ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

представено на 21 април 2016 година ( 1 )

Дело C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) — Fondazione Santa Lucia

срещу

Cassa conguaglio per il settore elettrico

срещу

Ministero dello Sviluppo economico

срещу

Ministero dell’Economia e delle Finanze

срещу

Autorità per l’energia elettrica e il gas

(Преюдициално запитване, отправено от Consiglio di Stato (Държавен съвет) на Република Италия)

„Данъчни въпроси — Данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията — Понятието „данъчни намаления“ — Енергоемки предприятия от промишления сектор — Механизъм за намаляване на общите разходи на електроенергийната система“

1. В Италия, както и в други държави членки, потребителите на електроенергия, независимо дали са физически или юридически лица, заплащат така наречените „общи разходи на електроенергийната система“ (наричани по-нататък „ОРЕЕС“). Регламентирайки тези общи разходи или разноски, италианското законодателство допуска някои промишлени предприятия, характеризиращи се с високо енергийно потребление, да намалят дължимите за тяхното покриване суми.

2. Consiglio di Stato (италианският Държавен съвет) трябва да се произнесе по искането на организация, която не попада сред енергоемките предприятия от промишления сектор (по-конкретно, предоставя здравни услуги), да бъде третирана по същия начин като тези предприятия, тоест — вноската ѝ за ОРЕЕС да бъде намалена. След като искането на тази организация е отхвърлено в административното производство и от първоинстанционния съд, Consiglio di Stato (Държавният съвет) трябва да се произнесе окончателно по спора и в тази връзка отправя преюдициално запитване, с което иска от Съда да тълкува Директива 2003/96/ЕО ( 2 ), и по-конкретно членове 11 и 17 от нея.

3. Преюдициалното запитване изисква от Съда да извърши анализ и на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118/ЕО ( 3 ), който допуска в определени случаи, освен с хармонизирания акциз, електроенергията да бъде облагана и с други косвени данъци.

4. В област като тази на енергийното данъчно облагане, в която няма богата практика на Съда, настоящият случай повдига един двустранен правен проблем, който все още не е разрешен: а) може ли механизмът, съгласно който ОРЕЕС се разпределят между италианските потребители, да бъде определен като косвен данък по смисъла на Директива 2008/118 и б) какъв е характерът на предоставеното от италианската държава облекчение в полза на определени енергоемки предприятия, чиято окончателна сметка за посочените разходи се намалява.

5. Основната трудност в случая, върху която ще бъде съсредоточено настоящото заключение, се състои в това да се прецени дали задължението за заплащане на ОРЕЕС е равнозначно на данък, попадащ в обхвата на Директива 2008/118 и Директива 2003/96, или напротив — става въпрос за механизъм за събиране от потребителя чрез включването в цената на електроенергията на задължителна парична вноска, която няма данъчен характер.

I – Правна уредба

А– Правото на Съюза

6. Директива 2003/96 не хармонизира акцизите върху енергийните продукти и електроенергията, а определя минималните нива на данъчно облагане, които държавите членки трябва да спазват, като вземат предвид общата данъчна тежест на всички косвени данъци, които са решили да въведат (с изключение на ДДС). От своя страна Директива 2008/118 въвежда частична хармонизация на различни елементи на хармонизираните акцизи, включително приложимостта им към енергийните продукти и електроенергията.

7. Съгласно член 4 от Директива 2003/96: „1. Нивата на облагане с данъци, които държавите членки прилагат за енергийните продукти и електроенергията, изброени в член 2, не могат да бъдат по-малки от минималните нива на облагане с данъци, посочени в настоящата директива. 2. За целите на настоящата директива „ниво на облагане с данъци“ представлява общо наложените задължения, обхващащи всички косвени данъци (с изключение на ДДС), изчислени пряко или косвено върху количеството енергийни продукти и електроенергия при пускането им за потребление“.

8. Директива 2003/96 дава право на държавите членки да диференцират данъчното облагане на енергийните продукти и електроенергията в зависимост от това дали същите се използват за стопански или за нестопански цели. Член 5 предвижда, че „държавите членки могат да прилагат диференцирани ставки при данъчното облагане, при условие че се спазват минималните данъчни ставки, определени в настоящата директива и правото на Общността, при следните случаи: […] — между използване за стопански и нестопански цели, на енергийните продукти и електроенергията, както е посочено в членове 9 и 10“.

9. Съгласно член 11 от Директива 2003/96: „1. В настоящата директива „използване, свързано със стопанска дейност“ означава използването от стопанска единица, посочена в параграф 2, която независимо осъществява, на определено място, доставка на стоки и услуги, независимо от целта или резултатите на т[е]зи икономически дейности. Икономическите дейности обхващат всички дейности на производителите, търговците и лицата, предоставящи услуги, включително минни и селскостопански дейности и [упражняването на свободни професии и приравнени на тях дейности]. […] 4. Държавите членки могат да ограничат обхвата на намаленото данъчно облагане при използване, свързано със стопанската дейност“.

10. Член 17 от Директива 2003/96 предвижда следното: „1. При условие че минималните данъчни ставки се спазват във всяка стопанска дейност, държавите членки могат да прилагат данъчни намаления при потреблението на енергийни продукти, използвани за отопление или за целите на член 8, параграф 2 букви б) и в), както и върху електроенергията в следните случаи: а) в подкрепа на енергоемка стопанска дейност: „Енергоемка стопанска дейност“ означава дейността на стопанска единица, посочена в член 11, при която или закупените енергийни продукти и електроенергия възлизат на най-малко 3,0 % от производствената стойност[,] или дължимия[т] национален енергиен данък представлява най-малко 0,5 % от добавената стойност. В рамките на това определение, държавите членки могат да прилагат и по-ограничителни концепции, обхващащи определения, свързани с продажната стойност, съответния процес или сектор. […] 2. Независимо от посоченото в член 4, параграф 1, държавите членки могат да прилагат нулеви данъчни ставки върху енергийните продукти и електроенергията, определени в член 2, когато те се използват в енергоемки стопански дейности, както е посочено в параграф 1 от настоящия член. […] 4. Предприятията, които се ползват от предвидените в параграфи 2 и 3 възможности, сключват споразумения, прилагат търгуеми разрешителни схеми или сходни механизми, както е посочено в параграф 1, буква б). Споразуменията, търгуемите разрешителни схеми или сходни механизми трябва да водят до постигане на целите, свързани с опазването на околната среда или повишаването на енергийната ефективност, най-общо еквивалентни на това, което би било постигнато, ако се прилагаха стандартните минимални ставки за Общността“.

11. Съгласно член 1 от Директива 2008/118: „1. Настоящата директива определя общ режим по отношение на акциза, с който се облага пряко или косвено потреблението на следните стоки (наричани по-долу „акцизни стоки“): a) енергийни продукти и електрическата енергия, обхванати от Директива 2003/96/ЕО; б) алкохол и алкохолни напитки, обхванати от директиви 92/83/ЕИО и 92/84/ЕИО; в) тютюневи изделия, обхванати от директиви 95/59/ЕО, 92/79/ЕИО и 92/80/ЕИО. 2. Държавите членки могат да налагат по отношение на акцизните стоки допълнителни косвени данъци със специално предназначение, при условие че тези данъци са в съответствие с данъчните правила на Общността, приложими по отношение на акцизите или данъка върху добавената стойност при определянето на данъчната основа, изчисляването на данъчното задължение, облагането и контрола на данъка, като тези правила не включват разпоредбите, свързани с освобождаването от данъци. […]“.

Б– Националното право

12. В италианското право са приети няколко свързани законови и административни акта, които установяват режим на облекчения в полза на „енергоемките“ предприятия. Става въпрос за Законодателен декрет № 26 от 2 февруари 2007 г. за транспониране на Директива 2003/96 ( 4 ) (attuazione della direttiva 2003/96) и Декрет-закон № 83 от 22 юни 2012 г. относно спешните мерки за икономически растеж на страната ( 5 ) (misure urgenti per la crescita del Paese; наричан по-нататък „Декретът-закон от 2012 г.“). Член 39 от последния предвижда по-специално: — в параграф 1, че „енергоемките предприятия“ по член 17 от Директива 2003/96/ЕО ще бъдат определени до 31 декември 2012 г. чрез приемането на един или няколко министерски декрета, — в параграф 2, че тези предприятия ще се ползват от благоприятен „режим на акцизни ставки“, който трябва да гарантира запазване на данъчните постъпления и по никакъв начин не трябва да води до нови или допълнителни разходи за публичните финанси, — в параграф 3, че дължимите суми от същите предприятия за покриване на „общите разходи на електроенергийната система“ ще бъдат изменени в благоприятна за тях посока.

13. За целите на прилагането на член 39 от Декрета-закон от 2012 г., на 5 април 2013 г. е приет министерски декрет за определяне на енергоемките предприятия (definizione delle imprese a forte consumo di energia; наричан по-нататък „министерският декрет от 2013 г.“) ( 6 ), който в член 2 дава определение на „енергоемките предприятия“ съгласно член 17 от Директива 2003/96/ЕО и в съответствие с условията и критериите за минималните нива на потребление и отражението на цената на енергията върху стойността на дейността на съответното предприятие. Член 3 от този декрет предвижда ново определяне, след приемането на министерски насоки, на общите разходи на електроенергийната система. Новите общи разходи ще бъдат определени в съответствие с „критерии за постепенно намаляване в зависимост от потреблението“ на електроенергия. В член 6 от същия декрет се посочва, че националният орган — Изравнителен фонд за електроенергийния сектор (Cassa conguaglio per il settore elettrico; наричан по-нататък „Изравнителният фонд“) — ще публикува ежегодно списък на енергоемките предприятия.

14. Насоките на Министъра на икономическото развитие (Ministro dello sviluppo economico) от 24 юли 2013 г. (наричани по-нататък „министерските насоки от 2013 г.“) за прилагане на член 39, параграф 3 от Декрета-закон от 2012 г. и на член 3 от министерския декрет от 2013 г. възлагат на Службата за електроенергийния, газовия и водния сектор (Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico, наричан по-нататък „AEEG“) задачата да определи отново сумите за покриване на „общите разходи на електроенергийната система“, запазвайки въпросното предимство във всички случаи само за „енергоемките“ предприятия, които извършват промишлена дейност.

15. През октомври 2013 г. AEEG приема три решения, предвиждащи, че възможност да ползват данъчните предимства имат само „енергоемките“ промишлени предприятия, и следователно изключва предприятията, които като жалбоподателя извършват дейност в други сектори. Последните предприятия са изключени и с окончателните решения на Изравнителния фонд.

II – Фактите и главното производство

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) — Fondazione Santa Lucia (наричан по-нататък „Fondazione Santa Lucia“) е институт, който предоставя здравни услуги и извършва изследователска дейност в областта на медицината. Според запитващата юрисдикция той попада в обхвата на понятието „стопанска единица“ по член 11, параграф 1 от Директива 2003/96.

17. През 2014 г. Fondazione Santa Lucia подава пред Tribunale amministrativo regionale (TAR) (Регионален административен съд на Ломбардия) жалба за отмяна на актовете, с които компетентните италиански органи са му отказали достъп до националния режим на данъчни предимства за „енергоемки предприятия“ ( 7 ), с мотива че не извършва промишлена дейност.

18. С решение № 1600/2014 посоченият съд отхвърля жалбата като просрочена, без да се произнесе по съществото на спора.

19. Fondazione Santa Lucia обжалва решението на първоинстанционния съд пред Consiglio di Stato (Държавния съвет), като иска то да бъде отменено в частта, в която жалбата е обявена за недопустима, и отново излага представените пред TAR доводи по съществото на спора. Според жалбоподателя въведеният от италианските власти режим на данъчни облекчения в полза на енергоемките предприятия противоречи на Директива 2003/96, и по-специално на членове 11 и 17 от същата.

20. Consiglio di Stato (Държавният съвет) приема, че жалбата пред първоинстанционния съд е била допустима и че следователно решението на TAR трябва да бъде отменено в тази му част. Що се отнася до спора по същество, висшият италиански съд не изпитва съмнения относно приложимостта на разпоредбите на ДФЕС в областта на държавните помощи (членове 107 и 108), но има такива относно съвместимостта с Директива 2003/96 на благоприятстващия енергоемките предприятия режим по отношение на техните вноски за ОРЕЕС.

21. В този контекст Consiglio di Stato (Държавният съвет) отправя до Съда следните два преюдициални въпроса: „1) Попада ли действително в приложното поле на Директива 2003/96/ЕО национална правна уредба (като разглежданата в главното производство), която, от една страна, съдържа определение за „енергоемки предприятия“ в съответствие с това в Директивата, и от друга страна, предоставя само на този вид предприятия облекчения във връзка със сумите за покриване на общите разходи на електроенергийната система (а не облекчения, свързани с данъчното облагане на енергийните продукти и на електроенергията като такова)? При утвърдителен отговор: 2) Изключва ли общностният правен ред, и по-специално членове 11 и 17 от Директива 2003/96/ЕО, законови и административни актове (като действащите в италианския правен ред, описани в настоящото определение), с които, от една страна, се въвежда режим на облекчения във връзка с потреблението на енергийни продукти (електроенергия) от „енергоемките“ предприятия по смисъла на посочения член 17, и от друга страна, възможността за получаване на такива облекчения се запазва за „енергоемките“ предприятия, извършващи промишлена дейност, което изключва предприятията, извършващи дейност в други производствени сектори?“.

22. След представянето на писмени становища от страна на Италия, Комисията и Fondazione Santa Lucia Съдът реши да се произнесе по делото, без да провежда открито съдебно заседание.

III – Анализ на преюдициалните въпроси

А– Предварителни бележки

23. Преди да пристъпя към отговора на двата въпроса на Consiglio di Stato (Държавния съвет), следва да отбележа, че нито един от тях не е свързан със съвместимостта на италианския режим с разпоредбите на правото на Съюза в областта на държавните помощи. Нещо повече, както вече посочих, самата запитваща юрисдикция подчертава, че няма съмнения по този въпрос и го изключва от преюдициалното запитване.

24. В писменото си становище обаче Комисията, след като посочва наличието на все още висящо производство във връзка със съвместимостта на спорния режим с правото на Съюза в областта на държавните помощи, излага редица доводи относно тази съвместимост. В тази връзка Комисията счита за уместно на запитващата юрисдикция да бъдат припомнени задълженията ѝ, в случай че Италия не е изпълнила надлежно задължението си да уведоми Комисията за съответните разпоредби.

25. Тъй като Consiglio di Stato (Държавният съвет) не отправя до Съда въпрос, свързан с приложението на разпоредбите на правото на Съюза в областта на държавните помощи, въпреки че ги споменава в акта за преюдициално запитване (именно за да изключи наличието на съмнения в това отношение), считам, че няма основания предложението на Комисията да бъде прието. Според мен Съдът трябва да отговори само на двата преюдициални въпроса, така както същите са формулирани.

Б– По първия преюдициален въпрос: приложимостта на Директива 2003/96 спрямо установените за енергоемките предприятия облекчения във връзка с механизма на вноските за покриване на ОРЕЕС

1. Резюме на представените становища

26. Consiglio di Stato (Държавният съвет) иска да разбере дали режим на облекчения в полза на „енергоемките“ предприятия като предвидения в италианската правна уредба попада в обхвата на понятието „данъчни намаления“, използвано в член 17, параграф 1 от Директива 2003/96.

27. Страните, представили писмени становища, застъпват различни позиции по този въпрос. Според Fondazione Santa Lucia облекченията за енергоемките предприятия трябва да се считат за данъчни намаления по член 17, параграф 1 от Директива 2003/96, тъй като имат равностоен на данъчно предимство ефект.

28. Комисията признава трудността да се направи разграничение в правото на Съюза между преки и косвени данъци, но счита, че режимът на облекчения за енергоемките предприятия представлява намаляване на косвен данък (пак съгласно правото на Съюза), който по принцип се заплаща от крайния потребител на електроенергия.

29. За да прецени дали тези облекчения могат да бъдат приети за данъчни намаления по смисъла на член 17 от Директива 2003/96, Комисията се позовава на член 1, параграф 1 от Директива 2008/118, който се отнася до хармонизираните акцизи върху определени продукти, сред които и електроенергията. Освен това член 1, параграф 2 предвижда възможността държавите членки да налагат (по отношение на акцизните стоки) допълнителни данъци със специално предназначение. Според Комисията предоставяните от Италия предимства за енергоемките предприятия биха могли да се впишат в тази категория (на нехармонизираните косвени данъци) и тяхната законосъобразност би следвало да бъде преценявана от гледна точка на предвидените в Директива 2008/118 условия за тяхното налагане.

30. Въпреки това Комисията се съмнява, че вноската за някои компоненти от ОРЕЕС е косвен данък, и счита, че в определени случаи предимствата представляват намаления на акциза върху електроенергията. Националният съд би следвало да прецени по отношение на кои компоненти от ОРЕЕС намират приложение Директива 2003/96 и член 17 от същата, разграничавайки ги от тези, задължението за които би могло да се приеме за косвен данък със специално предназначение и спрямо които би била приложима Директива 2008/118, а не Директива 2003/96, нито член 17 от последната.

31. Предлаганото от италианското правителство разрешение е обратно на това на Комисията. Според това правителство облекченията за енергоемките предприятия са тарифни мерки, които не попадат в приложното поле на Директива 2003/96 и следователно не представляват „данъчни намаления“ по смисъла на член 17 от същата директива. Данъчното намаление представлява облекчение, което се отразява върху данъчната ставка и води до намаляване на данъчната тежест за ползващото го лице, но в италианското законодателство случаят е различен.

32. Според италианското правителство разпределението ( 8 ) на ОРЕЕС между потребителите на електроенергийната система е механизмът, използван от Италия в съответствие с Директива 96/92/ЕО ( 9 ) за финансиране на така наречените невъзвръщаеми разходи („stranded costs“, „coûts échoués“), възникнали вследствие на либерализирането на пазара на електроенергия в много от държавите — членки на Съюза. Италианското законодателство предвижда тези разходи да се заплащат от електроразпределителните предприятия, които ги начисляват на крайните потребители.

33. Електроразпределителните предприятия прехвърлят събраните средства на публична структура — Изравнителния фонд, който ги разпределя за всяка една от целите от общ интерес, финансирани чрез тази система ( 10 ). Италианското правителство твърди, че съгласно националното право задължението за покриване на ОРЕЕС представлява задължение за парична вноска, което обаче не е данъчно по своя характер. Основната причина същото да не се определя като данък е, че събраните средства не отиват в държавния бюджет за финансиране на обществени нужди, а се разпределят от Изравнителния фонд по законоустановен начин за всеки един от елементите, които съставляват системата. Целта не е да се задоволи дадена обществена нужда, а да се компенсира конкретен разход.

34. Макар да признава, че това тълкуване не може да важи автоматично, италианското правителство смята, че същото е възприето в правото на Съюза, тъй като Комисията е приела за допустима държавна помощ въведената в Италия система за компенсиране на общите разходи ( 11 ). Освен това разграничението между косвени данъци и задължителни парични вноски, като тези за покриване на общите разходи, е видно от точки 167 и 181 от Насоките на Комисията относно държавната помощ за опазване на околната среда и за енергетика ( 12 ).

35. Италианското правителство също така твърди, че механизмът за покриване на ОРЕЕС не се вписва в понятието за акциз по смисъла на Директива 2008/118. Според него от тази директива следва, че акцизът е косвен данък върху потреблението на дадена стока поради факта на нейното производство и е изискуем от лицето, което търгува с нея, в момента на предоставянето ѝ на разположение на потребителите. Този данък винаги трябва да бъде с общо предназначение и приходите от него не могат да бъдат за предварително избрани икономически оператори.

2. Анализ

36. Може ли разпределянето на ОРЕЕС между потребителите на електроенергия да се счита за данък за целите на прилагане на Директива 2003/96 и Директива 2008/118? Ако отговорът на този въпрос е утвърдителен, на първия преюдициален въпрос би следвало да се отговори, че облекченията за енергоемките предприятия представляват данъчно намаление (по-късно ще се обсъди дали същото е съвместимо с член 17 от Директива 2003/96). Ако обратно — отговорът е отрицателен, неданъчният характер на вноската ще означава, че отделните облекчения, предоставяни на определени предприятия, също не представляват данъчно намаление, поради което няма да попадат в обхвата на приложение на директивите, регламентиращи косвеното данъчно облагане на електроенергията.

37. За да се реши този проблем, първо трябва да се изясни правната същност на тези данъци съгласно Директива 2003/96 и Директива 2008/118 ( 13 ). Изходната точка е член 1, параграф 1 от Директива 2008/118, който предвижда облагане на енергийните продукти и електроенергията с акциз, частично хармонизиран с Директива 2003/96. Става въпрос за данък, който всъщност не е предмет на настоящото производство, тъй като облекченията за енергоемките предприятия, които италианската държава въвежда, когато определя кой ще понесе ОРЕЕС, не засягат хармонизирания акциз.

38. На практика член 30 от Декрета-закон от 2012 г. допуска два вида мерки за енергоемките предприятия, а именно: а) благоприятен „режим на акцизни ставки“ (параграф 2) и б) изменение, което също е в благоприятна за тези предприятия посока, на дължимите от тях суми за покриване на „общите разходи на електроенергийната система“. Министерският декрет от 2013 г. е само за прилагане на последната мярка и не предвижда в полза на енергоемките предприятия никакво изменение на ставките на акциза върху електроенергията, нито друг вид данъчни намаления на този акциз.

39. Като изключение от общото правило за допустимост на само три хармонизирани акциза член 1, параграф 2 от Директива 2008/118 предоставя на държавите членки възможността да въвеждат или да запазват „косвени данъци“ (с други думи, допълнителни и следователно нехармонизирани косвени данъци) върху електроенергията, при условие че същите отговарят на следните условия: — имат специално предназначение, — в съответствие са с данъчните правила на Общността, приложими по отношение на акцизите или на ДДС при определянето на данъчната основа, изчисляването на данъчното задължение, облагането и контрола на данъка. Това задължение за съответствие не се разпростира върху разпоредбите, свързани с освобождаването от данъци ( 14 ).

40. Тези косвени данъци със специално предназначение (наричани по-нататък за повече яснота „КДСП“) се вземат предвид, заедно с хармонизирания акциз, за целите на прилагане на Директива 2003/96, тъй като съгласно член 4, параграф 1 от нея нивата на данъчно облагане, които държавите членки прилагат за електроенергията, не могат да бъдат по-малки от минималните нива на данъчно облагане, посочени в тази директива, а параграф 2 от същия член предвижда, че „ниво[то] на облагане с данъци“ представлява общо наложените задължения, обхващащи всички косвени данъци (с изключение на ДДС), изчислени пряко или косвено върху количеството електроенергия при пускането ѝ за потребление.

41. Това тълкуване намира подкрепа и в съображение 10 от Директива 2003/96, съгласно което „[…] на държавите членки следва бъде позволено да се съобразят с минималните нива на облагане с данъци в Общността, като вземат предвид общо наложените задължения, обхващащи всички косвени данъци, които те са решили да налагат (с изключение на данъка върху добавената стойност)“. От това може да се заключи, че данъчните намаления по член 17 от Директива 2003/96 са допустими както по отношение на хармонизирания акциз върху електроенергията, така и спрямо нехармонизираните КДСП, които държавите членки имат право да налагат върху електроенергията.

42. По този начин спорът се свежда до това дали механизмът за разпределение на ОРЕЕС като цяло е данъчен по своя характер и ако е така — дали задължението за плащане, наложено на потребителите на електроенергийната система, може да се отнесе към категорията на КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118.

43. От гледна точка на първата хипотеза (като цяло) в италианското право задължението за плащане на този вид общи разходи се тълкува като задължение за парична вноска, което не е данъчно по своя характер ( 15 ), а практиката на италианските съдилища отхвърля определянето му като данък.

44. Когато обаче Съдът трябва да се произнесе дали от гледна точка на правото на Съюза съществува облагане с такса, данък или налог, той следва да има предвид обективните характеристики на облагането, а не квалификацията му по националното право ( 16 ). Следователно при преценката дали механизъм за разпределение на ОРЕЕС между потребителите на електроенергия може да се квалифицира като КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118, трябва да се изхожда от правото на Съюза.

45. В законодателството на Съюза не се съдържа определение за косвен данък, като такова не предлага и практиката на Съда, макар в отделни решения да са посочени някои негови отличителни черти: с косвени данъци не се облагат доходите или имуществото на физически или юридически лица (те са обект на облагане с преки данъци), а потреблението на дадена стока или услуга ( 17 ), като косвените данъци обикновено се включват във фактурите на потребителите ( 18 ).

46. В решение Kernkraftwerke Lippe-Ems ( 19 ) Съдът се позовава на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118, като отбелязва, че тази разпоредба има за цел да отрази разликата в традициите на държавите членки в областта на данъчното облагане и честото прибягване до косвени данъци за осъществяването на небюджетни политики и поради това позволява на държавите членки да въведат, освен минимален акциз, и други косвени данъци със специална цел.

47. Член 1, параграф 2 от Директива 2008/118 предвижда изключение от общото правило, че потреблението на електроенергията се облага само с хармонизирания акциз и ДДС, което налага тази разпоредба да се тълкува стриктно. Предоставената на държавите членки свобода на преценка освен това е ограничена от обстоятелството, че член 1, параграф 2 от Директива 2008/118 определя двете условия, на които КДСП трябва кумулативно да отговарят (а именно специално предназначение и съответствие с основните правила на Съюза относно акцизите и ДДС) ( 20 ).

48. По отношение на „специалното предназначение“ на КДСП Съдът е уточнил, че същите трябва да имат цел, която не е чисто бюджетна ( 21 ). В решение Transportes Jordi Besora ( 22 ) Съдът приема, че засилването на автономията на орган на местното самоуправление чрез признаване на правомощието му за събиране на постъпления от данъци представлява чисто бюджетна цел, която сама по себе си не може да съставлява специално предназначение ( 23 ). За да се впише разглежданият в посоченото дело данък в категорията на КДСП, постъпленията от него е трябвало задължително да се използват за намаляване на социалните разходи и разходите в областта на околната среда, свързани конкретно с потреблението на обложените с този данък минерални масла, така че да е налице пряка връзка между използването на постъпленията и целта на това облагане ( 24 ).

49. Ако разпределянето на ОРЕЕС между италианските потребители може да бъде отнесено към категорията на КДСП, изискването за специално предназначение би било изпълнено, тъй като, видно от акта за преюдициално запитване и становището на италианското правителство, събираните от доставчиците на електроенергия суми се прехвърлят в Изравнителния фонд, който от своя страна ги разпределя за всяка една от определените в италианското законодателство цели от общ интерес ( 25 ). При всички положения националният съд е този, който трябва да анализира компонентите на механизма за ОРЕЕС и да провери дали същите са предназначени за законоустановената цел, а не формират част от държавния бюджет като публични приходи, с други думи — не са предназначени за постигането на целта, послужила като основание за събиране на вноските.

50. Считам обаче, че са налице основателни причини да се приеме, че италианският механизъм за финансиране на ОРЕЕС не изпълнява второто условие, което би позволило същият да попадне в обхвата на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118. Това условие е, че трябва да е налице косвен данък с характеристики, сходни ( 26 ) било на тези на хармонизирания на ниво Съюз акциз, било на тези на ДДС ( 27 ).

51. Преди да изложа съображенията си в тази връзка, може би ще бъде удачно да посоча няколко случая, в които Съдът е обсъждал режими, подобни на италианския, само че от гледна точка на тяхната съвместимост с правилата относно държавните помощи, поради което не е имал повод да се произнесе пряко относно данъчната или неданъчната природа на тези режими за прехвърляне на ОРЕЕС върху потребителите.

52. В решение Association Vent De Colère! и др. ( 28 ) Съдът приема, че механизъм за компенсиране на свръхразходи, чието финансиране се поема от всички потребители на електроенергия на националната територия и съгласно който събраните по предвидения начин суми се прехвърлят на публичноправен субект и се разпределят от него в полза на правоимащите предприятия в съответствие със законодателството на държавата членка, представлява намеса на държавата или чрез ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

53. Пак в този смисъл, в определение Elcogás ( 29 ) Съдът посочва, че „в това отношение е без значение обстоятелството, че сумите, предназначени да компенсират свръхразходите, не произтичат от специална добавка в цената на електроенергията и че строго погледнато разглежданият механизъм за финансиране не попада в категорията на данъците, данъчните такси или парафискалните такси съгласно националното право“ ( 30 ).

54. Съдът също така е преценил съвместимостта на други тарифни механизми в електроенергийния сектор със законодателството на Съюза относно държавните помощи. В някои случаи определя тези механизми като парафискални такси и прилага спрямо тях практиката си относно забраната на таксите с равностоен ефект и на дискриминационните вътрешни данъци. По дело Alcoa Transformazioni/Комисия ( 31 ) Съдът по общ и неясен начин определя като парафискален налог допълнителната сума, включвана във фактурите на италианските потребители с цел да се осигури преференциална тарифа за енергоемките предприятия, по-специално — за произвеждащите алуминий заводи, собственост на Alcoa. Събраният парафискален налог е прехвърлян на Изравнителния фонд, който е възстановявал пряко на Alcoa разликата между тарифата, заплащана на ENEL, и преференциалната тарифа.

55. По дело Régis Network ( 32 ) Съдът отменя решението на Комисията, с което са признати за съвместими с правото на Съюза предоставяните от Франция на местни радиостанции държавни помощи, финансирани чрез заплащането на парафискална такса в полза на фонд за подпомагане на радиоразпространението, която такса е уредена във френското законодателство като същински данък. Освен това тази такса се изчислява, определя и събира от Direction générale des impôts (Генерална данъчна дирекция) в полза на посочения фонд при същите правила, гаранции и санкции като предвидените за ДДС.

56. Широката формулировка, която Съдът дава на понятията „такси с равностоен ефект“ и „дискриминационни вътрешни данъци“, му позволява да включи в обхвата им всяко задължение за парична вноска, наложено едностранно от държавите членки, независимо дали същото има данъчен характер ( 33 ). Ето защо, във връзка с настоящото преюдициално запитване, считам за необходимо Съдът да възприеме по-ясна позиция (и ако е възможно — по-категорична, включително от гледна точка на доктрината в областта на данъчното право) при определянето на парафискалните такси, така че да не приравнява, когато няма друга причина за това, истинските данъци и неданъчните публични задължения за парични вноски.

57. Ако тази конкретизация не е задължителна при прилагането на правилата относно държавните помощи, нито във връзка със забраната на таксите с равностоен ефект или на дискриминационните вътрешни данъци, то считам, че същата е необходима при тълкуването на хармонизиращите директиви в областта на данъчното облагане, какъвто е разглежданият случай.

58. Два са според мен основните доводи в подкрепа на извода, че пропорционалната вноска за ОРЕЕС, която потребителите на електроенергия заплащат, не произтича от данъчно задължение. Първият е свързан с нейната природа, а именно плащане, което, макар да е установено с италианското законодателство, няма данъчен характер ( 34 ). Дори да се приеме, че всички събрани чрез тази вноска суми имат характера на държавни средства, с оглед на евентуалната им квалификация като държавна помощ, това не означава, че те придобиват облика (или пък характера) на данък.

59. Вноската за покриване на ОРЕЕС не може да бъде определена като данък за целите на настоящото производство (тоест във връзка с Директива 2003/96 и Директива 2008/118), тъй като няма данъчна структура, подобна на тази на хармонизираните акцизи или на ДДС. Ще припомня, че това последно условие е задължително, за да може същата да бъде включена в категорията на КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118.

60. Публичните задължения за парични вноски, за разлика от данъците, не формират приходи в държавните бюджети за задоволяване на обществени нужди, общи или специфични, които националните власти трябва да финансират. Този признак (създаването на „източник на публични приходи“) е определен от Съда като присъщ на данъчното облагане ( 35 ).

61. Италианската електроенергийна система (не бюджетът) получава от потребителите на електроенергия суми, предназначени да покрият присъщи на тази система разходи, съобразно решението на законодателя. Публичната структура, която управлява тези средства (Изравнителният фонд), действа като обикновена депозитна и разпределителна каса, в която приходите се събират, за да бъдат разпределени по начина, предвиден в италианския закон. Събраните средства не са предназначени за публични организации, а за определени предприятия или други получатели на суми за разходите, които се покриват от този механизъм. Следователно сумите, събирани за покриване на ОРЕЕС, не са приходи, които постъпват в държавния бюджет или в бюджета на някои държавни структури и впоследствие се използват за финансиране на конкретен разход ( 36 ). Ето защо те трудно биха могли да бъдат определени като данъци в правно-технически смисъл.

62. Вторият довод в подкрепа на същото становище е това, че в механизма за разпределяне на ОРЕЕС няма намеса на националните данъчни органи и последните не разполагат с обичайните си правомощия, свързани с публичните финанси. Когато даден потребител не плати включения от електроразпределителното предприятие във фактурата за електроенергия процент за ОРЕЕС (който впоследствие се прехвърля на Изравнителния фонд), служителите на данъчната администрация не се намесват: възникналите, включително на това основание, евентуални спорове между предприятието и ползвателя се решават от общите съдилища.

63. Задължение за парична вноска с такива характеристики не може да бъде определено като КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118, ако не се опира на система за събиране и санкциониране, основана на правомощията на данъчната администрация, гарантиращи ефективното събиране на ДДС и акцизите, независимо дали същите са хармонизирани. В италианския механизъм за ОРЕЕС няма система за „данъчен контрол“, като тази, приложима по отношение на ДДС и хармонизираните акцизи, каквато изрично изисква посоченият член 1, параграф 2, за да могат държавите членки да налагат косвени данъци по отношение на акцизни стоки, каквато е електроенергията.

64. В крайна сметка считам, че: а) механизмът за финансиране на ОРЕЕС не следва да се приема за КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118 и б) в резултат на това режим на облекчения за енергоемки предприятия като предвидения в посочените от запитващата юрисдикция италиански разпоредби не се вписва в понятието „данъчни намаления“ по член 17, параграф 1 от Директива 2003/96. Следователно държавите членки имат право да въведат режим на облекчения за енергоемките предприятия, при условие че същият е съвместим с разпоредбите на правото на Съюза относно държавните помощи ( 37 ).

65. Ако, противно на изложеното становище, Съдът прецени, че действащият в Италия механизъм за покриване на ОРЕЕС е данъчен по своя характер, то той би трябвало да го квалифицира като данък със специално предназначение по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118, в който случай би била приложима Директива 2003/96. При това положение енергоемките предприятия биха могли да се ползват от данъчните намаления по член 17 от Директива 2003/96, тъй като тази разпоредба допуска, естествено в определените от нея рамки, намаляване както на данъчната тежест, произтичаща от хармонизирания акциз върху електроенергията, така и на тази, резултат от нехармонизираните косвени данъци.

В– По втория преюдициален въпрос: съответствие с Директива 2003/96 на националния режим на данъчни намаления, който е в полза само на енергоемки предприятия от промишления сектор.

66. Предложеният от мен отговор на първия въпрос е в смисъл, че механизмът за покриване на ОРЕЕС не попада в приложното поле на Директива 2008/118, от което следва, че същият е извън обхвата и на Директива 2003/96. Ако Съдът възприеме това становище, вторият въпрос на Consiglio di Stato (Държавния съвет) не би следвало да бъде обсъждан.

67. Въпреки това ще предложа отговор при условията на евентуалност, ако Съдът приеме, че вноската за ОРЕЕС в тежест на италианските потребители на електроенергия може да бъде определена като един от КДСП по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118 и че следователно Директива 2003/96 намира приложение по отношение на тази вноска.

68. При подобна хипотеза не считам, че отговорът на втория въпрос може да доведе до съществени затруднения. Член 5 от Директива 2003/96 дава право на държавите членки да прилагат диференцирано данъчно облагане на електроенергията в зависимост от това дали тя се използва за стопански или за нестопански цели. Член 11, параграф 1 определя като използване, свързано със стопанска дейност, използването от стопанска единица, която осъществява икономическите дейности, посочени в алинея 2 на същия параграф, а именно: „всички дейности на производителите, търговците и лицата, предоставящи услуги, включително минни и селскостопански дейности и [упражняването на свободни професии и приравнени на тях дейности]“. Енергоемките предприятия, облагодетелствани от италианското законодателство, несъмнено използват електроенергията със стопанска цел в контекста на осъществяваните от тях икономически дейности.

69. Освен това член 11, параграф 4 от Директива 2003/96 дава право на държавите членки да „ограничат обхвата на намаленото данъчно облагане при използване, свързано със стопанската дейност“. Следователно тази разпоредба им предоставя свободата да предвидят намалената данъчна тежест за някои, а не за всички производствени сфери. Според мен национално законодателство като италианското, което ограничава това използване със стопанска цел само за промишления сектор, е съвместимо с Директива 2003/96.

70. Освен това член 17, параграф 1 от Директива 2003/96 допуска държавите членки да прилагат данъчни намаления при потреблението на електроенергия от определени енергоемки предприятия ( 38 ), като отново предоставя на тези държави свободата да „прилагат и по-ограничителни концепции, обхващащи определения, свързани с продажната стойност, съответния процес или сектор“.

71. Италианското законодателство е в съответствие с тази разпоредба от Директива 2003/96, тъй като възприема (използваното в самата директива) определение за енергоемко предприятие и освен това, възползвайки се от свободата на преценка по член 17, параграф 1, предоставя данъчните облекчения само на енергоемките предприятия, извършващи промишлена дейност. Директива 2003/96 по никакъв начин не забранява от режима на данъчни облекчения да бъдат изключени предприятията от други сфери (като тези, извършващи здрави услуги, към които спада Fondazione Santa Lucia). Това законодателство не може да бъде определено като дискриминационно, когато, използвайки общи категории, разграничава едни предприятия (тези от промишления сектор) от други в зависимост от предварително определени обективни фактори, какъвто е принадлежността им към определена сфера на икономическа дейност, която според законодателя изисква специфични мерки.

72. Споделям напълно мнението на Consiglio di Stato (Държавния съвет), че член 17 от Директива 2003/96 дава право на националните органи да изберат между това: a) да не предоставят въпросните стимули на никое енергоемко предприятие; б) да предоставят тези стимули на всички енергоемки предприятия или в) да ги предоставят само на някои енергоемки предприятия, извършващи дейност в конкретни сектори, определени от националните органи с оглед на конкретни цели от общ интерес.

73. Ето защо, ако Съдът приеме, че механизъм като този за ОРЕЕС, предвиден в италианското законодателство, представлява КДСП, член 17 от Директива 2003/96 допуска държавите членки така да уредят намаленията на този данък за енергоемките предприятия, че те да се прилагат само за тези от промишления сектор.

IV – Заключение

74. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Consiglio di Stato (Държавния съвет) въпроси по следния начин: „1) Предвидените в полза на определени „енергоемки“ предприятия облекчения, които им позволяват да намалят своята вноска за общите разходи на електроенергийната система, не се обхващат от понятието „данъчни намаления“ по член 17, параграф 1 от Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамката на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията, тъй като механизмът за покриване на тези общи разходи не може да бъде определен като косвен данък със специално предназначение по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118/ЕО на Съвета от 16 декември 2008 година относно общия режим на облагане с акциз и за отмяна на Директива 92/12/ЕИО. 2) Ако вноската за покриване на общите разходи на електроенергийната система представлява косвен данък със специално предназначение по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/118, държавите членки биха могли, в съответствие с член 17 от Директива 2003/96, да предвиждат в полза на енергоемките предприятия от промишления сектор данъчни намаления на този данък“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 година относно преструктурирането на правната рамката на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (ОВ L 283, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 2, стр. 98).

( 3 ) Директива 2008/118/ЕО на Съвета от 16 декември 2008 година относно общия режим на облагане с акциз и за отмяна на Директива 92/12/ЕИО (ОВ L 9, стр. 12).

( 4 ) GURI, бр. 68 от 22 март 2007 г.

( 5 ) GURI, бр. 147 от 26 юни 2012 г.

( 6 ) GURI, бр. 91 от 18 април 2013 г.

( 7 ) Тази бележка под линия е без значение за текста на български език.

( 8 ) В акта за преюдициално запитване (т. 17/24) Consiglio di Stato (Държавният съвет) посочва, че така наречените общи разходи на електроенергийната система са разходи, описани в закона като такива в общ интерес, които се начисляват pro quota на ползвателите, включително предприятията, чрез отразяването им във фактурата (за електроенергия).

( 9 ) Директива 96/92/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 декември 1996 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия (ОВ L 27, стр. 20).

( 10 ) Изброените цели са следните: извеждане от експлоатация на атомните електроцентрали и затваряне на ядрено-горивния цикъл; производство на енергия от възобновяеми източници; финансиране на специални тарифни режими; финансиране на изследователски и развойни дейности; електроенергийни ваучери за клиенти в неравностойно положение; облекчения за енергоемките предприятия; компенсации за малките електроенергийни предприятия; мерки за насърчаване на енергийна ефективност; компенсации за административно-териториални единици с атомни електроцентрали; компенсиране на несъответствията в разходите за транспорт и разпределение; мерки за възстановяване на качеството на услугата.

( 11 ) Решение на Комисията C(2004) 4333/8 от 1 януари 2004 г.

( 12 ) ОВ C 200, 2014 г., стр. 1.

( 13 ) В областта на акцизите действат едновременно специални директиви, които хармонизират облагаемите основи и минималните акцизни ставки върху акцизните стоки (какъвто е случаят с Директива 2003/96 за минералните масла и електроенергията), и обща директива, която урежда общия режим, приложим спрямо производството, държането, движението и контрола върху акцизни стоки (Директива 2008/118). Вж. Maitrot de la Motte, A. Droit fiscal de l’Union européenne. Bruylant, Bruxelles, 2012, р. 386 et sq.; Becker, F, Cazorla, L. M et Martínez-Simancas, J. Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; Rozas Valdés, J. A. El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario. — Quincena fiscal, 3/2015, р. 55—84.

( 14 ) Според специализираната доктрина тази разпоредба не е достатъчно ясна. Вж. например Berlin, D. Politique fiscale. vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, р. 561.

( 15 ) По тази причина член 39, параграф 3 от Декрета-закон от 2013 г. и министерските насоки от 2013 г. уреждат облекченията за енергоемките предприятия във връзка с ОРЕЕС отделно от данъчните намаления, които италианското правителство може да им предостави и които са предвидени в член 39, параграф 2 от Декрета-закон от 2012 г., но не са уредени с подзаконов акт, нито са приложени.

( 16 ) Решение Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, т. 107 и цитираната там съдебна практика). Съдът, също така, е постановил, че предвидените в Директива 2003/96 разпоредби относно освобождаването от данъчно облагане трябва да получат самостоятелно тълкуване, което да се основава на техния текст и на преследваните с посочената директива цели (решения Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, т. 19 и Jan de Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, т. 20—23).

( 17 ) Решение Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, т. 56).

( 18 ) Въведената от регион Брюксел-столица вноска върху електроенергията се смята за косвен данък, защото е замислена и уредена така, че тежестта ѝ да бъде прехвърлена върху крайния потребител, и се включва от доставчиците на електроенергия във фактурите на потребителите, в случая — на институциите на Съюза (Решение Комисия/Белгия, C‑163/14, EU:C:2016:4, т. 39 и 48).

( 19 ) Решение C‑5/14 (EU:C:2015:354, т. 58 и 59) и по аналогия — решение Комисия/Франция (C‑434/97, EU:C:2000:98, т. 18 и 19).

( 20 ) Тези основни правила се отнасят до определянето на облагаемата основа, изчисляването на данъчното задължение, облагането и контрола на данъка (сред тях не се включват разпоредбите, свързани с освобождаването от данъци).

( 21 ) Вж. решения Комисия/Франция (C‑434/97, EU:C:2000:98, т. 19), EKW и Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, т. 31) и Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, т. 16).

( 22 ) Дело C‑82/12 (EU:C:2014:108, т. 20 и 21). Вж. също решения EKW и Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, т. 30) и Комисия/Франция (C‑434/97, EU:C:2000:98, т. 26). В първото от двете дела спорът се отнася до ставката, която автономната област определя, наред с определената от държавата, във връзка с испанския данък върху продажбата на дребно на определени въглеводороди и която е предназначена да финансира някои прехвърлени към автономните области правомощия.

( 23 ) Решения EKW и Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, т. 33) и Transportes Jordi Besora (C 82/12, EU:C:2014:108, т. 25).

( 24 ) Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, т. 30—32) и заключение на генералния адвокат Wahls по същото дело (C‑82/12, EU:C:2013:694, т. 28—30).

( 25 ) Според италианското правителство в общия бюджет на държавата се включва само процент от компонент А2 от ОРЕЕС на електроенергийната система, който е предназначен за извеждане от експлоатация на атомните електроцентрали.

( 26 ) Достатъчно е да е налице сходство, не идентичност, доколкото практиката на Съда изисква само съответствие с общата данъчна система, предвидена в правото на Съюза. В този смисъл вж. решение EKW и Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, т. 47).

( 27 ) Това условие означава, че въпросният данък трябва да разкрива сходство или с акцизите, или с ДДС, но не и с двата вида налози, тъй като става въпрос за косвени данъци, които обаче имат доста различни характеристики. Както Съдът постановява в решение EKW и Wein & Co ( C‑437/97, EU:C:2000:110, т. 44) „ДДС и акцизът имат някои несъвместими характеристики. Така, първият данък е пропорционален на цената на стоките, които се облагат с него, докато вторият се изчислява, като общо правило, върху обема на стоката. Освен това ДДС се начислява на всеки етап в процеса на производство и разпределение (начисленият по-рано данък за предходната операция по принцип подлежи на приспадане), докато акцизът се начислява при пускането за потребление на облагаемите стоки (като не съществува механизъм, сходен на приспадането). Накрая, ДДС се характеризира със своето общо приложение, докато с акциз се облагат само определени стоки“.

( 28 ) Дело C‑262/12 (EU:C:2013:851, т. 28 и 37).

( 29 ) Дело C‑275/13 (EU:C:2014:2314, т. 31). По това дело испанският Върховен съд изразява съмнения относно държавния произход на сумите, получавани от Elcogás, тъй като строго погледнато механизмът за финансиране не попада в категорията на данъците, данъчните такси или парафискалните такси, а в категорията на допълнителните разходи на електроенергийната система.

( 30 ) Разглежданият по дело Elcogás испански механизъм е в голяма степен сходен на италианския механизъм за ОРЕЕС, тъй като тарифата за крайните потребители на електроенергия и за ползвателите на мрежите за пренос и разпределение включва, наред с цената на енергията, сума, предназначена да покрие както възнаграждението на електроенергийните дружества кредитори за доставената електроенергия и използването на мрежите, така и останалите „постоянни разходи на системата“, сред които е и вноската за Elcogás. Освен това „общият фонд“, финансиран от потребителите на електроенергия и ползвателите на мрежите, се разпределя впоследствие чрез механизъм на плащане, управляван от държавна структура, която получава средствата и изчислява и изплаща, в съответствие с предвиденото в закона и в условията на обвързана компетентност, сумите, полагащи се на всеки ползвател на системата (определение Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, т. 15 и 16). Вж. в същия смисъл определение Alcoa Transformazioni/Комисия (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), постановено впоследствие.

( 31 ) C‑194/09 P, EU:C:2011:497, т. 14.

( 32 ) C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) Вж. например заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, т. 40—44), където като парафискална такса (попадаща в обхвата на понятието за такса с равностоен на мито или на вътрешен данък ефект) е определена временно наложената върху потребяваната в Нидерландия електроенергия ценова надбавка, която операторите на мрежи събират и предоставят на дружество, което е общо дъщерно дружество на местните производители на електроенергия. Това дружество е длъжно в приложение на националната правна уредба да запази една част от прихода от ценовата надбавка за покриване на разходите, генерирани от извършените от него или от предприятията производители инвестиции преди отварянето на пазара към конкуренцията, и да преведе на държавата евентуалния излишък. Според генералния адвокат Mengozzi спорната ценова надбавка притежава характеристики, които я отличават от класическия данък (т. 41 от заключението).

( 34 ) Вж. трудовете на Lavilla Rubira, J. J. Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico. р. 69—102 и на Gómez-Ferrer Rincón, R. Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria. р. 31—67 в изданието López Ramón, F. (ccord.) Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos. Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.

( 35 ) В решение Air Transport Association of America и др. (C‑366/10, EU:C:2011:864, т. 143), във връзка с режима на търговия с квоти за емисии на парникови газове, Съдът посочва, че „за разлика от митата, налозите и таксите върху потреблението на гориво, схемата, която е въведена с Директива 2003/87, изменена с Директива 2008/101, не само че не е предназначена да създава източник на публични приходи, но и изобщо не позволява на базата на предварително определени основа и ставка да се установи дължимата сума за тон изразходвано гориво за всички полети, извършени през съответната календарна година“ (курсивът е мой). От това твърдение, по аргумент за противното, следва, че от гледна точка на правото на Съюза условие за наличието на данък е създаването на източник на публични приходи.

( 36 ) В решение CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, т. 23) Съдът разглежда вноска за професионално обучение, дължима от дружествата, изчислена на база на разходите им за заплати. Приходите от тази вноска постъпват в подразделение на фонда за пазара на труда, което предоставя помощи на заведенията за професионално обучение в Унгария. Съдът приема, че обстоятелството, че вноската се плаща към фонд, който е отделен от централния държавен бюджет и е предназначен за специално използване, само по себе си не изключва възможността тя да спада към областта на прякото данъчно облагане. Средствата от вноската, разглеждана в това дело, представляват публични приходи, събирани от унгарските власти, като единствената особеност се корени в обстоятелството, че тези приходи са предназначени за конкретно перо от бюджета.

( 37 ) По отношение на енергийните продукти, изключени от приложното поле на Директива 2003/96, Съдът е постановил, че поначало държавите членки са компетентни да облагат тези продукти, при условие че упражняват правомощията си при спазване на правото на Съюза (решения Fendt Italiana, C‑145/06 и C‑146/06, EU:C:2007:411, т. 38 и 41, и X, C‑426/12, EU:C:2014:2247, т. 30).

( 38 ) По-специално, когато става въпрос за „дейността на стопанска единица, посочена в член 11, при която или закупените енергийни продукти и електроенергия възлизат на най-малко 3,0 % от производствената стойност или дължимият национален енергиен данък представлява най-малко 0,5 % от добавената стойност“.