не би могъл да се разпростре върху предишните договори.

60. Тъй като Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото във връзка с компетентността си да разгледа иска, не е необходимо да се разглеждат доводите на жалбоподателя относно липсата на мотиви на обжалваното определение и липсата на анализ на искането, свързано с последния СД.

61. Ето защо е необходимо да се уважи първото основание от жалбата.

62. С оглед на всичко изложено по-горе предлагам да се отмени обжалваното определение, доколкото Общият съд е обявил, че явно не е компетентен да разгледа предявения от ищеца иск.

По последиците от отмяната на обжалваното определение

63. Съгласно член 61 от Статута на Съда на Европейския съюз, когато жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. В такъв случай той може да се произнесе по съществото на спора, когато това е допустимо, или да върне делото обратно за произнасяне от Общия съд.

64. Смятам, че спорът не може да бъде решен по същество. Всъщност разглеждането на основателността на доводите на жалбоподателя би довело до това Съдът да се произнесе по фактически обстоятелства, които не са били изследвани в обжалваното определение от Общия съд, тъй като последният е обявил, че явно не е компетентен да разгледа иска. Освен това, фактическите твърдения по съществото на спора не са били обсъждани пред Съда.

Заключение

65. С оглед на гореизложеното смятам, че първото основание, посочено от жалбоподателя в подкрепа на първото искане от жалбата, трябва да бъде уважено, и предлагам на Съда да отмени определение на Общия съд на Европейския съюз от 9 ноември 2016 г., Jenkinson/Съвет и др. (T‑602/15, EU:T:2016:660), само поради този довод, без да обсъжда другите основания, и да върне делото на Общия съд за произнасяне по същество и по съдебните разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Съвместно действие 2008/124/ОВППС на Съвета от 4 февруари 2008 година относно мисията на Европейския съюз в областта на върховенството на закона в Косово, EULEX Kosovo (ОВ L 42, 2008 г., стр. 92, наричано по-нататък „Eulex Kosovo“).

( 3 ) Следва да се отбележи, че от преписката по делото е видно, че жалбоподателят е бил нает между 1994 г. и 2014 г. от три различни мисии на Съюза в областта на общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС) въз основа на последователни СД за всяка от тези мисии (вж. т. 11—13 от настоящото заключение).

( 4 ) Определение от 9 ноември 2016 г. (T‑602/15, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2016:660).

( 5 ) Вж. решение от 1 юли 1982 г., Porta/Комисия (109/81, EU:C:1982:253, т. 10).

( 6 ) Първоначално срокът на действие е бил удължен до 14 юни 2012 г. с Решение 2010/322/ОВППС на Съвета от 8 юни 2010 година за изменение и удължаване на срока на действие на Съвместно действие 2008/124/ОВППС (ОВ L 145, 2010 г., стр. 13), след това до 14 юни 2014 г. с Решение 2012/291/ОВППС на Съвета от 5 юни 2012 година за изменение и удължаване на срока на действие на Съвместно действие 2008/124/ОВППС (ОВ L 146, 2012 г., стр. 46).

( 7 ) Решение на Съвета от 12 юни 2014 година за изменение на Съвместно действие 2008/124/ОВППС (ОВ L 174, 2014 г., стр. 42).

( 8 ) Решение на Съвета от 14 юни 2016 година за изменение на Съвместно действие 2008/124/ОВППС (ОВ L 157, 2016 г., стр. 26).

( 9 ) Мисията за наблюдение на Европейската общност (МНЕО) е присъствала в Западните Балкани от 1991 г. и е създадена с подписания на 13 юли 1991 г. в Белград Меморандум за разбирателство. Мисията за наблюдение на Европейския съюз е създадена със Съвместно действие 2000/811/ОВППС на Съвета от 22 декември 2000 година относно Мисията за наблюдение на Европейския съюз (OВ L 328, 2000 г., стр. 53). От обстоятелствата, предхождащи спора, е видно, че между изтичането на срока на договора на жалбоподателя с Мисията за наблюдение на Европейския съюз и началото на договора му с Полицейската мисия на Европейския съюз, е имало само едно прекъсване от шестнадесет дни.

( 10 ) Тази мисия е създадена със Съвместно действие 2002/210/ОВППС на Съвета от 11 март 2002 година относно Полицейска мисия на Европейския съюз (OВ L 70, 2002 г., стр. 1).

( 11 ) От обстоятелства, предхождащи спора, е видно, че между края на последния договор с Полицейската мисия на Европейския съюз и началото на договорните му отношения с Eulex Kosovo, е имало прекъсване от три месеца.

( 12 ) В жалбата си жалбоподателят подчертава, че при тези мисии е подписал около четиридесет последователни СД. Той подчертава също така, че преди и след изтичането на срока на последния му СД е предприел действия за започване на арбитражно производство, по които Eulex Kosovo изобщо не се е произнесъл.

( 13 ) Въпреки че се намираме в рамките на ОВППС, смятам, че в съответствие със задължението за лоялност, което тежи върху тях, мисиите на Съюза, в качеството им на работодател, следва да вземат предвид законодателните разпоредби, приети на равнището на Съюза. Вж. по аналогия Решение от 13 декември 2016 г.IPSO/ЕЦБ (T‑713/14, EU:T:2016:727, т. 106). Във всеки случай според мен е уместно да се отбележат два важни момента. На първо място, въпреки че Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43, Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), която прилага Рамковото споразумение, е адресирана до държавите членки, субекти могат да се позовават на правилата и принципите, предвидени или изведени в тази директива, срещу институциите (органи и други служби) на Съюза, когато те се явяват само конкретен израз на основните правила на Договора и на общите принципи, пряко обвързващи тези институции. Вж. в този смисъл решение от 9 септември 2003 г., Rinke (C‑25/02, ЕU:C:2003:435, т. 24 и 25). По този начин принципът за забрана за злоупотребата с право, по силата на който никой не може се позовава на правните норми с цел злоупотреба, е част от общите принципи на правото, чието спазване съдът осигурява. На второ място, с оглед на факта, че в рамките на клауза, сключена съгласно член 272 ДФЕС, Съдът може да бъде сезиран да реши спора, като прилага националното право, уреждащо договора, отбелязвам, че Директива 1999/70 е транспонирана в националните норми и следователно тези норми са приложими за поредица от СД, като тези в настоящия спор.

( 14 ) Вж. решение от 9 октомври 2001 г., Flemmer и др. (C‑80/99—C‑82/99, EU:C:2001:525, т. 41). Делото, по което е постановено това решение, се отнася до обезщетения на определени производители на мляко или млечни продукти, които временно са били възпрепятствани да извършват дейността си, и следователно член 238 ЕО (сегашен член 272 ДФЕС) не е бил приложим.

( 15 ) Що се отнася до естеството на арбитражната клауза по смисъла на член 272 ДФЕС, някои автори смятат, че терминът „арбитражна клауза“ може да се окаже „заблуждаващ“ или неподходящ, тъй като съдилищата на Съюза, компетентни на основание такъв вид клауза, не действат като арбитър, а като съд, който произнася решения, които могат да бъдат пряко изпълнени. В тази връзка вж. Lenaerts, K., Maselis, I., Gutman, K. — EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford, 2014, chapitre 19, р. 686—699, по-специално т. 19.8. В същия смисъл вж. Kremlis, G. De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans les contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt — Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986, р. 782: „[к]огато [Съдът] е сезиран по силата на такава клауза, той не се превръща в арбитражен съд […]“. За разглеждането на арбитражната клауза не като арбитражна, а като клауза за компетентност, вж. разсъжденията, развити от D’Alessandro, E. „L’Art. 272 del Trattato sul funzionamento dell’Unione europea: mero accordo attributivo della competenza o convenzione arbitrale? (nota a Trib. Unione europea, 17 dicembre 2010, causa T‑460/08)“ — Rivista dell’arbitrato, Rome, 2011, № 4, р. 622—628.

( 16 ) Вж. в този смисъл Решение от 26 февруари 2015 г., Planet/Комисия (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, т. 23).

( 17 ) Следва да се припомни, че Съдът вече се е обявявал за компетентен въз основа на арбитражна клауза, съдържаща се в неподписана „проектоконвенция“, която служи за поставяне на началото на правоотношенията между страните. Вж. в този смисъл решение от 7 декември 1976 г., Pellegrini/Комисия и Flexon-Italia (23/76, EU:C:1976:174, т. 8—10). Вж. също така заключението на генералния адвокат Mayras по делото Pellegrini/Комисия и Flexon-Italia (23/76, непубликувано, EU:C:1976:143): „[и]зглежда, че би било твърде формалистично да се отхвърли напълно валидността на арбитражната клауза само поради това че проектът на Конвенцията е бил обект единствено на изричен текст, потвърждаващ съгласието на страните“. От друга страна, при липсата на арбитражна клауза по смисъла на член 272 ДФЕС съдилищата на Съюза не са компетентни да се произнасят относно подновяването на трудов договор, сключен между жалбоподателя и Комисията в рамките на техническо сътрудничество между Съюза и трета държава, финансирано от Европейския фонд за развитие. Вж. решение от 20 май 2009 г., Guigard/Комисия (C‑214/08 P, непубликувано, EU:C:2009:330, т. 41).

( 18 ) Относно приложимото право към договорите отнасящи се към частното право, които съдържат арбитражна клауза, вж. Kohler, C. La Cour de justice des Communautés européennes et le droit international privé — Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 12è année, 1993‑1995, 1996, р. 71—95, по-специално р. 78: „[Съюзът] трябва да се придържа, доколкото е възможно, към правилата на общото право, в двоякия смисъл на думата, което почти неизбежно води до Римската конвенция“.

( 19 ) Вж. решения от 18 декември 1986 г., Комисия/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, т. 10), от 8 април 1992 г., Комисия/Feilhauer (C‑209/90, EU:C:1992:172, т. 13), и от 26 февруари 2015 г., Planet/Комисия (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, т. 21).

( 20 ) Решение от 26 ноември 1985 г., Комисия/CO.DE.MI. (318/81, EU:C:1985:467, т. 9).

( 21 ) Вж. заключението на главния адвокат Tizzano по съединени дела Flemmer и др. (C‑80/99—C‑82/99, EU:C:2001:57, т. 41.)

( 22 ) Вж. решение от 9 октомври 2001 г., Flemmer и др. (C‑80/99—C‑82/99, EU:C:2001:525, т. 39).

( 23 ) Вж. Lenaerts, K., Maselis, I., Gutman, K., цит. съч., стр. 689, т. 19.9: „If the clause confers an exclusive right on the Court of Justice of the EU to hear and determine disputes concerning a contract, courts in Member States must decline jurisdiction by reason of the primacy of Union Law (i.e. compliance with the arbitration clause concluded pursuant to art. 272 TFEU)“.

( 24 ) Понякога се предвижда дори конкурираща се компетентност на Съда на Европейския съюз и на определени национални съдилища (конкуриращи се клаузи). Вж. Kohler, C., цит. съч., стр. 78. Такъв е случаят по-специално при някои клаузи в договорите за заем, сключени между Съюза и една или повече банки, които се обединяват за осъществяване на операцията. Конкурентните клаузи могат да поставят проблеми, свързани с положителните спорове за компетентност. По този въпрос вж. Kremlis, G. De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans des contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt — Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986., р. 777—792, по-специално стр. 783.

( 25 ) Вж. Lenaerts, K., Maselis, I., Gutman, K., цит. съч., стр. 689, т. 19.9: „If a number of Courts, including the GC, are entitled to determine disputes under the arbitration clause, a problem of lis alibi pendens may arise. No specific rules are set forth in the Treaties for resolving this problem“.

( 26 ) Вж. решение от 18 декември 1986 г., Комисия/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, т. 11).

( 27 ) Следва да се отбележи, че в решение Bitiqi и др./Комисия и др. (определение от 30 септември 2014 г., T‑410/13, непубликувано, EU:T:2014:871, т. 8), образувано по повод на решението на ръководителя на мисията на Eulex Kosovo да не подновява трудовите договори на служителите на договорно правоотношение, Общият съд е отхвърлил иска на ищците, обявявайки се за явно некомпетентен. В този случай обаче всички СД съдържат клауза, според която споровете, произтичащи от тези договори, са подсъдни на съдилищата в Брюксел. Поради това в тези договори не е включена арбитражна клауза по смисъла на член 272 ДФЕС.

( 28 ) Вж. решение от 1 юли 1982 г., Porta/Комисия,109/81 (EU:C:1982:253, т. 10). Вж. и заключението на главния адвокат Capotorti по дело Porta/Комисия, 109/81, непубликувано, EU:C:1982:143, т. 2): „[с]ъщо така може да се постави въпросът дали фактът, че клаузата за компетентност се съдържа само в договорите, сключени от 1977 г., не позволява на Съда да установи естеството на съществуващите между страните правоотношения през предишния период от 1963 г. до 1977 г. Отговорът следва да бъде отрицателен, тъй като спорът повдига въпроса за непрекъснатия или не, и следователно — за единния характер на трудовото правоотношение, в рамките на което ищцата е преподавала в Съвместния изследователски център от 1963 г. до 1980 г.“. Курсивът е мой.

( 29 ) Вж. точка 40 от настоящото заключение.

( 30 ) В този смисъл член 47, първа алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз предвижда, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в посочения член условия. Според втората алинея от този член всеки има право неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон. Вж. по аналогия решение от 12 юли 2012 г., Réexamen Arango Jaramillo и др./ЕИБ (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 31 ) Вж. бележка под линия 12.