ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА V. TRSTENJAK

представено на 8 ноември 2007 година ( 1 )

Дело C-304/06 P

Eurohypo AG

срещу

Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП)

„Обжалване — Марка на Общността — Регламент (ЕО) № 40/94 — Член 7, параграф 1, буква б) — Словна марка „EUROHYPO“ — Абсолютно основание за отказ на регистрация — Марка, лишена от отличителен характер“

I — Въведение

1. Настоящата жалба срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (Т-439/04) ( 2 ) повдига, от една страна, въпроса за обхвата на задължението на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) служебно да проверява фактите в рамките на процедура по регистрация на марка на Общността, и от друга страна, въпроса за обхвата и последиците на съществуващото припокриване между букви б) и в) от член 7, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (наричан по-нататък „Регламента“) ( 3 ).

II — Правна уредба

2. Съгласно член 7, параграф 1 от Регламента: „1. Отказва се регистрацията на: […] б) марките, които са лишени от отличителни белези [другаде в текста: „отличителен характер“]; в) марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат, в търговията, за да се означи вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други техни характерни особености; […]“

3. Параграф 2 от посочения член 7 уточнява, че „[п]араграф 1 се прилага, независимо, че мотивите за отказ съществуват само в една част на Общността“.

4. Член 73 от Регламента предвижда че „[р]ешенията на [СХВП] съдържат мотивите, на които са обосновани“.

5. Член 74, параграф 1 от Регламента указва, че „[в] хода на процедурата, [СХВП] пристъпва към служебна проверка на фактите; […]“.

III — Обстоятелства, предхождащи жалбата

6. На 30 април 2002 г. Deutsche Hypothekenbank Frankfurt-Hamburg AG, станало впоследствие Eurohypo AG (наричано по-нататък „жалбоподателя“), подава заявка за регистрация на марка на Общността „EUROHYPO“ като марка на Общността за следните услуги, попадащи в клас 36 съгласно Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и допълнена: „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране; финансови анализи; инвестиции; застрахователна дейност“.

7. С Решение от 30 август 2002 г. проверителката отхвърля заявката на основание член 7, параграф 1, букви б) и в) и член 7, параграф 2 от Регламента.

8. На 30 септември 2002 г. жалбоподателят подава жалба срещу това решение.

9. С Решение от 6 август 2004 г. четвърти апелативен състав уважава жалбата относно следните услуги: „финансови анализи; инвестиции; застрахователна дейност“. В замяна на това жалбата е отхвърлена по отношение на останалите услуги от клас 36, тоест „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“. По същество апелативният състав смята, че словният знак „EUROHYPO“ описва последните услуги, като се позовава на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента. Той добавя, че при всички положения това важи за страните, в които се говори немски език, и че съгласно член 7, параграф 2 от същия Регламент това е достатъчно, за да се обоснове отказът да се предостави защита. Освен това той приема, че елементите „euro“ и „hypo“ съдържат означение, от което пряко се разбират характерните особености на посочените по-горе пет вида услуги, и че сливането на двата елемента в една дума не прави марката по-малко описателна.

10. На 5 ноември 2004 г. жалбоподателят подава жалба за отмяна пред Първоинстанционния съд, с която иска отмяна на това решение. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две правни основания — едното изведено от нарушение на принципа на служебната проверка, утвърден в член 74, параграф 1, първо изречение от Регламента, а другото изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента.

11. С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля жалбата.

12. По първото правно основание Първоинстанционният съд приема за достатъчно, че при постановяване на решението си апелативният състав е приложил критерия за описателния характер, както го тълкува съдебната практика, без да е било необходимо да се обосновава с представяне на доказателства (точка 19). Според Първоинстанционния съд решението на апелативния състав не противоречи на член 74, параграф 1, първо изречение от Регламента (точка 20), тъй като апелативният състав избрал да не извършва допълнителни проучвания, след като бил достатъчно убеден в описателния характер на елементите „euro“ и „hypo“, както и на думата „eurohypo“, за да заключи, че регистрацията трябва да се откаже.

13. По второто правно основание Първоинстанционният съд се позовава най-напред на установената съдебна практика, според която словна марка, която описва характерните особености на съответните стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента, по тази причина е задължително лишена от отличителен характер, що се отнася до тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента (точка 44). След това той констатира, че апелативният състав правилно е приел, че във финансовата област съответните потребители възприемат елемента „euro“ като законното платежно средство в Европейския съюз и като описващ тази парична зона (точка 51); че освен това апелативният състав с пълно право е приел, че в сферата на финансовите услуги елементът „hypo“ е разбиран от средния потребител като съкращение на думата „hypothèque“ [ипотека] (точка 52); че словният знак „EUROHYPO“ е комбинация от два описателни елемента, която не създава достатъчно различно впечатление от създаваното при простото сливане на съставните елементи впечатление, за да представлява нещо повече от съчетание на посочените елементи (точка 55); че разрешението, възприето в Решение по дело „BABY-DRY“ (Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 1999 г. по дело Procter & Gamble/СХВП (BABY-DRY), Т-163/98, Recueil, стр. II-2383), не е относимо към знака „EUROHYPO“ (точка 56).

14. В жалбата си жалбоподателят моли Съда да отмени това съдебно решение и да обяви за нищожно решението на четвърти апелативен състав. Освен това той моли СХВП да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

15. СХВП моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

IV — Становища, представени на Съда

16. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две правни основания, изведени от нарушение съответно на член 74, параграф 1, първо изречение и на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента.

А — По първото правно основание

17. Жалбоподателят твърди, че член 74, параграф 1, първо изречение от Регламента налага извършване на задълбочен анализ за установяване по безспорен начин дали са налице основания за отказ на регистрацията. Според него нито съдебното решение, нито предшестващите го решения на ответника съдържат фактически констатации относно твърдения описателен характер на знака „EUROHYPO“, разглеждан в неговата цялост. Ответникът посочил само резултати от изследвания, позоваващи се на възможни случаи на описателно използване на елементите „euro“ и „hypo“, и просто твърдял, без да представя доказателства и без да посочва каквито и да било източници, че думата в нейната цялост е също толкова описателна, колкото и съчетанието на нейните елементи. Жалбоподателят добавя, че от някои документи става ясно, че СХВП е правила проучвания за събиране на доказателства за евентуално описателно използване, и че „съзнателно скрила“ резултатите от проучванията си от Първоинстанционния съд. По този начин СХВП изопачила фактите. Следователно констатацията на Първоинстанционния съд относно твърдяното описателно значение на думата „eurohypo“ в нейната цялост се основавала на невярна фактическа обстановка и поради това следвало да бъде поправена от Съда.

18. СХВП приема, че е длъжна да мотивира всяко решение за отхвърляне на заявка за регистрация. Въпреки това изискването за мотивиране не трябвало да се смесва със задължението за доказване. СХВП счита, че може да прецени въз основа на собственото си убеждение дали да приема определен факт за доказан или не. СХВП посочва, че според съдебната практика на Първоинстанционния съд може да основе анализа си на обстоятелства, произтичащи от придобития по принцип практически опит при пускането в продажба на стоки за широко потребление, които обстоятелства могат да бъдат познати на всеки, и по-специално на потребителите на тези продукти. В такъв случай, след като това означавало конкретизиране на задължението на СХВП за излагане на фактическите обстоятелства, а не за доказване от нейна страна, тя не била длъжна да представя примери за такъв практически опит.

19. СХВП допълва, че проверката на отличителния характер се осъществява посредством a priori проверка на презумираното възприемане от средния потребител на обхванатите от заявената марка стоки и услуги. Следователно фактическото описателно използване на елементите на знака или на знака, разглеждан в неговата цялост, със сигурност би могло да съставлява признак в полза на констатацията за липса на отличителен характер, но никога условие, за да се стигне до тази констатация. Поради това щом като едно фактическо обстоятелство е лишено от релевантност за юридическия анализ, апелативният състав не може да бъде упрекнат, че не го е споменал.

Б — По второто правно основание

20. На първо място, жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е анализирал само описателния характер на елементите „euro“ и „hypo“, разгледани самостоятелно, като проверил цялостното впечатление, създавано от марката, само като второстепенен въпрос. Жалбоподателят прави връзка между настоящото дело и случая по дело SAT.1/СХВП (SAT.2) (Т-323/00) ( 4 ), отменено с Решение на Съда от 16 септември 2004 г. по дело SAT.1/СХВП (С-329/02 P) ( 5 ). Жалбоподателят посочва, че и по двете дела Първоинстанционният съд е разгледал цялостното впечатление, което се създава от съчетанието на думите, само като второстепенен въпрос и е отрекъл всякаква релевантност на обстоятелства, като например наличие на въображаем елемент, за които следва да се държи сметка в рамките на такава проверка. Тези съображения били решаващи за отмяната от Съда на Решение по дело Т-323/00 и в случая той не можел да постъпи по друг начин.

21. Жалбоподателят прави сравнение и с Решение от 20 септември 2001 г. по дело Procter & Gamble/СХВП (C-383/99 P) ( 6 ). В това решение Съдът не се позовал на необичайния характер на последователността на думите „BABY-DRY“ (вместо „DRY-BABY“), а на факта, че това съчетание от думи съставлява необичайно наименование за бебешки пелени. Така било и с „EUROHYPO“ спрямо отхвърлените финансови услуги. И в двата случая индивидуалните елементи на двете марки били разбираеми за потребителите. Освен това тирето в наименованието „BABY-DRY“ още по-ясно подчертавало индивидуалните му елементи в сравнение с „EUROHYPO“. В последното било много по-подчертано сливането в изписването на двата елемента с цел образуване на самостоятелна комбинация от думи.

22. СХВП посочва, че в точка 54 и сл. от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е преценил цялостното впечатление, създавано от марката, и също като апелативния състав е приел, че съчетанието на двата описателни елемента не създава впечатление, което да представлява нещо повече от тяхното съчетание. Що се отнася до това дали резултатът от преценката на марката в нейната цялост по същество е обоснован, то този въпрос не подлежи на контрол в настоящото производство по обжалване.

23. СХВП твърди още, че Първоинстанционният съд е достигнал до извода, че подредбата в комбинацията от думи не е необичайна, поради което случаят не е сравним с този на знака „BABY-DRY“.

24. На второ място, жалбоподателят счита, че решението на Първоинстанционния съд се основава на прилагането на критерий, според който марка, съставена от описателни елементи, може да се разглежда като отговаряща на условията за регистрация, ако сложната дума е навлязла в ежедневния език и е придобила самостоятелно значение в него. Този критерий обаче бил релевантен в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента във връзка с евентуалната необходимост от запазване за свободно ползване, но бил неприложим при тълкуването на буква б) от посочения член при установяване на отличителния ѝ характер, а именно способността да бъде възприемана от потребителите като обозначаваща търговски произход. Като приложил този критерий, който бил релевантен само за член 7, параграф 1, буква в) от Регламента, за да обоснове решението си за отхвърляне на жалбата, Първоинстанционният съд тълкувал неправилно член 7, параграф 1, буква б) от Регламента.

25. Жалбоподателят добавя, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при преценката на този критерий, твърдейки в точка 55 от решението си, че жалбоподателят не е доказал, че спорната сложна дума е придобила собствено значение, и на това основание не е признал нейния отличителен характер за достатъчен. Според жалбоподателя знакът „EUROHYPO“ в своята цялост изпълнява критерия за собствено значение. Ако се допуснело, че самостоятелните елементи „euro“ и „hypo“ действително се възприемат с описателно си означение за европейската валута и за ипотека, то изразът „eurohypo“ имал по-големи изгледи да се възприема от германските потребители като съкращение на „Europäische Hypothekenbank“ („европейска ипотечна банка“), освен че служи просто за обозначаване на жалбоподателя като родово предприятие, и следователно в смисъл, че е нещо повече от съчетанието на валутата „euro“ и понятието „hypothèque“ [ипотека]. Впрочем това се доказвало от практиката на различни банки, чието наименование съдържало елемента „hypo“, както и от предисторията на създаването на жалбоподателя, възникнал от сливането с „Eurohypo AG Europäische Hypothekenbank der Deutschen Bank“, за да стане „Deutsche Hypothekenbank Frankfurt-Hamburg AG“.

26. Накрая жалбоподателят твърди, че тъй като общият интерес, който е залегнал в основата на разпоредбата на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента, препраща към необходимостта да не се ограничава по неоправдан начин употребата на знака от другите оператори, пускащи на пазара стоки и услуги като тези, за които се иска регистрацията, общият интерес, посочен в член 7, параграф 1, точка в) от Регламента, определено се основава на необходимостта знакът да може да бъде използван свободно от всички. В този смисъл като прегледал мимоходом посоченото в буква в) основание в рамките на разглеждането на буква б), без да извърши разграничение между различните аспекти на общия интерес, Първоинстанционният съд неправилно тълкувал член 7, параграф l, буква б). Жалбоподателят препраща във връзка с това към точка 36 от Решение по дело SAT.1/СХВП ( 7 ).

27. Според СХВП приложните полета на нормите на член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламента се припокриват. Обикновено описателните знаци попадали в приложното поле и на двете норми. Поради това от само себе си се разбирало, че правилата, изведени от съдебната практика във връзка с член 7, параграф l, точка в) от Регламента в областта на установяването на описателния характер на сложна дума били приложими и при анализа на описателна дума в рамките на член 7, параграф 1, точка б) от Регламента, доколкото критерият за проверка и при двете норми бил възприемането от страна на съответните потребители. Жалбоподателят бил пропуснал да посочи защо различният общ интерес, обосноваващ всяка от нормите, трябва да води до различно тълкуване на критерия относно описателната дума в зависимост от нормата. СХВП счита, че въпросът дали потребителят ще възприема дадена дума като описателна не зависи точно от защитата, която приложимата норма цели да предостави. Впрочем жалбоподателят изглежда споделял това виждане, тъй като искал да приложи за настоящия случай съдебната практика от Решението по дело „BABY-DRY“, постановено в рамките на член 7, параграф l, точка в) от Регламента.

V — Съображения

А — По първото правно основание

28. Относно изтъкнатото от жалбоподателя, че апелативният състав се задоволил с твърдението, което не бил доказал, че думата „eurohypo“, разглеждана в своята цялост, е също толкова описателна, колкото и съчетанието на елементите „euro“ и „hypo“, СХВП отговаря, че няма задължение за доказване, а само задължение за мотивиране.

29. Съгласно член 74, параграф 1 от Регламента проверителите на СХВП, а при обжалване апелативните състави на СХВП, трябва да пристъпят към служебна проверка на фактите, за да определят дали по отношение на заявената марка е приложимо едно от посочените в член 7 от същия Регламент основания за отказ на регистрация ( 8 ). Следва обаче да се констатира, че тази разпоредба не уточнява по какъв начин СХВП трябва да извърши проверката. От съдебната практика на Първоинстанционния съд, както и от точка 19 на обжалваното с настоящата жалба съдебно решение, следва, че апелативният състав не е длъжен да се обосновава чрез представянето на доказателства ( 9 ). От съдебната практика на Първоинстанционния съд следва още че апелативният състав може да основе анализа си на факти, изведени от общопридобития практически опит при пускането на пазара на стоки за широко потребление, които факти могат да бъдат познати на всеки, и по-специално са познати на потребителите на тези стоки ( 10 ).

30. В конкретния случай, както се посочва и в точка 20 от обжалваното съдебно решение, апелативният състав е анализирал не само значението на елементите „euro“ и „hypo“, но и възможните значения на съставната дума „eurohypo“. В точка 14 от обжалваното решение [на апелативния състав] апелативният състав посочва по-специално че за германския потребител тази дума означава финансови сделки, гарантирани с реални обезпечения и финансиране, по-конкретно в областта на сделките с недвижимо имущество, но също и в други области, където са необходими реални обезпечения ( 11 ). В точка 16 апелативният състав посочва, че разрешението, възприето в Решение на Съда по дело Procter & Gamble/СХВП ( 12 ), в конкретния случай не може да бъде взето предвид, тъй като възприема като решаваща необичайната последователност на думите, постановявайки, че „BABY-DRY“ (вместо „dry baby“) не е описателно за бебешки пелени; докато в случая подобна необичайна поредица ( 13 ) от думи липсва ( 14 ).

31. Следователно първото правно основание, посочено от жалбоподателя, трябва да се отхвърли ( 15 ).

Б — По второто правно основание

32. Най-напред, жалбоподателят обвинява Първоинстанционния съд, че се е позовал на предположението, че въпросните елементи, които, разглеждани поотделно, не са отличителни, не биха могли да станат отличителни и ако се комбинират, вместо да основе преценката си на възприемането от средния потребител на комбинацията в нейната цялост.

33. Първо следва да се напомни, че единствено Първоинстанционният съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен когато фактическата неточност на констатациите му следва от представените материали по делото, и от друга страна, да преценява тези факти. Следователно освен в случай на изопачаване на представените доказателства, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда в рамките на производство по обжалване ( 16 ).

34. Следва също да се напомни, че що се отнася до марка, съставена от думи, евентуалният отличителен характер може да се разгледа на части — за всяка една от нейните думи или елементи, но при всички положения зависи от разглеждането на образуваната от тях цялост. Всъщност само по себе си обстоятелството, че всеки един от елементите поотделно е лишен от отличителен характер, не изключва възможността комбинацията, която те образуват, да има отличителен характер ( 17 ).

35. В точка 51 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд първо посочва, че апелативният състав правилно е приел, че съответните потребители възприемат елемента „euro“ във финансовата област като валутата, която е платежно средство в Европейския съюз, и като описание на тази парична зона, или още, както отбелязва и жалбоподателят, като съкращение на думата „Europe“ [Европа]. Следователно според Първоинстанционния съд поне в едно от възможните си значения този елемент указва една от характеристиките на разглежданите финансови услуги. По-нататък, в точка 52 на обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд посочва, че апелативният състав правилно е приел, че в сферата на финансовите услуги средният потребител възприема елемента „hypo“ като съкращение на думата „hypothèque“ [ипотека].

36. След това в точка 54 Първоинстанционният съд напомня, че според съдебната практика марка, представляваща дума, съставена от няколко елемента, всеки от които описва характерни особености на стоките и услугите, за които е заявена регистрацията, сама по себе си също описва характерни особености на тези стоки или услуги, освен ако съществува осезаема разлика между думата и простото съчетание на елементите, които я съставят, което предполага или че поради необичайния характер на комбинацията по отношение на споменатите стоки и услуги думата създава достатъчно различно впечатление от впечатлението, създавано от простото съчетаване на значенията, които имат съставните ѝ елементи, така че тя представлява нещо повече от съчетание на посочените елементи, или че думата е навлязла в ежедневния език и е придобила в него собствен смисъл, така че вече е самостоятелна спрямо елементите, които я съставят.

37. В точка 55 Първоинстанционният съд заключава, от една страна, че словният знак „EUROHYPO“ е просто комбинация от два описателни елемента, която не създава впечатление, достатъчно различно от онова, което създава простото сливане на съставните ѝ елементи, за да представлява нещо повече от съчетание на посочените елементи, и от друга страна, че жалбоподателят не е доказал, че тази сложна дума е навлязла в ежедневния език и е придобила в него собствен смисъл, а напротив, твърди, че словният знак „EUROHYPO“ не е навлязъл в ежедневния немски език като описание на финансови услуги.

38. Жалбоподателят сравнява настоящото дело със случаите, по които са постановени Решение по дело Sat.1/СХВП и Решение по дело Procter & Gamble/СХВП. В първото от тези решения Съдът отменя решението на Първоинстанционния съд, именно поради това че Първоинстанционният съд не е взел предвид съществуването на елемент на въображение в цялостното впечатление, което създава словосъчетанието „SAT.2“ ( 18 ). Обратно на това, което твърди жалбоподателят, в конкретния случай обаче не съществува никакъв елемент на въображение, който да придава на словния знак „EUROHYPO“ какъвто и да било отличителен характер. Що се отнася до позоваването от жалбоподателя на Решението по дело Procter & Gamble/СХВП, както подчертава СХВП, достатъчно е да се посочи, че обжалваното съдебно решение отбелязва в точка 56, че словосъчетанието „BABY-DRY“ е езиково изобретение с необичайна структура ( 19 ), какъвто не е случаят със словния знак „EUROHYPO“. Според Решението по дело Procter & Gamble/СХВП всяка осезаема разлика в образуването на предложеното за регистрация словосъчетание спрямо използваната в ежедневния език в категорията на съответните потребители терминология за указване на стока или услуга или на техни съществени характеристики е в състояние да придаде на това словосъчетание отличителен характер, който да му позволи да бъде регистрирано като марка ( 20 ). В конкретния случай обаче може само да се констатира, че не съществува осезаема разлика между комбинирания знак и съчетанието от значенията, които имат описателните елементи ( 21 ).

39. Все пак е интересно да се отбележи, че в Решението от 14 юни 2007 г. Първоинстанционният съд приема, че знакът „EUROPIG“ не може да бъде регистриран по-специално за колбасарски стоки, тъй като не създава „впечатление, което да е достатъчно различно от впечатлението, което създава простото съединяване на неговите съставни словесни елементи, и да е от естество да промени техния смисъл или обхват“ ( 22 ).

40. Поради това не следва да се приема аргументът на жалбоподателя, че Първоинстанционният съд не е взел предвид цялостното впечатление, което създава словният знак „EUROHYPO“.

41. На следващо място, жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд, че тълкува неправилно член 7, параграф 1, буква б) от Регламента, като използва критерий, според който марка, съставена от описателни елементи, може да отговаря на условията за регистрация, ако думата е навлязла в ежедневния език и е придобила в него самостоятелно значение. Според жалбоподателя този критерий е релевантен само в рамките на член 7, параграф 1, буква в).

42. Обжалваното съдебно решение действително потвърждава решението на апелативния състав, който по-специално счита, че словният знак „EUROHYPO“ е описателен за услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“, позовавайки се на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента.

43. Член 7, параграф 1, буква б) от Регламента обаче се отнася изрично до „марките, които са лишени от отличителни белези [другаде в текста: „отличителен характер“]“. В следващия текст, а именно в член 7, параграф 1, буква в) от Регламента се дават примери за знаци или означения, които не могат да бъдат използвани като марки поради описателния си характер.

44. Освен това Съдът многократно отбелязва, както впрочем прави и в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че всяко от основанията за отказ на регистрация, посочени в член 7, параграф 1 от Регламента, е независимо и изисква извършването на отделна проверка. Според Съда посочените основания за отказ следва да бъдат тълкувани в светлината на общия интерес, залегнал в основата на всяко едно от тях. Отчетеният при разглеждане на всяко от тези основания за отказ общ интерес може и дори трябва да отрази различни съображения в зависимост от разглежданото основание за отказ ( 23 ). Член 7, параграф 1, буква в) от Регламента обаче преследва цел от общ интерес ( 24 ), която изисква знаците и означенията, описващи характеристиките на стоките и услугите, за които се иска регистрацията, да могат свободно да се използват от всички ( 25 ). Понятието за общ интерес, което е в основата на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента, очевидно се смесва с основната функция на марката, която е да се гарантира на потребителя или на крайния потребител идентичността на произхода на обозначената с марката стока или услуга, като му позволява без вероятност от объркване да разграничи въпросната стока или услуга от тези с друг произход ( 26 ).

45. При все това Съдът ( 27 ), като установява, че е налице явно припокриване между съответните приложни полета на основанията, изброени в член 7, параграф 1, букви б)—г) от Регламента ( 28 ), първо приема, че словна марка, която описва характерните особености на съответните стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента, по тази причина е задължително лишена от отличителен характер, що се отнася до същите тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от същия Регламент ( 29 ).

46. Това схващане е силно критикувано от част от доктрината ( 30 ), която счита, че различните основания за отказ трябва да бъдат разглеждани като равностойни и независими, а не като съдържащи се едно в друго, макар че авторите се съгласяват, че чисто описателните знаци по принцип също са лишени от отличителен характер ( 31 ).

47. Във връзка с това е интересно ( 32 ) да се спомене, че в предложението за регламент на Съвета ( 33 ) описателните знаци са представени като примери за знаци, лишени от отличителен характер ( 34 ). Въпреки това трябва да се подчертае фактът, че това не е възприето в окончателно приетата редакция на Регламента. Член 7, параграф 1 като забранителна норма трябва да се тълкува ограничително ( 35 ). В тази редакция описателният характер, посочен в член 7, параграф 1, буква в), е представен като абсолютно основание за отказ за регистрация, алтернативно на основанието, изведено от липсата на отличителен характер, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) ( 36 ). Именно тази, а не съдържащата се в предложението редакция трябва да бъде прилагана. Да се приеме, че описателният характер е само един пример за липса на отличителен характер, би довело до пълно отричане на ползата от тази редакционна поправка. Освен това, както и съдебната практика многократно отбелязва ( 37 ), всяко от основанията за отказ на регистрация, посочени в член 7, параграф 1 от Регламента, е независимо и изисква извършването на отделна проверка. Следователно не мога, както е в обжалваното съдебно решение, да се задоволя с предположението, че елемент, имащ описателен характер, задължително е лишен от отличителен характер, без да се мине през алтернативното разглеждане на тези белези, така както следва от текста на Регламента ( 38 ).

48. В този смисъл в Решение по дело SAT.1/СХВП през септември 2004 г. ( 39 ) Съдът отменя решението на Първоинстанционния съд, с мотива че то се основава на употребата на критерий, според който не могат да бъдат регистрирани марките, които свободно се използват в търговията за обозначаване на съответните стоки и услуги. Според Съда обаче „макар този критерий да е релевантен в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента, това не е критерият, с оглед на който трябва да се тълкува буква б) от същата разпоредба“. Както предлага генералният адвокат Léger ( 40 ) в заключението си по дело BioID/СХВП ( 41 ), през септември 2005 г. Съдът отменя съответното решение на Първоинстанционния съд поради същата причина и със същата формулировка ( 42 ). По същия начин Съдът постъпва и в Решение по дело Deutsche SiSi-Werke/СХВП, постановено през януари 2006 г. ( 43 ).

49. Положението в настоящото дело е напълно съпоставимо. Решението на Първоинстанционния съд, както и решението на апелативния състав приемат, че словният знак „EUROHYPO“ не е отличителен и следователно регистрацията му трябва да се отхвърли на основание член 7, параграф 1, буква б), поради това че е съставен от две описателни думи, чиято комбинация не създава достатъчно различно от своите елементи впечатление, за да представлява нещо повече от тяхното съчетание, докато въпросът за описателния характер се разглежда в член 7, параграф 1, буква в). По примера на Решение по дело SAT.1/СХВП, Решение по дело BioID/СХВП и Решение по дело Deutsche SiSI-Werke/СХВП следва да се констатира, че твърдението за нарушение, според което Първоинстанционният съд е използвал критерий, релевантен не към член 7, параграф 1, буква б) от Регламента, а към буква в) на същата разпоредба, е основателно.

50. Наистина по-горе бе констатиран описателният характер на словния знак „EUROHYPO“. Във връзка с това и като се има предвид, че от член 7, параграф 1 от Регламента ясно следва, че е достатъчно едно от изброените абсолютни основания за отказ да се приложи, за да не може знакът да бъде регистриран като марка на Общността ( 44 ), словният знак „EUROHYPO“ би трябвало да се отхвърли за съответните услуги поради описателния си характер по смисъла на буква в) от споменатия член. Освен това според обясненията на самия жалбоподател думата „eurohypo“ има всички изгледи да се разбере от германските потребители като съкращение на „Europäische Hypothekenbank“, т.е. на френски „banque hypothécaire européenne“ [Европейска ипотечна банка]. Тази дума обаче не изглежда да позволява на съответните потребители да установят произхода на защитените стоки или услуги и да ги различат от тези на други предприятия, поради което не изглежда да може да осъществи основната функция на всяка марка. Напротив, дума, която може да бъде разбрана като „европейска ипотечна банка“, може неоснователно да ограничи възможността за ползване на това понятие от останалите оператори, предлагащи стоки и услуги, подобни на тези, за които се заявява регистрацията. Както обаче и самият жалбоподател изтъква, член 7, параграф 1, буква б) от Регламента цели да избегне точно това ( 45 ).

51. В рамките на обжалването обаче правомощията на Съда се свеждат до преценка на правното разрешение, дадено на обсъжданите пред Първоинстанционния съд правни основания ( 46 ). Следователно обжалваното решение трябва да бъде отменено, тъй като Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от Регламента, като използва критерий, който е релевантен в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента.

VI — По съдебните разноски

52. По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Eurohypo е направило искане за осъждането на СХВП и последната е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, свързани с производствата пред двете инстанции.

VII — Заключение

53. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин: 1) да отмени Решението на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (Т-439/04), 2) да отмени Решението от 6 август 2004 г. на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП), 3) да осъди СХВП да заплати съдебните разноски, свързани с производствата пред двете инстанции.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Recueil, стр. II-6161, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.

( 3 ) ОВ L 11, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146.

( 4 ) Recueil, стр. II-2839.

( 5 ) Recueil, стр. I-8317.

( 6 ) Recueil, стр. I-6251.

( 7 ) Посочено по-горе.

( 8 ) Решение от 22 юни 2006 г. по дело Storck/СХВП (C-25/05 P, Recueil, стр. I-5719, точка 50) и Решение от 19 април 2007 г. по дело СХВП/Celltech (С-273/05 P, Сборник, стр. I-2883, точка 38).

( 9 ) Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2004 г. по дело Telepharmacy Solutions/СХВП (TELEPHARMACY SOLUTIONS) (Т-289/02, Recueil, стр. II-2851, точка 54) и Решение на Първоинстанционния съд от 22 юни 2005 г. по дело Metso Paper Automation/СХВП (PAPERLAB) (Т-19/04, Recueil, стр. II-2383, точка 34).

( 10 ) Решение на Първоинстанционния съд от 22 юни 2004 г. по дело Ruiz-Picasso и др./СХВП — DaimlerChrysler (PICARO) (Т-185/02, Recueil, стр. II-1739, точка 29).

( 11 ) „Die Kombination beider Wortelemente der Markenanmeldung zu einem Wort macht die Gesamtmarke nicht weniger beschreibend. Auch wenn der Beschwerdeführerin zuzugeben ist, dass nicht die Hypothek, sondern das dinglich gesicherte Darlehen — und auch das nur ggf. — in Euro ausgezahlt wird, folgt daraus nicht, dass ‘Eurohypo“ für den deutschsprachigen Durchschnittsverbraucher etwas anderes beschriebe als dinglich besicherte Geldgeschäfte und Finanzierungen insbesondere im Immobilienwesen, aber auch in anderen Bereichen, wo es dinglicher Besicherungen für jede Art von Finanzdienstleistungen bedarf. Dabei ist unerheblich, dass der Begriff ‘EUROHYPO“ in Wörterbüchern so nicht nachweisbar ist (vgl. Entscheidung des Gerichts Erster Instanz vom 26. Oktober 2000, Rs. Т-345/99, TRUSTEDLINK, Slg. 2000 II-3525, Rdnr. 37), denn dem angesprochenen Durchschnittsverbraucher erschließt sich die Bedeutung der Bezeichnung unzweideutig auch so“.

( 12 ) Посоченото по-горе съдебно решение.

( 13 ) Ekey, L. und Klippel, D., Heidelberger Kommentar zum Markenrecht, C.F. Müller Verlag, Heidelberg, 2003, S. 879: според авторите съчетанието от думи по принцип не може да представлява нещо повече от неговите елементи, взети заедно. Това не е така, когато думи, които обикновено не се използват в комбинация, се комбинират по такъв начин, че да се получи необикновена по структурата си съставна дума, която може лесно да се запомни. Малки стилистични промени като сливане на думи, които обикновено са разделени, не променят нищо по отношение на липсата на отличителен характер, освен ако не се създава достатъчно различно цялостно впечатление.

( 14 ) „Was schließlich das ‘BABY-DRY“ — Urteil des EuGH angeht, ist anzumerken, dass jene Entscheidung entscheidend auf die unübliche Wortfolge abgestellt hat, als sie ‘BABYDRY“ (statt dry baby) für nicht beschreibend im Hinblick auf Baby-Windeln erklärte. Eine solche unübliche Wortstellung ist hier aber nicht gegeben“.

( 15 ) В цитираното по-горе Решение по дело СХВП/Celltech Съдът потвърждава решението на Първоинстанционния съд, като приема, че апелативният състав е трябвало да докаже, например позовавайки се на научна литература, точността на констатациите, въз основа на които е направил заключение за описателния характер на марката „CELLTECH“, щом като апелативният състав е приел, че „съответните потребители [специалистите и средният потребител] ще възприемат словосъчетанието „CELLTECH“ непосредствено и недвусмислено като дума, обозначаваща дейности от областта на клетъчните технологии, както и стоки, апарати и оборудване, използвани в рамките на тези дейности или явяващи се резултат от тях“. В конкретния случай обаче не би могло да има в точния смисъл на думата „научно доказателство“, което да бъде представено, тъй като възприемането на думата „eurohypo“ задължително предполага субективна преценка.

( 16 ) Вж. по-специално Решение от 2 октомври 2001 г. по дело ЕИБ/Hautem (C-449/99 P, Recueil, стр. I-6733, точка 44), Решение от 19 септември 2002 г. по дело DKV/СХВП (C-104/00 P, Recueil, стр. I-7561, точка 22), Решение от 12 януари 2006 г. по дело Deutsche SiSi-Werke/СХВП (C-173/04 P, Recueil, стр. I-551, точка 35), Решение от 19 януари 2006 г. по дело Comunità montana della Valnerina/Комисия (C-240/03 P, Recueil, стр. I-731, точка 63), Решение от 23 март 2006 г. по дело Mülhens/СХВП (C-206/04 P, Recueil, стр. I-2717, точка 41), Решение по дело Storck/СХВП (посочено по-горе, точка 40), Решение от 26 април 2007 г. (C-412/05 P по дело Alcon/СХВП, Сборник, стр. I-3569) и Решение от 12 юни 2007 г. по дело СХВП/Shaker (C-334/05 P, Сборник, стр. I-4529).

( 17 ) Решение по дело SAT.1/СХВП (С-329/02 Р, посочено по-горе, точка 28).

( 18 ) Решение по дело SAT.1/СХВП (С-329/02 Р, посочено по-горе, точка35).

( 19 ) Решение по дело Procter & Gamble/СХВП, точка 43.

( 20 ) Решение по дело Procter & Gamble/СХВП, точка 40.

( 21 ) Относно понятието „достатъчно различно“, вж. заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer, представено на 31 януари 2002 г. по дело Koninklijke KPN Nederland (Решение от 12 февруари 2004 г., C-363/99, Recueil, стр. I-1619), точка 69 и сл.

( 22 ) Решение по дело Europig/СХВП (EUROPIG) (T-207/06, Сборник, стр. II-1961, точка 35).

( 23 ) Вж. по-специално Решение от 29 април 2004 г. по дело Henkel/СХВП (C-456/01 P и C-457/01 P, Recueil, стр. I-5089, точки 45 и 46), Решение по дело SAT.1/СХВП, посочено по-горе, точка 25 и Решение от 15 септември 2005 г. по дело BioID/СХВП (C-37/03 P, Recueil, стр. I-7975, точка 59).

( 24 ) Ekey, F. L. и Klippel, D., посочени по-горе, стр. 893: авторите посочват, че ratio legis на член 7, параграф 1, буква в) е „Freihaltungsbedürfnis“ (необходимост да не се монополизира понятието).

( 25 ) Решение от 23 октомври 2003 г. по дело СХВП/Wrigley (C-191/01 P, Recueil стр. I-12447, точка 31). За пръв път формулирано по отношение на член 3, параграф 1, буква в) от Директивата относно марките (Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките; ОВ L 40, 1989 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92), който се отнася за националните марки и марките извън Общността, но чието съдържание е идентично с това на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента относно марката на Общността, в Решение от 4 май 1999 г. по дело Windsurfing Chiemsee (C-108/97 и C-109/97, Recueil, стр. I-2779, точка 25) и Решение от 8 април 2003 г. по дело Linde и др. (C-53/01—C-55/01, Recueil, стр. I-3161, точка 73).

( 26 ) Посочените по-горе Решение по дело SAT.1/СХВП, точки 23 и 27 и Решение по дело BioID/СХВП, точка 60. Вж. по-специално Monteiro, J. „La marque verbale: examen des décisions majeures concernant l’appréciation des motifs absolus“, Propriété industrielle, mars 2006.

( 27 ) Решение по дело Koninklijke KPN Nederland, посочено по-горе, точки 67 и 85 и Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Campina Melkunie (C-265/00, Recueil, стр. I-1699, точки 8 и 18).

( 28 ) По този въпрос вж. по-специално Simon, I. „What’s Cooking at the CFI? More Guidance on Descriptive and Non-Distinctive Trade Marks“, European Intellectual Property Review, 2003, р. 322; Handler, M. „The Distinctive Problem of European Trade Mark Law”, European Intellectual Property Review, 2005, р. 306, and Tritton, G. Intellectual Property in Europe, Sweet & Maxwell, 2002, р. 220.

( 29 ) Посочените по-горе Решение по дело Campina Melkunie, точка 19 и Решение по дело Koninklijke KPN Nederland, точка 86.

( 30 ) Rohnke, C. „Die Rechtsprechung des EuGH im Markenrecht — Schwerpunkte, Tendenzen, Systematik“, MarkenR, 2006, S. 480; Eisenführ, G. und Schennen D., Kommentar zur Gemeinschaftsmarkenverordnung, Heymanns, 2003, S. 85, 86 und 123 (авторите посочват, че всички основания за отказ трябва да се преценяват независимо едно от друго. Липсата на отличителен характер не е родово понятие, в което букви в) и г) са само примери. Наистина, в случаите, попадащи под букви в) и г), често липсва отличителен характер, но това не е неизбежно и винаги така, както и не само на знаците, попадащи под разпоредбите на букви в) и г), може да липсва отличителен характер); и Ekey, F. L., и Klippel, D., посочени по-горе, стр. 874 (според авторите различните основания за отказ по член 7, параграф 1 са паралелни и равностойни. Между тях няма подчиненост, нито взаимозависимост. Те и не съвпадат; по-скоро става въпрос за самостоятелни основания за отказ, така че за да бъде отхвърлена дадена заявка, е достатъчно едно от основанията да е налице).

( 31 ) Посочените по-горе Eisenführ, G. и Schennen, D., стр. 91; както и посочените по горе Ekey, F., L.и Klippel, D., стр. 878.

( 32 ) Посочените по-горе Ekey, F. L. и Klippel, D. подчертават на стр. 875, че в крайна сметка с Регламента се приело всички абсолютни основания за отказ да имат еднаква тежест. В този смисъл Регламентът ясно отрича все още доста разпространеното мнение, че единственият мотив за отказ е липсата на отличителен характер, а другите основания са само приложения.

( 33 ) „Член 6 [Абсолютни основания за отказ]

1. Отказва се регистрацията на […] марките, които нямат отличителен характер, и по-специално на:

a) тези, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да са необходими в търговията, за да се означи вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход, момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други техни характерни особености“ (ОВ 1980 C 351, стр. 5). [неофициален превод]

( 34 ) Ströbele, P. („Keine Ruhe auf fremden Matratzen, Zur markenrechtlichen Schutzfähigkeit fremdsprachiger beschreibender Angaben“, MarkenR, 2006, S. 434) посочва, че по инициатива и на германската делегация проектът на текст, който предвижда, че основание за отказ е липсата на отличителен характер и че описателният характер е само един пример, е бил изменен с въвеждането на разграничение между марките, лишени от отличителен характер, и описателните марки.

( 35 ) Eisenführ, G. и Schennen, D., посочени по-горе, стр. 86.

( 36 ) От гледна точна на систематичното тълкуване, както от вътрешната, така и външната систематика на член 7, параграф 1 от Регламента следва, че става въпрос за два различни критерия. Външната систематика, т.е. структурата на текста, ясно показва, че букви б) и в) са отделни точки. Според вътрешната систематика, т.е. разполагането на съдържанието на текста, целите на тези две точки са различни (за понятията за вътрешна и външна систематика вж. Heck, P. „Das Problem der Rechtsgewinnung, Gesetzauslegung und Interessenjurisprudenz“, Begriffsbildung und Interessenjurisprudenz, Verlag Gehlen, Berlin, Zürich, 1968, S. 188 und 189).

( 37 ) Вж. по-горе.

( 38 ) В точка 40 от заключението си, представено на 14 май 2002 г. по посоченото по-горе дело DKV/СХВП, генералният адвокат Ruiz-Jarabo Colomer отбелязва: „[…] струва ми се за предпочитане при квалификацията на основанията за отказ общностният съд да проявява прецизност, сравнима с тази, прилагана от органа, натоварен с регистрацията. Всяко едно от условията за регистрация, посочени в член 7, параграф 1, букви б), в) и г) и изискващи знакът да бъде разграничителен за разглежданите стоки и услуги и да не бъде нито описателен, нито родов по отношение на тези стоки и услуги, е независимо от другите и изисква отделна проверка. Това не е пречка едни и същи знаци на практика често да попадат в повече от една хипотеза. Така един напълно описателен знак по принцип ще бъде лишен от отличителен характер по смисъла на буква б)“.

( 39 ) Посоченото по-горе решение, точка 36.

( 40 ) Заключение от 2 юли 2005 г., точки 80 и 81: „[…] достигайки до заключение, че разглежданият знак е лишен от отличителен характер, тъй като „марката, разглеждана в нейната цялост, може обичайно да бъде използвана в търговията за представяне на стоките и услугите“, посочени в заявката за регистрация, мисля, че Първоинстанционният съд неправилно тълкува член 7, параграф 1, буква б) от Регламента. […] Стигам до извода, че обжалваното решение е опорочено от същите грешки при прилагане на правото, както и решението по посоченото по-горе дело SAT.1/СХВП (SAT.2). При това положение предлагам на Съда да постъпи както в решението по посоченото по-горе дело SAT.1/СХВП, като постанови, че обжалваното решение трябва да бъде отменено“.

( 41 ) Вж. също заключение на генералния адвокат Sharpston от 14 декември 2006 г. по дело Celltech, C-273/05 P, посочено по-горе, точки 23 и 24.

( 42 ) Посоченото по-горе решение, точки 61—63: „[…] в точки 23, 34, 41 и 43 от обжалваното съдебно решение, за да констатира, че спрямо заявената марка се прилага член 7, параграф 1, буква б) от посочения регламент, Първоинстанционният съд се основава главно на обстоятелството, че тя може обичайно да се използва в търговията. […] Следва обаче да се констатира, както приема Съдът в точка 36 от посоченото по-горе Решение по дело SAT.1/СХВП, че макар да е релевантен в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламента, това не е критерият, въз основа на който следва да се тълкува точка б) от същата разпоредба. […] Поради това следва да се констатира, че твърдението за нарушение, според което Първоинстанционният съд е използвал критерий, релевантен не в рамките на член 7, параграф 1, буква б) от посочения регламент, а в тези на буква в), е основателно“.

( 43 ) Посоченото по-горе решение, точка 63.

( 44 ) Решение по дело DKV/СХВП, посочено по-горе, точка 29.

( 45 ) Решение по дело SAT.1/СХВП, точка 26. Съдът установява тази необходимост първо — в рамките на член 3, параграф 1, буква б) от Директива 89/104 — в Решението от 6 май 2003 г. по дело Libertel (C-104/01, Recueil, стр. I-3793, точка 60).

( 46 ) По-специално Решение от 11 ноември 2004 г. по дело Ramondín и др./Комисия (C-186/02 P и C-188/02 P, Recueil, стр. I-10653, точка 60), Решение по дело Storck/СХВП, посочено по-горе, точка 61 и Решение по дело СХВП/Celltech, посочено по-горе, точка 21.