ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

E. ТАНЧЕВ

представено на 5 март 2020 година ( 1 )

(Съединени дела C‑674/18 и C‑675/18)

EM

срещу

TMD Friction GmbH (C‑674/18)

и

FL

срещу

TMD Friction EsCo GmbH (C‑675/18)

(Преюдициално запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия)

„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 2001/23/ЕО — Гарантиране на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности — Членове 3 и 5 — Директива 2008/94/ЕО — Гарантиране на правата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател — Член 8 от Директива 2008/94 — Допълнителни пенсионни обезщетения — Носят ли отговорност приобретателите на предприятие, прехвърлено им от неплатежоспособен прехвърлител, за допълнителните пенсионни обезщетения на работниците и служителите“

1. Когато съгласно правото на държава членка някои пенсионни обезщетения не са дължими от институцията, която отговаря за закрилата на пенсионните права на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател по силата на член 8 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател ( 2 ), при какви условия — ако това изобщо е възможно — може отговорността за изплащането на тези обезщетения да се носи от приобретателя на неплатежоспособното предприятие по силата на членове 3 и/или 5 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности ( 3 )?

2. По същество това е въпросът, който се повдига в преюдициалните запитвания, отправени от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови спорове, Германия, наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“). Запитващата юрисдикция иска да получи насоки относно съответствието с Директива 2001/23 на някои практики, водещи до намаляване на допълнителни пенсионни обезщетения по германското право за настоящи и бивши работници и служители в случай на неплатежоспособност на предприятие, както и относно начина, по който това се отразява на отговорностите на приобретателите.

3. Стигам до извода, че този въпрос се урежда главно от представляващия lex specialis член 5 от Директива 2001/23. Освен това при обстоятелствата в главното производство съдебна практика на държава членка, която освобождава приобретателите от изпълнението на определени пенсионни обезщетения за работниците или служителите на неплатежоспособен прехвърлител за периодите на заетост преди датата на прехвърлянето, превишава пределите на признатото на държавите членки по силата на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 право на преценка, ако от прехвърлителя не може да се иска да изпълни съответстващите на тези права задължения ( 4 ). Ако правото на съответната държава членка не допуска работниците и служителите да предприемат действия пред съдилищата ѝ, за да искат изпълнение на съответстващите на тези права задължения и да си гарантират изплащането на съответните пенсионни обезщетения от прехвърлителя ( 5 ), то тези обезщетения не са „изискуеми“ преди датата на откриване на производството при неплатежоспособност по смисъла на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23. С оглед на това те не могат да бъдат изключени от задълженията на приобретателя по член 3, параграф 1 от Директива 2001/23.

4. Дори обаче при приложимост на ограничението по член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 следва да бъдат направени две уговорки.

5. Първо, съответната държава членка трябва да е приложила предвиденото в член 5, параграф 2, буква а) ограничение с необходимата точност и яснота, за да се гарантира изискваната съгласно практиката на Съда правна сигурност ( 6 ). Това подлежи на проверка от запитващата юрисдикция.

6. Второ, съгласно член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 правото на съответната държава членка трябва да осигури защита, която е „най-малкото равностойна“ на предвидената в Директива 2008/94. Този праг се определя с оглед на принципите, изведени от Съда в неговото решение от 19 декември 2019 г. по дело Pensions-Sicherungs-Verein ( 7 ) и също подлежи на проверка от запитващата юрисдикция.

I. Правна уредба

А. Правото на Европейския съюз

7. Член 3, параграфи 1 и 4 и член 5, параграф 1, параграф 2, буква а) и параграф 4 от Директива 2001/23 гласят: „Член 3 1. Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка. […] 4. а) Освен ако държавите членки не предвидят друго, разпоредбите на параграфи 1 и 3 не се прилагат към правата на работниците и служителите на обезщетения за старост, инвалидност или наследствени обезщетения в рамките на допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия извън законоустановените социалноосигурителни схеми в държавите членки. б) Дори когато не приемат разпоредби по буква а) относно приложимостта на параграфи 1 и 3 към посочените права, държавите членки предприемат необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, които към датата на прехвърлянето вече не работят в предприятието на прехвърлителя, във връзка с придобитите и евентуалните им права на обезщетения за старост, включително наследствени обезщетения, в рамките на допълнителните схеми по буква а). […] Член 5 1. Освен ако държавите членки не предвидят друго, членове 3 и 4 не се прилагат към прехвърлянето на предприятие, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност, когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство [при] неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя под надзора на компетентен публичен орган (който може да бъде синдик, упълномощен от компетентния публичен орган). 2. Когато членове 3 и 4 се прилагат към прехвърляне по време на производство [при] неплатежоспособност, открито по отношение на прехвърлителя (независимо дали производството е открито с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя) и при условие че производството е под надзора на компетентен публичен орган (който може да бъде синдик, упълномощен от компетентния публичен орган), държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които: а) независимо от разпоредбите на член 3, параграф 1, дълговете на прехвърлителя, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения и изискуеми преди датата на прехвърлянето или преди датата на откриването на производството за неплатежоспособност, не се прехвърлят на приобретателя, при условие че такова производство поражда съгласно законите на съответната държава членка защита на правата, която е най-малкото равностойна на предвидената в Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 г. относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка със закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател [ОВ L 283, 1980 г., стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 197]; или […] 4. Държавите членки предприемат подходящи мерки с оглед на предотвратяването на злоупотреби с производствата [при] неплатежоспособност, които водят до лишаване на работниците и служителите от правата, предвидени в настоящата директива“.

8. Член 8 от Директива 2008/94 гласи: „Държавите членки гарантират, че са взети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите и на лицата, напуснали предприятието или дейността на работодателя към датата на изпадането му в неплатежоспособност, по отношение на техните придобити права или на техните евентуални права във връзка с пенсии, включително за вземанията на наследниците, по силата на допълнителни пенсионни схеми, създадени от една компания или между компании, които съществуват извън националните законно установени схеми за социална сигурност“.

Б. Правото на държавата членка

9. Член 613а, параграф 1 от Bürgerliches Gesetzbuch (Германски граждански кодекс, наричан по-нататък „BGB“) е озаглавен „Права и задължения при прехвърляне на стопанска дейност“. Той гласи: „(1) Когато стопанска дейност или част от нея се прехвърля по силата на правна сделка на друг собственик, той встъпва в правата и задълженията, произтичащи от съществуващите към момента на прехвърлянето трудови правоотношения. Ако тези права и задължения се уреждат от правните разпоредби на колективен трудов договор или на индивидуален трудов договор, те стават част от трудовото правоотношение между новия собственик и работника или служителя и не могат да се променят в ущърб на работника или служителя преди края на годината, следваща датата на прехвърлянето. […]“.

10. Съгласно актовете за преюдициално запитване германското право принципно предвижда в член 613а, параграф 1 от BGB, че правата на обезщетения за пенсия за старост по схемите за професионално пенсионно осигуряване на прехвърляните на приобретателя работници и служители в случай на прехвърляне на стопанска дейност се запазват. Въпреки това съгласно практиката на запитващата юрисдикция, водеща началото си от решение от 17 януари 1980 г., и съгласно разпоредби от Закона за несъстоятелността, които са с по-висок ранг, член 613а, параграф 1 не се прилага, доколкото приобретателят на стопанската дейност не носи отговорност за частта от бъдещата пенсия по професионалната пенсионна схема, която се основава на трудовия стаж на работника или служителя в съответното предприятие, натрупан преди откриването на производството по несъстоятелност. Това се основава на принципа на справедливо удовлетворяване на кредиторите. Всички вземания, съществуващи при откриване на производството по несъстоятелност, трябва да бъдат удовлетворени съгласно разпоредбите на Insolvenzordnung (германския Закон за несъстоятелността).

11. Член 7, параграф 1 от Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (Betriebsrentengesetz — BetrAVG) (Закон за подобряване на условията за пенсионно осигуряване по професионална схема) предвижда, че окончателно придобитите права трябва да бъдат признати от предвидения от закона надзорен орган в производството по несъстоятелност, докато член 7, параграф 2, шесто изречение предвижда, че този орган не е длъжен да взема предвид настъпилите след откриване на производството по несъстоятелност промени в основата за изчисляване на пенсионните обезщетения по професионални схеми.

12. Член 14 от Закона за подобряване на условията за пенсионното осигуряване по професионална схема е озаглавен „Институция, гарантираща плащанията по застраховката срещу риск от несъстоятелност“ и предвижда, че тази институция е Pensions-Sicherungs-Verein Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit (наричана по-нататък „PSV“). Съгласно акта за преюдициално запитване същият закон предвижда, че правата, придобити при достигането на някои свързани с трудовия стаж прагове, са гарантирани от PSV (вж. по-специално член 1b и член 30f от Закон за подобряване на условията за пенсионното осигуряване по професионална схема).

II. Фактите в главното производство и преюдициалните въпроси

Дело C‑674/18, EM/TMD Friction GmbH

13. По дело C‑674/18 ищецът EM, който е роден през 1980 г., започва работа в Textar GmbH през 1996 г. По силата на сключен на равнище предприятие колективен трудов договор на работниците и служителите в Textar GmbH се предоставя по-конкретно пенсия за осигурителен стаж и възраст по професионална пенсионна схема. Съгласно тази пенсионна схема размерът на пенсията за осигурителен стаж и възраст за всяка прослужена година е между 0,2 % и 0,55 % от брутното месечно възнаграждение, получено от работника или служителя на дадена референтна дата преди прекратяване на трудовото му правоотношение.

14. Впоследствие трудовото правоотношение на em е прехвърлено на TMD Friction GmbH. На 1 март 2009 г. по отношение на TMD Friction GmbH е открито производство по несъстоятелност. През април 2009 г. стопанската дейност на TMD Friction GmbH, която то продължава да осъществява и след откриването на производството по несъстоятелност, е прехвърлена от назначения от съда по несъстоятелността синдик на ответника чрез прехвърлителна сделка ( 8 ).

15. PSV, което е определената по закон институция, гарантираща плащанията по застраховката срещу риска от несъстоятелност в областта на пенсионното осигуряване по професионална схема, уведомява EM, че поради възрастта му (29 години) към момента на откриване на производството по несъстоятелност все още няма придобити пенсионни права и поради това съгласно германското право няма да получава плащания от PSV при настъпване на събитие, което по принцип поражда право на плащане (като навършване на пенсионна възраст).

16. Пред запитващата юрисдикция EM изтъква, че в бъдеще при настъпване на събитие, което по принцип поражда право на плащане (като например достигане на пенсионна възраст) ответникът е длъжен да му предостави пенсия за осигурителен стаж и възраст по професионална пенсионна схема, като размерът на тази пенсия следва да бъде съобразен и с периодите на заетост преди откриването на производството по несъстоятелност.

17. Пред запитващата юрисдикция TMD Friction GmbH поддържа, че при прехвърляне на стопанска дейност след откриването на производството по несъстоятелност по отношение на прехвърлителя на стопанската дейност приобретателят носи отговорност само за частта от пенсията за осигурителен стаж и възраст, която се основава на периодите на трудов стаж в съответното предприятие след откриването на производството по несъстоятелност.

18. При това положение запитващата юрисдикция отправя до Съда следните преюдициални въпроси: „1) Допуска ли член 3, параграф 4 от [Директива 2001/23] при прехвърляне на стопанска дейност след откриването на производство по несъстоятелност срещу прехвърлителя на стопанската дейност националното право, което по принцип предвижда прилагането на член 3, параграфи 1 и 3 от [Директива 2001/23] и към правата на работниците и служителите на обезщетения за старост, инвалидност или наследствени обезщетения по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия в хипотезата на прехвърляне на стопанска дейност, да предвижда ограничение в смисъл, че приобретателят не носи отговорност за евентуални права на пенсия, които се основават на периоди на заетост преди откриването на производството по несъстоятелност? 2) При утвърдителен отговор на първия въпрос: Следва ли при прехвърляне на стопанска дейност след откриване на производство по несъстоятелност срещу прехвърлителя на стопанската дейност необходимите съгласно член 3, параграф 4, буква б) от [Директива 2001/23] мерки за закрила на интересите на работниците и служителите във връзка с придобитите или евентуалните им права на обезщетения за старост по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия да бъдат съобразени с равнището на закрила, изисквано от член 8 от [Директива 2008/94]? 3) При отрицателен отговор на втория въпрос: Трябва ли член 3, параграф 4, буква б) от [Директива 2001/23] да се тълкува в смисъл, че са предприети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите във връзка с придобитите или евентуалните им права на обезщетения за старост по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия, когато националното право предвижда, че: – задължението за предоставяне в бъдеще на засегнатия от прехвърлянето на стопанска дейност по време на производството по несъстоятелност работник или служител обезщетение за старост по допълнителна професионална пенсионна схема в рамките на едно или няколко предприятия, по принцип преминава към приобретателя на стопанската дейност, – приобретателят на стопанската дейност носи отговорност за бъдещи пенсионни права в обхвата, в който тези права са придобити на основание на периодите на трудов стаж, натрупани в съответното предприятие след откриването на производството по несъстоятелност, – определената съгласно националното право институция, гарантираща плащанията по застраховката срещу риска от несъстоятелност в този случай не следва да отговаря за частта от бъдещите пенсионни права, придобита преди откриването на производството по несъстоятелност, и – в производството по несъстоятелност срещу прехвърлителя работникът или служителят може да предяви вземане, съответстващо на стойността на частта от бъдещото му право на пенсия, придобита преди откриването на производството по несъстоятелност? 4) Приложим ли е член 5, параграф 2, буква а) от [Директива 2001/23] към евентуални пенсионни права на работниците и служителите по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия, които, макар вече да са възникнали преди откриването на производството по несъстоятелност, пораждат права на пенсионни обезщетения на работниците и служителите едва при настъпване на осигурителното събитие и следователно едва в по-късен момент, при положение че националното право предвижда член 3, параграф 4 от [Директива 2001/23] да се прилага при прехвърляне на стопанска дейност и по време на производство по несъстоятелност? 5) При утвърдителен отговор на втория или на четвъртия въпрос: Обхваща ли минималното равнище на закрила, която държавите членки следва да предоставят съгласно член 8 от [Директива 2008/94], и задължението за гарантиране на евентуални права на пенсия, които съгласно националното право все още не са били законово гарантирани при откриване на производството по несъстоятелност и които въобще се гарантират по силата на закона само поради това че трудовото правоотношение не се прекратява във връзка с несъстоятелността? 6) При утвърдителен отговор на петия въпрос: При какви обстоятелства претърпените от бившия работник или служител вследствие на неплатежоспособността на работодателя загуби във връзка с плащанията по професионалната пенсионна схема могат да бъдат разглеждани като явно непропорционални, така че държавите членки да са длъжни да осигурят в този случай минимална закрила по член 8 от [Директива 2008/94], макар работникът или служителят да получава поне половината от обезщетенията по придобити от него пенсионни права? 7) При утвърдителен отговор на петия въпрос: Предоставя ли се изисквана съгласно член 3, параграф 4, буква б) от [Директива 2001/23] или член 5, параграф 2, буква а) от [Директива 2001/23], равностойна на предвидената в член 8 от [Директива 2008/94] защита на евентуални права на пенсия на работниците и служителите и в случаите, когато тази защита не произтича от националното право, а само от директното прилагане на член 8 от [Директива 2008/94]? 8) При утвърдителен отговор на седмия въпрос: Има ли член 8 от [Директива 2008/94] директен ефект и в този случай, така че всеки работник или служител да може да се позовава на тази разпоредба пред националния съд, когато макар да получава поне половината от обезщетенията по придобитите от него пенсионни права, претърпените от него вследствие на неплатежоспособността на работодателя загуби все пак трябва да се разглеждат като непропорционални? 9) При утвърдителен отговор на осмия въпрос: Публичен орган на държавата членка ли е частноправна организация, която е определена от държавата членка — по задължителен за работодателите начин — за институция, гарантираща плащанията по застраховката срещу риска от несъстоятелност в областта на пенсионното осигуряване по професионална схема, спрямо която държавата упражнява надзор върху финансовите услуги, която събира от работодателите въз основа на разпоредбите на публичното право необходимите вноски за застраховката срещу риск от несъстоятелност и подобно на орган на администрацията може чрез административен акт да определи предпоставките за принудително изпълнение?“.

Дело C‑675/18, FL/TMD Friction EsCo GmbH

19. Според акта за преюдициално запитване делото на FL се различава от делото на EM само по това, че правото му на пенсия вече е било придобито към откриването на производството по несъстоятелност.

20. FL е роден през 1950 г. и през 1968 г. започва работа в Textar GmbH. Сключеният на равнище предприятие колективен трудов договор предвижда, че на работниците и служителите се предоставя по-конкретно пенсия за осигурителен стаж и възраст по професионална пенсионна схема. Съгласно пенсионната схема размерът на пенсията за осигурителен стаж и възраст за всяка прослужена година е 0,5 % от брутното месечно възнаграждение, получено от работника или служителя на дадена референтна дата преди прекратяване на трудовото му правоотношение.

21. Впоследствие трудовото правоотношение на FL е прехвърлено на TMD Friction GmbH. На 1 март 2009 г. по отношение на TMD Friction GmbH е открито производство по несъстоятелност. На 22 април 2009 г. стопанската дейност на TMD Friction GmbH, която то продължава да осъществява и след откриването на производството по несъстоятелност, е прехвърлена от назначения от съда по несъстоятелността синдик на TMD Friction EsCo GmbH чрез прехвърлителна сделка.

22. Въз основа на пенсионноосигурителната схема от 1 август 2015 г. — датата на пенсионирането му — FL получава от TMD Friction EsCo GmbH пенсия за осигурителен стаж и възраст по професионална пенсионна схема в размер на 145,03 EUR месечно.

23. От 1 август 2015 г. FL също получава и пенсия за осигурителен стаж и възраст в размер на 816,99 EUR месечно от PSV. Съгласно германското право при изчисляването на пенсията PSV взема за основа брутното месечно възнаграждение на ищеца към датата на откриване на производството по несъстоятелност (1 март 2009 г.).

24. Пред запитващата юрисдикция FL твърди, че TMD Friction EsCo GmbH следва да му плаща по професионалната схема по-висока пенсия, основана на последната прилагана към него пенсионна схема след 45 години трудов стаж, които следва да бъдат отчетени, при TMD Friction EsCo GmbH, съответно неговите праводатели, и при релевантно брутно месечно възнаграждение в размер на 4940,00 EUR преди прекратяването на трудовото отношение, пенсията съответно следва да бъде в размер на 1111,50 EUR месечно. От този размер TMD Friction EsCo GmbH можел да приспадне само предоставеното от PSV обезщетение в размер на 816,99 EUR и следователно му дължало по-висока със 149,48 EUR месечно пенсия ( 9 ).

25. TMD Friction EsCo GmbH поддържа, че при прехвърляне на предприятие след откриването на производството по несъстоятелност по отношение на прехвърлителя на предприятието приобретателят носи отговорност само за частта от пенсията за осигурителен стаж и възраст по професионална пенсионна схема, която се основава на периодите на трудов стаж в съответното предприятие след откриването на производството по несъстоятелност.

26. С оглед на това запитващата юрисдикция отправя същите преюдициални въпроси като посочените в точка 18 по-горе, но замества въпроси 3, 5 и 6 със следните въпроси: „3) При отрицателен отговор на втория въпрос: Трябва ли член 3, параграф 4, буква б) от [Директива 2001/23] да се тълкува в смисъл, че са предприети необходимите мерки за закрила на интересите на работниците и служителите във връзка с придобитите или евентуалните им права на обезщетения за старост по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия, когато националното право предвижда, че – задължението за предоставяне в бъдеще на засегнатия от прехвърлянето на стопанска дейност по време на производството по несъстоятелност работник или служител обезщетение за старост по допълнителна професионална пенсионна схема в рамките на едно или няколко предприятия, по принцип преминава към приобретателя на стопанската дейност, – приобретателят на стопанската дейност носи отговорност за евентуалните пенсионни права, чиито размер наред с друго се определя съгласно продължителността на трудовия стаж в предприятието и трудовото възнаграждение при настъпване на осигурителното събитие в обхвата, в който тези права са придобити на основание на периодите на трудов стаж, натрупани в съответното предприятие след откриването на производството по несъстоятелност, – определената съгласно националното право институция, гарантираща плащанията по застраховката срещу риска от несъстоятелност в този случай следва да отговаря за частта от евентуалните пенсионни права, придобита преди откриването на производството по несъстоятелност, доколкото техният размер се изчислява съгласно получаваното от работника или служителя трудово възнаграждение към датата на откриване на производството по несъстоятелност, и – нито приобретателят, нито институцията, гарантираща плащанията по застраховката срещу риска от несъстоятелност, отговарят за увеличаването на евентуалните права на пенсия в резултат на последващи увеличения на трудовите възнаграждения след откриването на производството по несъстоятелност, но за периодите на трудов стаж в предприятието преди тази дата, – работникът или служителят обаче може да предяви в производството по несъстоятелност срещу прехвърлителя тази съществена разлика на бъдещата му пенсия? 5) При утвърдителен отговор на втория или на четвъртия въпрос: Обхваща ли минималното равнище на закрила, която държавите членки следва да предоставят съгласно член 8 от [Директива 2008/94] и частта от евентуалните права на пенсия, придобити към датата на откриване на производството по несъстоятелност, която възниква само поради това че трудовото правоотношение не се прекратява във връзка с несъстоятелността? 6) При утвърдителен отговор на петия въпрос: При какви обстоятелства претърпените от бившия работник или служител вследствие на неплатежоспособността на работодателя загуби във връзка с плащанията по професионалната пенсионна схема могат да бъдат разглеждани като явно непропорционални, така че държавите членки да са длъжни да осигурят в този случай минимална закрила по член 8 от [Директива 2008/94], макар бившият работник или служител да получава поне половината от обезщетенията по придобити от него пенсионни права?“.

27. Писмени становища пред Съда представят EM, FL, Федерална република Германия и Европейската комисия. Всички те участват в съдебното заседание на 12 декември 2019 г. заедно с TMD Friction GmbH и TMD Friction EsCo GmbH (наричани заедно по-нататък „ответниците“).

III. Анализ

А. Подход

28. Тук ще разгледам три въпроса, като изложа подхода си за разрешаване на правния проблем, който възниква в главното производство.

1. Хоризонтално естество на спора в главното производство

29. Най-напред, осмият и деветият въпрос са недопустими. Спорът в главното производство се отнася до тълкуването на посочените по-горе директиви на Съюза в рамките на производство между частноправни субекти, така че директният ефект на тези директиви не може да има решаващо значение ( 10 ). Независимо от това осмият и деветият въпрос се отнасят до преки задължения, произтичащи от Директива 2008/94, като в деветия въпрос чрез описание се посочва PSV ( 11 ).

30. Въпреки това PSV не е страна по производството, а осмият и деветият въпрос, отговорите на които биха имали въздействие върху нейните интереси, надхвърлят обикновеното отрицателно засягане на правата на трети лица ( 12 ), което е позволено съгласно практиката на Съда ( 13 ). Така, ако Съдът трябваше да отговори на осмия и деветия въпрос относно директния ефект — въпроси, за които по същество вече е отправяно преюдициално запитване и на които е отговорено на 19 декември 2019 г. с посоченото по-горе решение по дело Pensions-Sicherungs-Verein ( 14 ) — неминуемо ще е налице нарушение на принципа на равни процесуални възможности и правото на защитата съгласно член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз ( 15 ). Тъй като PSV не е ответник по делото, тези въпроси също са хипотетични.

31. Така минималната гаранция, предоставена с член 8 от Директива 2008/94 ( 16 ), може да бъде релевантна в главното производство само доколкото тази разпоредба се свързва с правни последици за ответниците с оглед например на тълкуването на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 ( 17 ).

32. Доколкото главното производство се отнася до хоризонтален спор между двама частноправни субекти, запитващата юрисдикция е длъжна да вземе предвид всички разпоредби от националното право и да приложи признатите от последното методи за тълкуване, за да може във възможно най-голяма степен да го тълкува в светлината на текста и целите на разглежданите директиви, за да постигне предвидения от тях резултат и да съобрази по този начин член 288, трета алинея ДФЕС ( 18 ).

2. Липса на компетентност за тълкуване на правото на държава членка

33. Второ, макар и предоставената на Съда информация за разпоредбите на германското право относно несъстоятелността и пенсиите да е полезна като контекст, следва да се припомни, че съгласно установената съдебна практика Съдът няма компетентност да се произнася по тълкуването на националните разпоредби, нито да преценява дали даденото от органите на съответната държава членка тълкуване е правилно ( 19 ). Следователно настоящото становище се ограничава до тълкуване на релевантните разпоредби от Директиви 2001/23 и 2008/94 и няма да се впуска в размисли относно значението на дадени понятия от германското право.

3. Основни опасения на запитващата юрисдикция и преформулиране на въпросите

34. Трето, за да дам полезен отговор на запитващата юрисдикция, ще посоча какви според мен са основните цели на преюдициалните въпроси и ще ги преформулирам.

35. Изглежда целите им са три: (1) да се определи дали спорът в главното производство се урежда от член 3 или от член 5 от Директива 2001/23, или и от двата члена; (2) след като се установи релевантната разпоредба, дали в конкретния случай при правилното ѝ тълкуване тя прехвърля отговорността за плащане на исканите от EM и FL обезщетения на приобретателите ответници; и (3) каква е ролята на член 8 от Директива 2008/94.

36. В съответствие с установената съдебна практика в контекста на преюдициално запитване Съдът има правото да предоставя на националните съдилища цялата информация, която счита за необходима за разрешаването на спора в главното производство, но само тези съдилища са оправомощени да проверят дали фактическите условия, водещи до прилагането на дадена правна норма на Съюза, са изпълнени по разглежданото от тях дело и да направят въз основа на тях изводите за решението, което са призовани да постановят ( 20 ).

37. Освен това при тълкуването на членове 3—5 от Директива 2001/23 Съдът припомня, че за да бъде полезен с отговора си на запитващата юрисдикция, може да се наложи да преформулира въпросите, които са му зададени ( 21 ).

38. Ето защо предлагам да не се отговаря на първите четири въпроса, тъй като те изхождат от схващането, че член 3 от Директива 2001/23 има предимство пред член 5 от същата директива, а това не се подкрепя нито от практиката на Съда, нито от самата Директива 2001/23. С оглед на първата от трите посочени по-горе цели (точка 35) първият въпрос би могъл да бъде формулиран в следния смисъл: „(1) Когато поради несъстоятелност на прехвърлителя на предприятие правото на държава членка ограничава обезщетенията по допълнителни професионални пенсионни схеми на работници и служители, за които приобретателят на предприятието отговаря, къде са уредени главно правата на съответните работници и служители спрямо приобретателите — в член 5 от Директива 2001/23, в член 3 от същата директива или и в двата члена?“.

39. Определянето на релевантните разпоредби и на йерархията между тях е съвсем различно от определянето на това дали хипотезата в конкретния случай попада в тяхното материално приложно поле.

40. Както е обяснено подробно по-нататък (точки 44—59), стигам до заключение, че ако разглежданото производство по несъстоятелност попада извън материалното приложно поле на член 5 от Директива 2001/23, другите разпоредби от тази директива, като например член 3, параграф 4, не биха могли да се тълкуват в смисъл, че обхващат производството по несъстоятелност, тъй като член 5 от Директива 2001/23 е lex specialis.

41. Ето защо предлагам на Съда да отговори на друг въпрос, формулиран по следния начин: „(2) Попада ли разглежданото производство по несъстоятелност в материалното приложно поле на член 5, параграф 1 или 2 от Директива 2001/23?“.

42. Както е обяснено по-нататък (вж. т. 61—79), стигам до заключение, че главното производство попада в материалното приложно поле на член 5, параграф 2 от Директива 2001/23. Въпреки това, за да се постигне втората от изброените в точка 35 по-горе цели, е необходимо да се разгледа и трети въпрос. С оглед на фактите в главното производство ответниците задължени ли са да гарантират поисканите от EM и FL пенсионни обезщетения съгласно някоя от буквите на член 5, параграф 2 от Директива 2001/23? За тази цел може да се постави трети въпрос: „(3) Допуска ли член 5, параграф 2, буква а) или б) от Директива 2001/23 при обстоятелствата в главното производство правото на държава членка да предвижда ограничение, съгласно което приобретателят не носи отговорност за допълнителни пенсионни обезщетения, които се основават на периоди на заетост преди откриването на производството по несъстоятелност?“.

43. Накрая, както е видно от пети до седми въпрос, запитващата юрисдикция би искала да се установи какво е значението на член 8 от Директива 2008/94 за тълкуването на Директива 2001/23. Ето защо предлагам да се постави следният последен въпрос: „(4) Каква е ролята на член 8 от Директива 80/987 при обстоятелствата в главното производство, при които прехвърлен работник или служител иска да ангажира отговорността на приобретателя за задължения във връзка с пенсионни обезщетения, тъй като прехвърлителят е в производство по несъстоятелност, с оглед по-специално на принципа на пропорционалност?“.

Б. Отговори на преформулираните въпроси

1. По първия въпрос

44. На преформулирания първи въпрос следва да се отговори в смисъл, че в случаите, когато правото на държава членка предвижда ограничения относно обезщетенията, които се дължат на работници и служители по допълнителни професионални пенсионни схеми и за които отговаря приобретателят на предприятието, тъй като прехвърлителят на това предприятие е неплатежоспособен, уредбата на правата на съответните работници и служители спрямо приобретателя се съдържа главно в член 5 от Директива 2001/23.

45. От преписката по делото е видно, че наличието на производство по несъстоятелност е необходима предпоставка за ограничаването на пенсионните права на прехвърлените работници и служители, която е въведена в практиката на запитващата юрисдикция с решение от 17 януари 1980 г. и която е в основата на преюдициалните въпроси. Както се подчертава в писменото становище на Комисията, образуването на производството по несъстоятелност води до загуба на права на ищците — работници и служители.

46. Следва да се подчертае, че предоставената от Директива 2001/23 защита обхваща всички права на работниците и служителите, доколкото те не попадат в рамките на изрично предвидено от същата директива изключение ( 22 ). По принцип член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 задължава приобретателя да отчита всички прослужени години при изчисляването на имуществени права ( 23 ). Допустими са само предвидените от Директива 2001/23 изключения и те трябва да се тълкуват стриктно, тъй като се отклоняват от основната цел на Директива 2001/23 — защитата на работниците и служителите в някои случаи на прехвърляне на предприятия ( 24 ).

47. Първите четири преюдициални въпроса изглежда се дължат на неправилно разбиране на структурата на Директива 2001/23, тъй като изхождат от схващането, че практиката на запитващата юрисдикция — която датира от 17 януари 1980 г. и която изключва предхождащите производството по несъстоятелност периоди на заетост от задълженията на приобретателите във връзка с професионалното пенсионно осигуряване на прехвърлените работници и служители — попада в обхвата на свободата на преценка на държавите членки, произтичаща от използвания в член 4, буква а) от Директива 2001/23 израз „освен ако държавите членки не предвидят друго“, или че те биха могли да бъдат подчинени на спазването на член 3, параграф 4, буква б) от Директива 2001/23.

48. За сметка на това, както се поддържа в писменото становище на Германия и както твърдят ЕМ и FL, член 5 от Директива 2001/23 представлява lex specialis ( 25 ), който урежда — и то изключително — доколко държавите членки могат да изключат от предвидената в членове 3 и 4 защита на работниците и служителите, които са прехвърлени от прехвърлители в производство по несъстоятелност.

49. Първо, това неминуемо следва от текста на член 5. Връзката му с членове 3 и 4 от Директива 2001/23 се ограничава до предоставянето на държавите членки на свобода на преценка дали да разширят приложното поле на предвидената в членове 3 и 4 закрила „към прехвърлянето на предприятие […], когато прехвърлителят е в производство по несъстоятелност или е обявено сходно производство [при] неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя под надзора на компетентен публичен орган“ (член 5, параграф 1). Общо препращане към членове 3 и 4 от Директива 2001/23 се съдържа и в член 5, параграф 2, като разширява обхвата на ограничението на предоставената с членове 3 и 4 закрила със случаите на „прехвърляне по време на производство [при] неплатежоспособност, открито по отношение на прехвърлителя (независимо дали производството е открито с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя) и при условие че производството е под надзора на компетентен публичен орган“ (член 5, параграф 2, буква а).

50. Освен това, както представителят на ЕМ посочва в съдебното заседание, член 5 трябва да се тълкува по такъв начин, че да предотвратява злоупотреби с производствата по несъстоятелност, имайки предвид, че държавите членки са длъжни да предприемат мерки за предотвратяване на такива злоупотреби съгласно член 5, параграф 4 от Директива 2001/23. Тълкуване на Директивата по начин, който предоставя на държавите членки право на преценка да ограничат правата на работниците и служителите в контекста на (различни видове) производства по несъстоятелност, попадащи извън приложното поле на член 5 от Директивата, като се позовават на друга разпоредба на Директива 2001/23 като член 3, параграф 4, би било в противоречие с тази цел ( 26 ). То също така би било в разрез със структурата на Директива 2001/23.

51. Следователно нито структурата, която може още да се нарече вътрешен контекст ( 27 ), нито текстът на Директива 2001/23 позволяват да се направи извод, че член 5 от същата директива е йерархично подчинен на разпоредбите на член 3 като цяло или на съдържащите се в член 3, параграф 4 правила относно пенсиите за осигурителен стаж и възраст по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия. Само член 5, параграф 2, буква а) е подчинен на друга разпоредба от правото на Съюза, а именно на Директива 80/987, която предхожда Директива 2008/94 ( 28 ). Всъщност, както се посочва в писменото становище на EM, позоваването на Директива 2008/94 (чрез предшественика ѝ — Директива 80/987) в член 5 от Директива 2001/23 още веднъж потвърждава, че става въпрос за lex specialis.

52. Съображение 7 от Директива 2001/23 отразява целта на предвиденото право на преценка на държавите членки в определена област. То посочва по-специално че Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности ( 29 ) е изменена „в светлината на […] законодателните тенденции в държавите членки по отношение на спасяването на предприятия в затруднено икономическо положение“.

53. Предлаганият от мен подход се подкрепя и от историята на приемането на Директива 2001/23.

54. Член 5 от Директива 2001/23 става част от тази директива в резултат на изменение на Директива 77/187 с член 4а от Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 година за изменение на Директива 77/187 ( 30 ).

55. Въвеждането на специални правила в областта на несъстоятелността е отразено в съображение 7 от Директива 98/50 ( 31 ). То предвижда, че „за да се гарантира оцеляването на неплатежоспособни предприятия, следва изрично да се позволи на държавите членки да не прилагат разпоредбите на членове 3 и 4 от Директива 77/187/ЕИО по отношение на прехвърляния, извършени в рамките на производство по ликвидация, а някои дерогации от общите разпоредби на тази директива следва да бъдат разрешени в случай на прехвърляния, извършени в рамките на производство по несъстоятелност“ [неофициален превод] (Курсивът е мой).

56. Освен това в съображение 3 от Директива 98/50 се посочва, че целта ѝ е да измени Директива 77/187 „в светлината“ по-специално на „практиката на Съда на Европейския съюз“ [неофициален превод] ( 32 ). Както неотдавна бе подробно изложено от генералния адвокат Szpunar ( 33 ), тази съдебна практика въвежда изключение от предвидените в Директива 77/187 гаранции, което е първоначално обосновано със спецификата на правната уредба на несъстоятелността ( 34 ).

57. По сходен начин предложението на Комисията, на което се основава Директива 98/50 ( 35 ), също предвижда, че „за да се гарантира оцеляването на неплатежоспособни предприятия, следва изрично да се позволи на държавите членки да не прилагат разпоредбите на членове 3 и 4 от Директивата по отношение на прехвърляния, извършени в рамките на производство по ликвидация, а някои дерогации от общите разпоредби на тази директива следва да бъдат разрешени в случай на прехвърляния, извършени в рамките на производство по несъстоятелност, предхождащо производството по ликвидация“ [неофициален превод], докато в становището на Икономическия и социален комитет се посочва, че „предложените нови разпоредби относно случаите на неплатежоспособност са опит за въвеждане на гъвкавост, който се приветства“ ( 36 ).

58. Накратко, нищо в историята на приемане на Директива 2001/23 не показва, че признатата на държавите членки свобода на действие по отношение на прехвърлянето на неплатежоспособни предприятия е въведена като подчинена на предварително съществуващата обща правна уредба относно обезщетенията, изброени в член 3, параграф 4 от Директива 2001/23. Те включват обезщетения за старост, предоставяни в рамките на допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия — категорията, до която се отнася главното производство. Ще добавя, че просто в противоречие с правната логика е едно и също положение да може да се урежда от две различни разпоредби като членове 3 и 5 от Директива 2001/23.

59. С оглед на изложените съображения предлагам на преформулирания първи въпрос да се отговори по начина, посочен в точка 44 по-горе.

2. По втория въпрос

60. На втория въпрос следва да се отговори в смисъл, че разглежданото в случая производство по несъстоятелност попада в материалното приложно поле на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23.

а) Отговор на въпроса по отношение на член 5, параграф 1 от Директива 2001/23

61. Установената практика на Съда налага да се даде отрицателен отговор на този въпрос по отношение на член 5, параграф 1 особено с оглед на факта, че съдебната практика, предхождаща член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, е от съществено значение за определянето на значението на член 5, параграф 1 ( 37 ). Съгласно тази съдебна практика решаващите критерии за определяне на това дали дадено производство при неплатежоспособност представлява „производство по несъстоятелност или […] сходно производство [при] неплатежоспособност с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя под надзора на […] публичен орган“ са „условията и реда“ на това производство и преследваната с него „цел“ ( 38 ).

62. Съдът е постановил, че ако прехвърлянето на предприятие попада в обхвата на изключението по член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, следва да се гарантира изпълнението на три кумулативни условия. А именно прехвърлителят да е в производство по несъстоятелност или в сходно производство при неплатежоспособност, това производство да е образувано за целите на ликвидацията на активите на прехвърлителя и да е под надзора на компетентен публичен орган ( 39 ). Видно от преписката по делото, в случая не е изпълнено само второто от тези условия. То се отнася до целта за ликвидация на активите.

63. В съдебното заседание представителят на ответниците подчертава, че разглежданото в главното производство прехвърляне е спасило работни места и че предприятието е успяло да продължи дейността си и да се развие. В писменото си становище Германия посочва, че сега действащото германско право има за цел да запази работниците и служителите на работа, а в съдебното заседание поддържа още, че ограничаването на отговорността на приобретателите на неплатежоспособни предприятия във връзка с пенсиите прави придобиването на прехвърляното предприятие по-привлекателно. В противен случай цената на съответното предприятие би била по-висока. Тези обстоятелства се посочват и в акта за преюдициално запитване.

64. Както обаче се подчертава в писменото становище на ЕМ, именно такива цели са недопустими съгласно съдебната практика по член 5, параграф 1 от Директива 2001/23. Условието производството да е образувано с оглед на ликвидация не е изпълнено в случай на производство, чиято цел е продължаване на дейността на съответното предприятие ( 40 ). Това е така независимо от наименованието на въпросната процедура в правото на съответната държава членка. Действително в решение Комисия/Италия ( 41 ) Съдът не приема доводите на италианското правителство, с които се обосновава липсата на транспониране на Директива 2001/23 по отношение на предприятия в „криза“, тъй като в противен случай „потенциален приобретател можел да бъде възпрян да придобие предприятието, ако трябва да запази персонала на прехвърляното предприятие, който е в излишък“ ( 42 ).

65. Не виждам как разглежданото в случая производство може да се разбира като нещо друго освен производство, което е предвидено именно с цел запазване на оперативния характер на предприятието или на неговите жизнеспособни подразделения ( 43 ), вместо производство, което се съсредоточава върху ликвидацията и има за цел единствено колективното удовлетворяване в максимална степен на кредиторите ( 44 ). Това се изисква от практиката на Съда, за да може производството по несъстоятелност да попадне в обхвата на изключението по член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.

66. От особено значение е фактът, че производството е осъществено само в рамките на четири месеца. През това време предприятието е прехвърлено от едно дъщерно дружество от групата TMD към друго, спасявайки предприятието като съвкупност от права и задължения. Не се оспорва, че предприятието е продължило да упражнява дейността си на същия адрес и че както прехвърлителят, така и приобретателят са били обвързани от един и същ колективен трудов договор. Не става ясно някой орган да е постановявал акт за ликвидация.

67. Във всички случаи производството по несъстоятелност често цели реорганизация, а не ликвидация на предприятието ( 45 ). В съдебната практика отдавна е установено, че производствата, предназначени да насърчават продължаването на дейността на дадено предприятие с оглед на последващото му възстановяване, попадат извън материалния обхват на член 5, параграф 1 от Директива 2001/23 ( 46 ). Такъв е случаят в главното производство.

68. Ако това бе краят на изискуемия анализ, не бих се поколебал да предложа на Съда да постанови, че пенсионните обезщетения както на ЕМ, така и на FL трябва да бъдат гарантирани от ответника, все едно че никога не е било проведено производство по несъстоятелност. Въпреки това необходимо е да се изследва и правото на преценка, предоставено на държавите членки с член 5, параграф 2, буква а), както и съответствието с него на практиката на запитващата юрисдикция, датираща от 17 януари 1980 г.

б) Отговор на въпроса по отношение на член 5, параграф 2 от Директива 2001/23

69. На първо място, следва да се отбележи, че член 5, параграф 2, точка б) в случая не е приложим, тъй като явно в случая липсва споразумение за „промени на условията за гарантиране на правата на работниците [и служителите] чрез осигуряване на оцеляването на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност“.

70. На следващо място, член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 досега не е бил анализиран много от Съда в сравнение с член 5, параграф 1 ( 47 ). Ето защо насоките, които ще използвам при определяне на неговия смисъл, ще бъдат изведени от (ограничената) съдебна практика до момента, както и формулировката, контекста и целите на разпоредбата ( 48 ).

71. Съдът постановява, че „основният постулат“ на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 е „прилагането на членове 3 и 4“ ( 49 ). Това е в съответствие с установеното правило, че разпоредбите на Директива 2001/23, които предвиждат изключения от обвързващите приобретателя права и задължения, трябва да се тълкуват стриктно ( 50 ).

72. Както текстът, така и подготвителните работи по член 5, параграф 2, буква а) показват, че тази разпоредба е добавена, за да се предостави на държавите членки свобода на преценка за ограничаване на правата и задълженията, които се прехвърлят от прехвърлителя особено когато производството не е открито с оглед на ликвидацията на прехвърлителя.

73. Що се отнася до подготвителните работи, си позволявам да препратя към документите, посочени в точки 55 и 57 по-горе. Целта е била държавите членки да имат възможност само за „някои дерогации“, които да гарантират оцеляването на неплатежоспособните предприятия.

74. Началото на разпоредбата на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 гласи „[к]огато членове 3 и 4 се прилагат към прехвърляне по време на производство [при] неплатежоспособност, открито по отношение на прехвърлителя (независимо дали производството е открито с оглед на ликвидацията на активите на прехвърлителя)“.

75. Тази формулировка може да се разбира само в смисъл, че за целите на това производство правата и задълженията, прехвърлени на приобретателите съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2001/23, се прилагат за всички производства при неплатежоспособност, които — какъвто е случаят в главното производство — не са открити с оглед на ликвидацията на прехвърлителя, доколкото не съществува изрична възможност държавите членки да предвидят друго, за разлика от формулировката на член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, която започва с „[о]свен ако държавите членки не предвидят друго“. Началото на разпоредбата на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 — „[к]огато членове 3 и 4 се прилагат към прехвърляне по време на производство [при] неплатежоспособност“ — се отнася не до предоставяне на държавите членки на свобода на преценка, а до фактическите и правни предпоставки за прилагането на членове 3 и 4 от Директива 2001/23, каквато предпоставка е например наличието на „прехвърляне“. Правото на преценка на държавите членки е уредено в член 5, параграф 2, букви а) и б).

76. Това тълкуване е в съответствие и с практиката на Съда ( 51 ). Мерките за дерогация от това правило, които държавите членки могат да прилагат по отношение на производствата при неплатежоспособност, които не са открити с оглед на ликвидацията на прехвърлителя, са определени в буква а).

77. Освен това в писменото становище на Германия се посочва, че в германското право е предвидено ограничено изключение относно правата, които са в процес на придобиване преди обявяването в несъстоятелност, за да се осигури възстановяването на предприятието, както допуска член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23. Всъщност именно тези ограничени изключения са уредени в член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23.

78. Така решението на запитващата юрисдикция от 18 януари 1980 г. и последващата ѝ съдебна практика могат да се разглеждат като дерогация, приложима в случая към попадащото в материалното приложно поле на член 5, параграф 2, буква a) от Директива 2001/23 производство при неплатежоспособност. Обстоятелството, че това се е случило преди включването на член 5 в Директива 2001/23, е без значение. За държавите членки няма задължение да предприемат конкретни мерки за транспониране на директивите, при условие че тези мерки са правно обвързващи ( 52 ). Без значение е, че съдебната практика на запитващата юрисдикция е от 18 януари 1980 г. — преди влизането в сила на Директива 2001/23, тъй като Директивата може да бъде транспонирана и чрез вече съществуващи в правото на държавата членка норми ( 53 ). Въпреки това, както ще обясня в отговора си на третия въпрос по-долу, транспонирането чрез съдебна практика може да създаде трудности по отношение на изискванията за правна сигурност на правото на Съюза.

79. С оглед на изложените съображения предлагам на преформулирания втори въпрос да се даде посоченият в точка 62 по-горе отговор.

3. По третия въпрос

80. На преформулирания по-горе трети въпрос следва да се отговори в смисъл, че член 5, параграф 2, буква a) допуска право на държава членка да предвижда ограничение, което води до отпадане на отговорността на приобретателя по отношение на допълнителните пенсионни обезщетения, основани на периоди на заетост преди откриването на производството по несъстоятелност ( 54 ), ако съгласно същото право съответните работници и служители могат да защитят правата си на тези пенсионни обезщетения и да претендират изпълнението им от прехвърлителя ( 55 ). Във всички случаи запитващата юрисдикция следва да провери дали държавата членка е упражнила правото си на преценка по член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 посредством съдебната практика с необходимите за гарантиране на правната сигурност точност и яснота.

81. В случая на TMD Friction GmbH тезата на ответниците не може да се подкрепи по отношение на EM, тъй като, както се поддържа в писменото становище на EM, с оглед на текста на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 пенсионните обезщетения не са били „изискуеми“ („dues“ на френски език) към датата на прехвърлянето, както изисква тази разпоредба, защото правопораждащият за пенсионните обезщетения факт — а именно достигането на пенсионна възраст от EM — не е настъпил.

82. Случаят на FL обаче е по-сложен, тъй като той вече е бивш служител. Въпреки че FL е достигнал пенсионна възраст след обявяването в несъстоятелност (пенсионирал се е на 31 юли 2015 г.), в преписката по делото е посочено, че FL вече е придобил право на пенсионни обезщетения към момента на откриване на производството по несъстоятелност. Ето защо запитващата юрисдикция следва да установи дали FL може да си гарантира от неплатежоспособния прехвърлител пенсионните обезщетения, на които вече е имал право към момента на откриването на производството по несъстоятелност, а именно допълнителните пенсионни обезщетения в смисъла, описан в точка 80 по-горе. Ако той има право да направи това, освобождаването на приобретателя от отговорността за заплащането им е в съответствие с Директива 2001/23.

83. Думата „изискуеми“ може да се тълкува единствено в смисъл, че се отнася до момента, в който работникът или служителят придобива право на пенсия за осигурителен стаж и възраст поради настъпването например на правопораждащия факт. Ако се приемат доводите, представени в писменото становище на Германия, които са в съответствие с доводите на ответника в съдебното заседание, че задължението става „изискуемо“ за право, което е в процес на придобиване, когато за прехвърлителя възникне парично задължение (а именно преди неплатежоспособността), това би довело до неработещо положение с оглед на разпределението на имуществото в производството по несъстоятелност.

84. Освен че противоречи на текста на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23, това би било несъвместимо и с правната сигурност и с правилното функциониране на принципа за справедливо удовлетворяване на вземанията на кредиторите. Както се посочва в писменото становище на EM, тъй като ЕМ все още не е пенсиониран, неговата загуба може да бъде само оценена на значителната по размер сума от 430 EUR месечно от пенсия за осигурителен стаж и възраст, изчислена в размер на 1300 EUR месечно. Това контрастира с точното аритметично изчисление, което отразява загубите на FL, изчислени на 149,98 EUR.

85. Освен това, тъй като ограничава правата и задълженията, които Директива 2001/23 предоставя на работниците и служителите, терминът „изискуеми“ по член 5, параграф 2, буква a) от Директива 2001/23 трябва да се тълкува стриктно ( 56 ). Той трябва да се тълкува в съответствие и с Директива 2019/1023 на Европейския парламент и на Съвета от 20 юни 2019 година за рамките за превантивно преструктуриране, за опрощаването на задължения и забраната за осъществяване на дейност, за мерките за повишаване на ефективността на производствата по преструктуриране, несъстоятелност и опрощаване на задължения и за изменение на Директива (ЕС) 2017/1132 (Директива за преструктурирането и несъстоятелността) ( 57 ), която държавите членки са длъжни да транспонират до 17 юли 2021 г. ( 58 ). Тя предвижда, че „[у]становените съгласно настоящата директива рамки за превантивно преструктуриране не следва да засягат вземанията и съществуващите права срещу длъжник, произтичащи от професионалните пенсионни системи, ако тези вземания и съществуващи права са натрупани в период преди преструктурирането“ ( 59 ). Това подкрепя тълкуване на Директива 2001/23 в смисъл по-скоро на максимизиране на свързаните с пенсиите задължения за приобретателите на преструктуриращите се предприятия, отколкото на минимализирането им.

86. Правната сигурност обаче във всички случаи изисква юрисдикцията на държавата членка да провери дали практиката на запитващата юрисдикция, която датира от 18 януари 1980 г., може да се счита за валидно прилагане на ограничението по член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 ( 60 ).

87. В контекста на изчисляване на пенсионни обезщетения Съдът наскоро потвърди, че принципът на правна сигурност трябва да се спазва с особена строгост при наличието на правна уредба, която може да доведе до финансови последици, така че правата, които правото на Съюза предоставя на частноправните субекти, трябва да са определени достатъчно точно, ясно и предвидимо, за да може заинтересованите лица да се запознаят с точния обхват на своите права и задължения и да действат съобразно тях, както и да се позоват на тях пред националните юрисдикции ( 61 ).

88. Освен това в контекста на дерогации от директиви относно правата на работниците и служителите по трудово правоотношение Съдът е приел, че „когато правото на Съюза дава възможност на държавите членки да дерогират някои разпоредби на дадена директива, те са длъжни да упражняват своите дискреционни правомощия при съблюдаване на основните принципи на правото на Съюза, сред които е и принципът на правна сигурност. За тази цел разпоредбите, които позволяват факултативното дерогиране от установените в дадена директива принципи, трябва да се прилагат с необходимата точност и яснота, за да се спазят произтичащите от посочения принцип изисквания“ ( 62 ).

89. В преписките по делата се посочва, като това е потвърдено и от представителя на Комисията по време на съдебното заседание, че предприетите от Германия активни мерки за прилагане на Директива 2001/23 са съсредоточени около член 613а от германския Граждански кодекс. Създаденото в съдебното заседание впечатление е за липса на връзка между член 5 от Директива 2001/23 и нормативните актове в Германия относно несъстоятелността. Това в още по-голяма степен дава основание на запитващата юрисдикция да провери дали са спазени принципите, изведени в точки 87 и 88 по-горе.

90. Поради тези причини на третия въпрос следва да се отговори в смисъла, посочен в точка 80 по-горе.

4. По четвъртия въпрос

91. На преформулирания четвърти въпрос следва да се отговори в смисъл, че изпълнението съгласно правото на държавата членка на изискванията по член 8 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател е предпоставка за прилагането на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23. Намаление на размера на плащаните на бивш работник или служител обезщетения по професионална пенсионна схема при неплатежоспособност на бившия му работодател се счита за явно непропорционално, когато бившият работник или служител получава по-малко от половината от размера на обезщетенията, на които е придобил право, или когато поради това намаление бившият работник или служител вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от изпадане в бедност, определен за съответната държава членка от Евростат, като запитващата юрисдикция следва да реши дали това е така.

92. Значението на член 8 от Директивата като предпоставка за облекчаване на задълженията, наложени на приобретателите от член 3, параграф 1 от Директива 2001/78, не се опровергава от текста на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 и от израза „при условие че“.

93. Както бе посочено по-горе, относимостта на член 8 от Директива 2008/94 се ограничава до FL, доколкото член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 допуска единствено изключването на дълговете, които са „изискуеми“ преди датата на прехвърлянето или на откриването на съответното производство по несъстоятелност, освен това при допълнителното условие, че правото на държавите членки предоставя „защита на правата, която е най-малкото равностойна“ на предвидената в Директива 2008/94. След решение Robins и др. ( 63 ) съдебната практика изисква да се извърши проверка за пропорционалност, включваща минимално задължение за гарантиране на поне петдесет процента от пенсионните права ( 64 ). Съдът постановява, че член 8 „цели да гарантира защита на интересите на работещите по дългосрочни трудови договори, като се има предвид, че тези права, що се отнася до придобитите или евентуални права, по принцип обхващат целия срок на пенсията“ ( 65 ).

94. Важно е да се отбележи, че описаният по-горе принцип от решение Robins е доразвит с постановеното от Съда решение от 19 декември 2019 г., Pensions-Sicherungs-Verein. Съдът постановява, че: „Член 8 от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че намалението на размера на професионалнопенсионните обезщетения, изплащани на бивш работник или служител, извършено поради неплатежоспособността на бившия му работодател, се счита за явно непропорционално, когато, въпреки че получава поне половината от размера на обезщетенията, произтичащи от придобитите от него права, поради това намаление бившият работник или служител вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от бедност, определен за съответната държава членка от Евростат“ ( 66 ).

95. Макар това да следва да се провери от юрисдикцията на държавата членка, като се има предвид, че FL иска само допълнителна пенсия от ответника, която е с 149,48 EUR по-висока от получаваната, този праг е достигнат, особено когато в писменото становище на FL се посочва, че става въпрос за загуба само от 12,8 %. Освен това доводът, който FL изтъква в писменото си становище и съгласно който отстъпките от страна на работници като FL с цел продължаване на дейността на предприятието са от значение с оглед пропорционалността, не се потвърждава от съдебната практика.

96. Следва също да се отбележи, че предвиденото в член 8 от Директива 2008/94 задължение представлява основна минимална гаранция за закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателите (съображение 3). Член 8 обвързва държавите членки независимо от въведената от тях уредба по отношение на приобретателите, с оглед на общата цел за прехвърляне на обезщетенията за старост, инвалидност и наследствените обезщетения съгласно член 3, параграф 4, буква а) от Директива 2001/23, както и минималните задължения, наложени на държавите членки от член 3, параграф 4, буква б) от Директива във връзка с тези обезщетения общо.

97. В обобщение член 8 от Директива 2008/94 представлява възпираща гаранция, която задължава държавите членки „да гарантират на работниците [и служителите] изискваната от тази разпоредба минимална закрила“ ( 67 ). Отличителен белег на това задължение е установяването на защита, която е изцяло икономически независима от неплатежоспособния прехвърлител ( 68 ). Тя стои зад работника или служителя независимо от уредбата, приета от държавите членки съгласно член 3, параграф 4 от Директива 2001/23 по отношение на пенсиите. Това съответства на една от основните цели от 70-те години на така наречените „директиви за преструктуриране“ — намаляване на отрицателните социални последици от операциите по преструктуриране ( 69 ).

98. Така на преформулирания четвърти въпрос следва да се отговори, както бе предложено в точка 91 по-горе.

IV. Заключение

99. Предвид изложеното предлагам следните отговори на преформулираните въпроси: „1) В случаите, когато правото на държава членка предвижда ограничения относно обезщетенията, които се дължат на работници и служители по допълнителни професионални пенсионни схеми и за които отговаря приобретателят на предприятието, тъй като прехвърлителят на това предприятие е неплатежоспособен, уредбата на правата на съответните работници и служители спрямо приобретателя се съдържа главно в член 5 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности. 2) Разглежданото в случая производство по несъстоятелност попада в материалното приложно поле на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23. 3) Член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 допуска ограничение, което е предвидено в правото на държава членка и което води до отпадане на отговорността на приобретателя по отношение на допълнителни пенсионни обезщетения, основани на периоди на заетост преди откриването на производството по несъстоятелност, ако съгласно същото право съответните работници и служители могат да защитят правата си на тези пенсионни обезщетения и да претендират изпълнението им от прехвърлителя. Във всички случаи запитващата юрисдикция следва да провери дали държавата членка е упражнила правото си на преценка по член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23 посредством съдебната практика с необходимите за гарантиране на правната сигурност точност и яснота. 4) Изпълнението съгласно правото на държавата членка на изискванията по член 8 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател е предпоставка за прилагането на член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23. Намаление на размера на плащаните на бивш работник или служител обезщетения по професионална пенсионна схема при неплатежоспособност на бившия му работодател се счита за явно непропорционално, когато бившият работник или служител получава по-малко от половината от размера на обезщетенията, на които е придобил право, или когато поради това намаление бившият работник или служител вече живее или ще трябва да живее под прага на риска от изпадане в бедност, определен за съответната държава членка от Евростат, като запитващата юрисдикция следва да реши дали това е така“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) ОВ L 283, 2008 г., стр. 36. Последното решение относно значението на член 8 от тази директива е решение от 19 декември 2019 г., Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128). Вж. също по-специално решения от 25 януари 2007 г., Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2007:56), от 25 април 2013 г., Hogan и др. (C‑398/11, EU:C:2013:272), от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891), и от 6 септември 2018 г., Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674).

( 3 ) ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20.

( 4 ) Решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 29).

( 5 ) Решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 25).

( 6 ) В контекста на предвиждане на дерогация от директива вж. решение от 21 октомври 2010 г., Accardo и др. (C‑227/09, EU:C:2010:624, т. 55). От постановените наскоро решения вж. например решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 25 и цитираната съдебна практика).

( 7 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128.

( 8 ) Според писменото становище на EM към съответната дата наименованието на предприятието приобретател е Friction OpCo — дъщерно дружество на TMD group, което впоследствие е променило наименованието си на TMD Friction.

( 9 ) От преписката по делото е става ясно, че това е обвързано с член 7, параграф 2 от Закона за подобряване на условията за пенсионно осигуряване по професионална схема, посочен в точка 11 по-горе.

( 10 ) Вж. решения от 10 октомври 2017 г., Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745), от 7 август 2018 г., Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631), и от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 28)

( 11 ) Решение от 19 декември 2019 г., Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128).

( 12 ) Решение от 6 септември 2018 г., Hampshire (C‑17/17, EU:C:2018:674, т. 69 и цитираната съдебна практика).

( 13 ) Например директният ефект задължава всеки орган на държава членка да не прилага разпоредби от правото на държавата членка, противоречащи на разпоредба от правото на Съюза с директен ефект. Вж. решение от 19 декември 2019 г., Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, т. 42 и цитираната съдебна практика).

( 14 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128. Следва да се отбележи, че по това производство е отправен и въпрос, идентичен с шести въпрос, но в случая той е допустим, тъй като не се отнася до директния ефект. Частта от осмия въпрос, свързана по-скоро с пропорционалността, отколкото с директния ефект, се разглежда в преформулирания четвърти въпрос (пропорционалността също се разглежда и в шести въпрос). За изчерпателност отбелязвам, че осмият въпрос не уточнява страната, срещу която се прави позоваване на директния ефект.

( 15 ) Вж. например решение от 26 юли 2017 г., Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591). По същите причини няма да се произнасям по въпроса дали приложените правила от PSV водят до възрастова дискриминация по отношение на ЕМ, макар по време на съдебното заседание да бе спомената и възрастовата дискриминация. Съдът е имал повод да разглежда въпроса за възрастовата дискриминация в контекста на пенсиите например в решение от 8 май 2019 г., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑24/17, EU:C:2019:373).

( 16 ) Следва да се отбележи, че член 16 от Директива 2008/94 отменя Директива 80/987, така че член 5, параграф 2, буква а) може да се счита за препращащ към Директива 2008/94.

( 17 ) Решение от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 28 и 29). Вж. също и точка 86 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Grenville Hamphshire (C‑17/17, EU:C:2018:287), където в контекста на член 8 от Директива 2008/94 генералният адвокат посочва, че „дадена директива не може пряко да създава задължения за отделен правен субект“. Генералният адвокат препраща към решения от 14 юли 1994 г., Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, т. 25), от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др. (C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 108), от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 36), и от 19 април 2016 г.Dansk Industri (C‑441/14, EU:C:2016:278, т. 30).

( 18 ) Решение от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 29). Доколкото в преписката по делото няма данни, които да подсказват наличието на релевантна за разрешаването на спора разпоредба от Хартата на основните права, нито положение, при което националното право не може да се тълкува в съответствие с релевантните разпоредби на директива на Съюза, приложимите в тази хипотеза правила, установени в решения на Съда като решения от 17 април 2018 г., Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257), от 6 ноември 2018 г., Bauer и Willmeroth (C‑569/16 и C‑570/16, EU:C:2018:871), и от 6 ноември 2018 г., Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874), не са релевантни за главното производство.

( 19 ) Определение на председателя на Съда от 28 януари 2015 г., Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, т. 30 и цитираната съдебна практика). Вж. например наскоро постановеното решение от 3 октомври 2019 г., Fonds du Logement de la Région de Bruxelles Capitale (C‑632/18, EU:C:2019:833, т. 48 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Вж. по-специално решения от 5 юни 2014 г., Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, т. 78—80 и цитираната съдебна практика), и от 7 август 2018 г., Prenninger и др. (C‑329/17, EU:C:2018:640, т. 27), посочени в бележка под линия 13 от неотдавнашното заключение на генералния адвокат Saugmandsgaard Øe по дело Paulo Nascimento Consulting (C‑692/17, EU:C:2019:362).

( 21 ) Решения от 22 юни 2017 г., Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, EU:C:2017:489, т. 36), и от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 36).

( 22 ) Определение на председателя на Съда от 28 януари 2015 г., Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46, т. 52 и цитираната съдебна практика).

( 23 ) Решение от 6 април 2017 г., Unionen (C‑336/15, EU:C:2017:276, т. 22 и цитираната съдебна практика).

( 24 ) Вж. например решения от 4 юни 2002 г., Beckmann (C‑164/00, EU:C:2002:330, т. 29), и от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 38 и цитираната съдебна практика).

( 25 ) Правилото, че специалната разпоредба се прилага като дерогация от по-общата разпоредба, е отдавна установено в практиката на Съда. Вж. например решение от 20 януари 2005 г., Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33). Вж. наскоро например решение от 19 декември 2019 г., Nederlands Uitgeversverbond и Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, т. 55). В по-общ аспект вж. Beck, G. The Legal Reasoning of the Court of Justice of the EU, Hart Publishing. Oxford, 2012, р. 222—223.

( 26 ) В съдебното заседание представителите както на EM, така и на FL отхвърлят позоваването на злоупотреба с право и като твърдят, че това следва да се прецени от съда на съответната държава членка с оглед на всички аспекти – въпрос, разглеждан от Съда в решение от 13 юни 2019 г., Ellinika Nafpigeia (C‑664/17, EU:C:2019:496). За скорошен анализ на злоупотребата с правото на Съюза вж. заключението на генералния адвокат Pikamäe по дело AFMB (C‑610/18, EU:C:2019:1010, т. 72—82), по което все още се очаква постановяването на решение, както и Leczykiewicz, D. „Prohibition of abusive practices as a „general principle“ of EU law. — Common Market Law Review, Vol. 56, 2019, р. 703.

( 27 ) Вж. заключението ми по дело Pinckernelle (C‑535/15, EU:C:2016:996, т. 40).

( 28 ) Вж. бележка под линия 16 по-горе.

( 29 ) OB L 61, 1977 г., стр. 26.

( 30 ) (ОВ L 201, 1998 г., стр. 88). Третата директива в тази поредица е Директива 2001/23. Член 3, параграф 4 от Директива 2001/23 също е въведен с Директива 80/987, но към този момент пенсиите като основен предмет вече са уредени в Директива 77/187. Член 3, параграф 3 от последната предвижда, че параграфи „1 и 2 не уреждат правата на работниците и служителите на обезщетения за старост, инвалидност или наследствени обезщетения по допълнителни професионални пенсионни схеми в рамките на едно или няколко предприятия […]“.

( 31 ) Тази разпоредба вече не е в сила.

( 32 ) Вж. анализа на генералния адвокат Szpunar по дело Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, т. 42) относно член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.

( 33 ) Пак там.

( 34 ) Курсивът е мой. Пак там, т. 43. Практиката на Съда, която всъщност е кодифицирана с член 5, параграф 1 от Директива 2001/23, се съдържа в решения от 7 февруари 1985 г., Abels (135/83, EU:C:1985:55), от 25 юли 1991 г., d’Urso и др. (C‑362/89, EU:C:1991:326), от 7 декември 1995 г., Spano и др. (C‑472/93, EU:C:1995:421), и от 12 март 1998 г., Dethier Équipement (C‑319/94, EU:C:1998:99).

( 35 ) Предложение за директива на Съвета относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (COM/94/300 окончателен) (OВ C 274, 1994 г., стр. 10).

( 36 ) Становище на Европейския икономически и социален комитет относно предложение за директива на Съвета за сближаване на законодателствата на държавите членки относно във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 133, 1995 г., стр. 13, т. 2.10.2).

( 37 ) Заключение на генералния адвокат Szpunar по дело Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, т. 42—47 и обсъжданата там съдебна практика).

( 38 ) Курсивът е мой. Заключение на генералния адвокат Mengozzi по дело Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, EU:C:2017:241, т. 53).

( 39 ) Решение от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 40 и цитираната съдебна практика).

( 40 ) Решение от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 44 и цитираната съдебна практика).

( 41 ) Решение от 11 юни 2009 г. (C‑561/07, EU:C:2009:363).

( 42 ) Пак там, т. 26.

( 43 ) Вж. заключение на генералния адвокат Szpunar по дело Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, т. 62).

( 44 ) Пак там. Вж. също заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, EU:C:2017:241, т. 57).

( 45 ) Заключение на генералния адвокат Mengozzi по дело Federatie Nederlandse Vakvereniging и др. (C‑126/16, EU:C:2017:241, т. 77).

( 46 ) Например решение от 7 декември 1995 г., Spano и др. (C‑472/93, EU:C:1995:421, т. 28), което е взето предвид при приемането на член 5, параграф 1 от Директива 2001/23.

( 47 ) Той е тълкуван от Съда в определение от 28 януари 2015 г., Gimnasio Deportivo San Andrés (C‑688/13, EU:C:2015:46), и решение от 11 юни 2009 г., Комисия/Италия (C‑561/07, EU:C:2009:363).

( 48 ) Вж. заключението на генералния адвокат Kokott по дело Robins и др. (C‑278/05, EU:C:2006:476, т. 34 и цитираната съдебна практика).

( 49 ) Решение от 11 юни 2009 г., Комисия/Италия (C‑561/07, EU:C:2009:363, т. 41).

( 50 ) Пак там, т. 30. Вж. също и точка 46 по-горе и цитираната съдебна практика.

( 51 ) Посочена в точки 61 и 62 по-горе.

( 52 ) Директива 2001/23 може да бъде транспонирана посредством съдебната практика. Вж. например решение от 10 юли 1986 г., Комисия/Италия (C‑235/84, EU:C:1986:303). Вж. още Prechal, S. Directives in EC Law. Oxford, Oxford University Press, 2005, р. 78—81. На стр. 79 авторът подчертава, че относимата съдебна практика следва да бъде ясна, публично достъпна и предсказуема. Относно значението на правно обвързващия характер на транспонирането на правото на Съюза вж. заключението ми по дело Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:272). Съгласно постоянната съдебна практика юрисдикциите на държавите членки са длъжни да изменят практиката си, за да се съобразят с правото на Съюза. Вж. например решение от 6 ноември 2018 г., Bauer и Willmeroth (C‑569/16 и C‑570/16, EU:C:2018:871, т. 68).

( 53 ) Вж. например решение от 20 май 1992 г., Комисия/Нидерландия (C‑190/90, EU:C:1992:225), в което съвкупност от норми, някои от които предхождащи влизането в сила на директивата, е осигурило ефективното ѝ транспониране. Вж. Prechal, S. Directives in ЕС Law, Oxford, Oxford University Press, 2005, р. 77. В по-новата съдебна практика вж. решение от 11 юни 2015 г., Комисия/Полша (C‑29/14, EU:C:2015:379, т. 38).

( 54 ) Решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 29).

( 55 ) Решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 25).

( 56 ) Вж. точка 71 по-горе.

( 57 ) ОВ L 172, 2019 г., стр. 18.

( 58 ) Член 34. Както посочих в заключението ми по дело Pinckernelle (C‑535/15, EU:C:2016:996, т. 40), мерките на Съюза следва да се тълкуват в контекста и на правните разпоредби, които са свързани по същество с тълкуваната норма.

( 59 ) Съображение 20.

( 60 ) Вж. например решение от 11 юни 2015 г., Комисия/Полша (C‑29/14, EU:C:2015:379, т. 38).

( 61 ) Решение от 7 октомври 2019 г., Safeway (C‑171/18, EU:C:2019:839, т. 25).

( 62 ) Решение от 21 октомври 2010 г., Accardo и др. (C‑227/09, EU:C:2010:624, т. 55).

( 63 ) Решение от 25 януари 2007 г. (C‑278/05, EU:C:2007:56).

( 64 ) Пак там, т. 57 и 59.

( 65 ) Решение от 24 ноември 2016 г., Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:891, т. 27).

( 66 ) Решение от 19 декември 2019 г., Pensions-Sicherungs-Verein (C‑168/18, EU:C:2019:1128, т. 46).

( 67 ) C‑168/18, EU:C:2019:1128, т. 40 и цитираната съдебна практика.

( 68 ) Както е обяснено в заключението на генералния адвокат Bobek по дело Webb-Sämann (C‑454/15, EU:C:2016:657, т. 77 и 78).

( 69 ) За по-обстоен анализ вж. заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, т. 38—41).