ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. BOBEK

представено на 27 октомври 2016 година ( 1 )

Дело C‑640/15

Minister for Justice and Equality

срещу

Tomas Vilkas

(Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal (Ирландия)

„Европейска заповед за арест — Срок за предаване на издирваното лице — Осуетяване на предаването поради обстоятелства извън контрола на държавите членки — Непреодолима сила — Лично поведение — Възможност за насрочване на нова дата за предаване повече от веднъж — Условия — Член 6 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Нови, повтарящи се или съществуващи обстоятелства извън контрола на държавите членки“

1. В един филм от 1988 г. — „Среднощно препускане“ („Midnight Run“), Робърт де Ниро играе ролята на ловец на глави, натоварен със задачата да върне в Лос Анджелис бивш счетоводител на мафията, нарушил условията на гаранцията си. След като го залавя в Ню Йорк, двамата се качват на търговски полет. Преди да излетят обаче, счетоводителят започва да буйства. Пилотът ги моли да напуснат самолета. Така те са принудени да предприемат дълго пътуване до Лос Анджелис, прекосявайки цялата страна, а плакатът на филма донякъде изненадващо обещава, че „това би могло да е началото на едно красиво приятелство“ ( 2 ).

2. Ако изобщо може да се направи аналогия между филмовия сюжет и случая на ответника в настоящото производство, г‑н Vilkas, тя изглежда се изчерпва с първия етап: недопускане на борда на търговски полет заради буйство по време на процедурата за предаване от една държава членка на друга. От друга страна, тази конкретна сцена като че ли е заснета два пъти.

3. Литовските органи издават две европейски заповеди за арест на ответника. Предаването е съгласувано с изпълняващия съдебен орган в Ирландия. Планирано е то да се осъществи с търговски полет. На уговорената дата обаче ответникът проявява безпокойство и агресия и отказва да се качи на самолета. Пилотът му отказва достъп на борда. В резултат на много подобен развой на събитията две седмици по-късно с неуспех завършва вторият опит за предаване. Агресивното поведение на г‑н Vilkas отново осуетява предаването.

4. При тези обстоятелства запитващата юрисдикция — Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия), иска насоки относно тълкуването на член 23 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки ( 3 ). Запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 23 от Рамковото решение позволява да се насрочи дата за предаване на издирваното лице повече от веднъж и при утвърдителен отговор — в какви случаи. Така от Съда се иска да разгледа въпроса дали член 23, параграф 3 може да се прилага неколкократно и кои положения съгласно тази разпоредба се квалифицират като „обстоятелства извън контрола“ на държавите членки.

I – Правна уредба

А– Правото на Европейския съюз

5. Член 23 от Рамковото решение, озаглавен „Срокове за предаване на лицето“, гласи следното: „1. Издирваното лице трябва да бъде предадено възможно най-скоро на определената от съответните органи дата. 2. То следва да бъде предадено не по-късно от 10 дни след окончателното решение за изпълнение на европейската заповед за арест. 3. Когато предаването на издирваното лице не може да се извърши в определения в параграф 2 срок поради обстоятелства извън контрола на държавите членки, изпълняващият и издаващият съдебен орган трябва незабавно да осъществят връзка помежду си и да насрочат нова дата за предаване. В този случай то следва да се състои в 10-дневен срок от така съгласуваната дата. 4. По изключение предаването може да бъде временно отложено поради сериозни причини от хуманитарно естество, например, когато съществуват съществени основания да се счита, че то явно ще застраши живота или здравето на издирваното лице. Изпълнението на европейската заповед за арест трябва да се извърши възможно най-скоро след отпадане на тези основания. Изпълняващият съдебен орган следва незабавно да уведоми издаващия съдебен орган и заедно да насрочат нова дата за предаване. В този случай то следва да се състои в десетдневен срок от така съгласуваната дата. 5. След изтичане на посочените в параграфи от 2 до 4 срокове, ако лицето продължава да е задържано, то следва да бъде освободено“.

Б– Ирландското право

6. Сроковете за предаване се уреждат от член 16, параграфи 3—5А от Закона за европейската заповед за арест от 2003 г., с който според запитващата юрисдикция се транспонира член 23 от Рамковото решение. Релевантните разпоредби от посочения закон гласят следното: „Член 16 […] 3) Разпореждането по параграф 1 или 2 влиза в сила, при условията на член 18, след изтичане на 15-дневен срок от датата на издаването му или от по-ранната дата, определена от High Court по искане на централния орган в държавата и със съгласието на лицето, спрямо което се прилага разпореждането. 3A) При условията на параграфи 5 и 6 лице, спрямо което е в сила разпореждане по параграф 1 или 2, се предава на съответната издаваща държава най-късно до 10 дни след влизане в сила на разпореждането съгласно параграф 3. 4) Когато издава разпореждане по параграф 1 или 2, освен ако не разпореди отлагане на предаването съгласно член 18, High Court […] b) разпорежда задържането на лицето в затвор […] до изпълнение на разпореждането, но за срок не по-дълъг от 25 дни, и c) нарежда лицето да бъде изправено отново пред High Court i) при първа възможност, след като изтече срокът за предаване по параграф 3А, ако не е било предадено преди изтичането му, или ii) преди да изтече посоченият в подточка i) срок, ако централният орган на държавата прецени, че поради обстоятелства извън контрола на държавата или на съответната издаваща държава то няма да бъде предадено преди изтичането на този срок. 5) Когато лицето е изправено пред High Court съгласно параграф 4, буква c) и ако High Court a) установи, че поради обстоятелства извън контрола на държавата или на съответната издаваща държава, лицето не е предадено в срока за предаване по параграф 3А или евентуално, че няма да бъде предадено i) определя нова дата за предаване на лицето след съгласуване с издаващия съдебен орган, и ii) нарежда задържането на лицето в затвор […] до предаването му, но за срок не по-дълъг от 10 дни след определената по подточка i) дата, и b) при всички останали случаи нарежда лицето да бъде освободено. 5A) Лице, по отношение на което е в сила разпореждане по параграф 5, буква а) a) следва да бъде предадено на съответната издаваща държава не по-късно от 10 дни след влизане в сила на нареждането, или b) ако предаването по буква а) не е осъществено, следва да бъде освободено. […]“.

II – Факти, преюдициални въпроси и производство пред Съда

7. На 9 юли 2015 г. High Court (Ирландия), в качеството си на изпълняващ съдебен орган, издава две разпореждания за предаването на г‑н Vilkas (ответника) на Република Литва. Тези разпореждания са приети в изпълнение на две европейски заповеди за арест, издадени от литовски съд (издаващия съдебен орган). В съответствие с националното процесуално право разпорежданията влизат в сила на 24 юли 2015 г.

8. Член 16, параграф 3(А) от Закона за европейската заповед за арест от 2003 г. изисква ирландският централен орган (Minister for Justice and Equality, в настоящия случай и наричан по-нататък „жалбоподателят“) да предаде ответника на издаващата държава „най-късно до 10 дни“ след влизане в сила на разпорежданията. В конкретния случай това означава най-късно до 3 август 2015 г. С литовските органи е съгласувано предаването да се извърши на 31 юли 2015 г. с търговски полет. На тази дата обаче ответникът отказва да се качи на самолета. Той проявява такова безпокойство и агресия, че пилотът отказва да му позволи да се качи на борда.

9. Отново се предприемат действия за организиране на предаването на ответника. High Court определя датата 6 август 2015 г. и му налага мярка за неотклонение задържане под стража. На 13 август 2015 г. е направен втори опит за предаване, отново с търговски полет. С поведението си ответникът още веднъж предотвратява предаването.

10. Жалбоподателят незабавно осъществява връзка с литовските органи за насрочване на нова дата за предаване. Този път, предвид миналите прояви на ответника, е предложено той да бъде превозен по море до континентална Европа и след това по суша до Литва. Организирането на този вид превоз е по-сложно, ето защо определената нова дата за предаване, която подлежи на одобрение от High Court, е 15 септември 2015 г.

11. На 14 август 2015 г. High Court решава, въз основа на направеното от него тълкуване на член 16, параграфи 3—5А от Закона за европейската заповед за арест от 2003 г., че не е компетентен да разгледа искане за определяне на нова дата за предаване. Искането е отхвърлено и ответникът е освободен. Ирландският централен орган обжалва това решение пред запитващата юрисдикция — Court of Appeal (Ирландия). Запитващата юрисдикция счита за необходимо да поиска от Съда насоки относно тълкуването на член 16, параграфи 3—5А от Закона за европейската заповед за арест от 2003 г., тъй като тези разпоредби транспонират член 23 от Рамковото решение.

12. При тези обстоятелства Court of Appeal (Ирландия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Предвижда и/или позволява ли член 23 от Рамковото решение повече от веднъж да се насрочи нова дата за предаване? 2) При утвърдителен отговор, отнася ли се това за някое или за всички от следните положения, а именно когато предаването на издирваното лице вече не може да се извърши в определения в параграф 2 срок поради обстоятелства извън контрола на държавите членки, което води до насрочването на нова дата за предаване, и за тези обстоятелства (i) е установено, че съществуват и към момента; или (ii) вече не съществуват, но могат да възникнат отново; или (iii) вече не съществуват, но са възникнали други такива обстоятелства, поради които предаването на издирваното лице не е извършено, или има вероятност да не се извърши в изисквания срок, определен с оглед на новата дата за предаване?“.

13. На 24 ноември 2015 г. запитващата юрисдикция отправя искане до Съда за разглеждане на настоящото преюдициално запитване по реда на бързото производство съгласно член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда. С определение от 23 декември 2015 г. ( 4 ) председателят на Съда отхвърля това искане.

14. Писмени становища представят г‑н Vilkas, ирландското, френското, литовското, австрийското и полското правителство, правителството на Обединеното кралство, както и Комисията. В съдебното заседание от 20 юли 2016 г. г‑н Vilkas, ирландското и литовското правителство, правителството на Обединеното кралство, както и Комисията представят устни становища.

III – Анализ

15. С първия си въпрос Court of Appeal (Ирландия) иска от Съда да установи дали член 23 от Рамковото решение позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж. Вторият въпрос е насочен основно към тълкуването на член 23, параграф 3 от Рамковото решение и изясняването на израза „обстоятелства извън контрола на държавите членки“.

А– По първия преюдициален въпрос: насрочване на нова дата за предаване повече от веднъж

16. Запитващата юрисдикция формулира първия си въпрос по отношение на член 23 от Рамковото решение по-общо. Два от съдържащите се в тази разпоредба параграфи — а именно 3 и 4 — позволяват при определени обстоятелства да се насрочи нова дата за предаване, след като изтече установеният в член 23, параграф 2 10-дневен срок от окончателното решение за изпълнение на европейската заповед за арест. Член 23, параграф 3 предвижда възможността за насрочване на нова дата, когато предаването не може да се извърши в определения в член 23, параграф 2 срок поради обстоятелства извън контрола на държавите членки. Тази разпоредба е приложима към настоящия случай.

17. В първата част от настоящото заключение ще разгледам член 23, параграф 3 от граматическа, систематична и телеологична гледна точка. Тъй като тълкуването на тази разпоредба има пряко отражение върху възможността за продължаване на мярката за неотклонение задържане под стража на издирваното лице, по-нататък ще разгледам съвместимостта на предложения подход с основното право на свобода, закрепено в член 6 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).

1. Граматическо тълкуване на член 23, параграф 3

18. Според ответника ясната формулировка на член 23 не позволява да се насрочва нова дата за предаване повече от веднъж. Комисията и всички представили становища държави членки са на различно мнение.

19. Първо, следва да се подчертае, че текстът на член 23 от Рамковото решение по никакъв начин не ограничава броя на опитите за предаване. Текстът на тази разпоредба, както и заглавието ѝ се отнасят само до сроковете за действителното предаване.

20. Следователно въз основа на самата формулировка на разпоредбата може да се направи логичният извод, че нищо в член 23 не изключва извършването на повече от един опит за предаване в рамките на максималните срокове, установени в параграфи 2—4, стига това да е практически възможно.

21. Второ, противно на твърдението на ответника, изразът, използван в текста на член 23, параграф 3 — „определения в параграф 2 срок“ — не изключва недвусмислено възможността да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж.

22. Ответникът твърди, че изразът „определения в параграф 2 срок“ се отнася до фиксирания срок, който започва да тече от датата на окончателното решение за изпълнение на европейската заповед за арест. Следователно член 23, параграф 3 позволявал да се насрочи само една нова дата за предаване.

23. Не споделям това мнение. Както отбелязват Комисията и полското правителство, изразът „определения в параграф 2 срок“, използван в член 23, параграф 3, съвсем не е еднозначен, а напротив, може да се разбира по различни начини.

24. Комисията поддържа, че изразът „определения в параграф 2 срок“ може да се тълкува в смисъл, че се отнася до продължителността на срока: 10 дни. Такова тълкуване, подкрепено от ирландското правителство, предполага, че след първоначалното настъпване на „обстоятелства извън контрола на държавите членки“ с насрочването на нова дата за предаване ще започне да тече нов срок от 10 дни. Ако в рамките на този 10-дневен срок настъпят нови „обстоятелства извън контрола…“, би могло да се насрочи нова дата за предаване.

25. Възможно е и друго тълкуване: член 23, параграф 3 от Рамковото решение предвижда изключение, ако предаването не може да се извърши в определения в параграф 2 срок. Това означава, че всяка нова дата за предаване, насрочена в резултат от многократното прилагане на член 23, параграф 3, също би отговаряла на условието предаването да не е могло да се извърши в рамките на първоначално „определения в параграф 2“ срок.

26. Според мен изразът „определения в параграф 2 срок“, използван в член 23, параграф 3 от Рамковото решение, следва да се разбира в съответствие с общия подход в член 23. Както бе изтъкнато, тази разпоредба урежда сроковете, а не броя на опитите за предаване.

27. Във всеки случай, видно от другите предложени от ответника и от Комисията тълкувания, макар от формулировката на член 23, параграф 3 ясно да следва, че изразът „определения в параграф 2 срок“ се отнася до сроковете, а не до броя на опитите, текстът на тази разпоредба не позволява да се направи еднозначен извод: ето защо е необходимо да се разгледат контекстът и целта на разпоредбата.

2. Систематично и телеологично тълкуване

28. Член 23, параграф 3 представлява изключение в рамките на този член. Той има за цел да уреди онези специфични и ограничени случаи, в които предаването не може да се извърши в „обичайните“ срокове, предвидени в член 23, параграф 2, поради „обстоятелства извън контрола на държавите членки“. Така в много ограничен брой случаи се допуска отклонение от иначе кратките срокове, което, както всяко друго предвидено в закона изключение, трябва да се тълкува стриктно.

29. По този начин член 23, параграф 3 от Рамковото решение служи като предпазна мярка, която отчита комплексния характер на процедурите за предаване, свързани поначало със сложно организиране на международния превоз. Подобни или еквивалентни изключения традиционно присъстват в споразуменията за екстрадиция ( 5 ). Следователно целта на член 23, параграф 3 е да не допусне европейска заповед за арест, чието изпълнение вече е съгласувано с изпълняващия съдебен орган, да бъде застрашена от необичайни или случайни събития извън установената процедура. В крайна сметка член 23, параграф 3 цели да предотврати безнаказаност в резултат от „случайно стечение на обстоятелствата“ ( 6 ).

30. Ето защо подобно на литовското правителство считам, че извънредният характер на обстоятелствата, които задействат член 23, параграф 3, сам по себе си представлява довод срещу предварително ограничаване на допустимия брой насрочвания на нова дата за предаване. В противен случай може да се стигне до абсурд. Ще дам един краен пример: след неуспешен опит за предаване поради изригване на вулкан и последвала забрана за полети насрочването на втори опит може да бъде осуетено от земетресение.

31. Освен това, отново от системна гледна точка, трябва да се подчертае, че член 23 е съвсем в края на една доста сложна процедура за предаване, предвидена в глава 2 от Рамковото решение. Той се прилага, след като изпълняващият съдебен орган е извършил всички други необходими стъпки, включително взето решение за изпълнение на европейската заповед за арест съгласно член 15. Тълкуване, според което при повторно настъпване на „обстоятелства извън контрола…“ предвиденото в член 23, параграф 3 насрочване на нова дата за предаване не може да се извърши повече от веднъж, би застрашило успешното провеждане на цялата процедура.

32. Комисията и представилите становища държави членки също настоятелно изтъкват общите цели на Рамковото решение. В практиката си Съдът обръща внимание върху обстоятелството, че този акт има за цел да улесни и ускори съдебното сътрудничество чрез въвеждането на нова опростена и по-ефикасна процедура. Предназначението му е да допринесе за осъществяването на по-общата цел на Европейския съюз „да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки“ ( 7 ). Целта за ускоряване на съдебното сътрудничество личи особено в уредбата на сроковете за приемане на решенията относно европейската заповед за арест ( 8 ), както и сроковете за действителното предаване.

33. Съгласно практиката на Съда, когато са възможни различни тълкувания, трябва да се предпочете това, което в най-голяма степен изпълнява условията за полезното действие на разпоредбата и на разглеждания правен акт ( 9 ). Тълкуването на член 23, параграф 3 от Рамковото решение в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж, ако са изпълнени условията на тази разпоредба, несъмнено допринася за осъществяването на целите на Рамковото решение за улесняване и ускоряване на съдебното сътрудничество.

3. Междинно заключение

34. Поради изложените съображения считам, че член 23, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж.

35. Без съмнение това тълкуване се отразява на възможността за продължаване на мярката за неотклонение задържане под стража на издирваното лице. Продължителното прилагане на член 23, параграф 3 от Рамковото решение не позволява да се задейства член 23, параграф 5, който изисква издирването лице да бъде освободено, ако е му наложена мярка за неотклонение задържане под стража. Освен това, както Комисията правилно изтъква в съдебното заседание и противно на твърдяното от френското и литовското правителство, задължението за освобождаване на издирваното лице по член 23, параграф 5 означава действително и безусловно освобождаване, а не „временно освобождаване“ по смисъла на член 12 от Рамковото решение. Следователно, след като се задейства член 23, параграф 5, произтичащото от член 12 от Рамковото решение задължение да се вземат мерки, необходими за предотвратяване укриването на издирваното лице, не може да се запази единствено въз основа на европейската заповед за арест.

36. По принцип споделям мнението на ответника, че разпоредбите на Рамковото решение трябва да се тълкуват с оглед на правото на свобода, предвидено в член 6 от Хартата ( 10 ). Както е предвидено в член 1, параграф 3 от Рамковото решение и потвърдено от Съда, този акт не може да има за последица да измени задължението за спазване на прогласените в Хартата основни права ( 11 ).

37. Съгласен съм обаче с твърдението на правителствата на Ирландия и Обединеното кралство, че тълкуването на член 23, параграф 3 от Рамковото решение в смисъл, че той позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж, само по себе си не противоречи на член 6 от Хартата. Причината за това е очевидна: член 23, параграф 3 нито налага, нито урежда задържането ( 12 ). В Рамковото решение е налице съзнателно въздържане от намеса в правомощията на държавите членки да уреждат задържането преди предаване. Мярката за неотклонение задържане под стража на издирваното лице не е условие за неговото предаване. Това се потвърждава от член 12 от Рамковото решение, съгласно който, когато на лицето е наложена мярка за неотклонение задържане под стража въз основа на европейска заповед за арест, изпълняващият съдебен орган следва да вземе решение дали то да остане задържано. Освен това дори по време на процедурата за предаване изпълняващият съдебен орган да е длъжен да обезпечи наличието на материалните условия, необходими за действителното предаване на лицето ( 13 ), Рамковото решение не налага задържане под стража, нито урежда продължителността или условията му, които националното право продължава да регулира ( 14 ).

4. Ограниченията

38. При все това обстоятелството, че Рамковото решение само по себе си не урежда задържането, не означава, че не съществуват ограничения, свързани с евентуалното задействане отново на член 23, параграф 3 от него. Точно обратното: при прилагането на член 23, параграф 3 държавите членки трябва да се съобразят с два вида ограничения: първо, ограничения, вътрешни за Рамковото решение, и второ, външни по отношение на него ограничения, произтичащи от основното право на свобода и сигурност, предвидено в член 6 от Хартата.

а) Ограничения, установени от Рамковото решение

39. Редица ограничения се съдържат в самото рамково решение.

40. Първо, допустимо е член 23, параграф 3 да се задейства отново само при обстоятелства извън контрола на държавите членки, като се тълкува стриктно, както ще изясня в отговора на втория преюдициален въпрос.

41. Второ, за държавите членки във всички случаи се прилага предвиденото в член 23, параграф 1 задължение да предадат издирваното лице възможно най-скоро.

42. Трето, по отношение на възможността да се задейства отново член 23, параграф 3 са в сила стриктни времеви ограничения. Изпълняващият съдебен орган е длъжен незабавно да осъществи връзка с издаващия съдебен орган и да насрочат нова дата на предаване, след което отново се прилага 10-дневният срок.

43. Накрая, и с най-голямо значение, неспазването на някой от сроковете — независимо дали по член 23, параграф 2, или по член 23, параграф 3 — незабавно ще задейства член 23, параграф 5, който изисква издирваното лице да бъде освободено.

44. Следователно, като установява стриктни срокове с цел ускоряване на съдебното сътрудничество, член 23, параграф 3 съдържа задължение за полагане на дължимата грижа. Това способства за спазването на член 6 от Хартата, тълкуван във връзка с член 5, точка 1, буква f) от Европейската конвенция за защита на правата на човека (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). Сроковете, както се отбелязва в предложението на Комисията, не само целят ускоряване на процедурите за по-голяма ефективност на съдебното сътрудничество и взаимното признаване, но са свързани и с правото на страните в процеса за постановяване на решение в разумен срок ( 15 ). Както твърди полското правителство, член 23 има за цел също да защити издирваното лице от прекомерно продължителна мярка за неотклонение задържане под стража вследствие забавяне на процедурата за предаване.

б) Ограничения, произтичащи от свързаните с основните права задължения

45. За да изпълнят произтичащите от Рамковото решение задължения, когато вземат решение за задържане, държавите членки действат в приложното поле на правото на Съюза. Поради това те са обвързани от Хартата по силата на член 51, параграф 1 от нея.

46. Държавите членки са длъжни по-специално да зачитат правото на свобода и сигурност, закрепено в член 6 от Хартата. От член 52, параграф 3 от Хартата следва, че доколкото този акт съдържа права, съответстващи на правата, гарантирани от ЕКПЧ, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената конвенция ( 16 ). Съгласно разясненията във връзка с Хартата член 6 от нея съответства на член 5 от ЕКПЧ ( 17 ). Съгласно член 5, точка 1 от ЕКПЧ никой не може да бъде лишен от свобода освен в изброените в същия член случаи и само в съответствие с процедури, предвидени от закона.

47. Въпреки различията с традиционните системи за екстрадиция ( 18 ), които Рамковото решение има за цел да преодолее ( 19 ), се приема, че в случаите на задържане преди предаване съгласно европейска заповед за арест се предвижда защитата по член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ ( 20 ). Тази разпоредба се отнася до „законен арест или лишаване от свобода на […] лице, против което се предприемат действия за […] екстрадиция“.

48. В практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) относно член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ са определени съществените изисквания, релевантни за задържането преди предаване съгласно член 23 от Рамковото решение. Първо, задържането е оправдано само ако процедурата се води с „дължимата грижа“. Второ, задържането трябва да е „законно“, включително да отговаря на изискванията за „качество на закона“. Трето, в съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата ограничения на основните права — като лишаването от свобода — се налагат при спазване на принципа на пропорционалност. Тези три ограничения са разгледани последователно по-долу.

49. Първото ограничение засяга най-вече общата продължителност на срока за задържане преди предаване. Ако процедурата не се води с дължимата грижа, задържането престава да бъде оправдано ( 21 ). Изпълняващият съдебен орган може да постанови продължаване на срока на мярката за неотклонение задържане под стража на съответното лице само ако процедурата по предаване е „водена достатъчно грижливо и съответно ако срокът на задържането не е прекомерен“ ( 22 ). Както бе посочено в точка 44 от настоящото заключение, изискването за дължима грижа се налага от сроковете, предвидени в член 23 от Рамковото решение.

50. Що се отнася до второто ограничение, съгласно член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ всяко лишаване от свобода трябва да е „законно“. Това означава, че задържането трябва да е в съответствие с „процедури, предвидени от закона“, както е установено в член 5, точка 1 от ЕКПЧ ( 23 ). То трябва да спазва националните материалноправни и процесуалноправни норми и да не се отклонява от целта да се осигури защита на лицето срещу произвол ( 24 ). Общият принцип на правната сигурност има първостепенна роля при преценката на „законността“ на задържането. По този начин изискването за „законност“ се отнася и до „качеството на закона“: „[…] следователно е от съществено значение условията за лишаване от свобода съгласно националното право да са ясно определени и прилагането на закона да е предвидимо […]“ ( 25 ).

51. Предвид това следва да се отбележи, че член 23, параграф 3 предоставя правна рамка, която обосновава продължаването на срока за задържане преди предаване. Тази разпоредба обаче не определя конкретните условия за лишаване от свобода.

52. В съответствие с доводите, изложени от генералния адвокат Sharpston в решение N., при проверката дали ограниченията на правото на свобода отговарят на условията за законност и „качество на закона“ трябва да се вземе предвид не само разглежданата разпоредба от правото на Съюза, а и националното право ( 26 ). Наистина, когато разглежда изискването за „законност“, ЕСПЧ приема, че инструментите за международно сътрудничество могат да служат като правно основание за задържане с цел екстрадиция. При все това, когато преценява критериите за „качество на закона“ (необходимостта от достъпност, точност и предвидимост), ЕСПЧ констатира, че при липсата на всеобхватна уредба на процедурата, която трябва да се следва в рамките на тези инструменти, се налага да се разгледа националното право ( 27 ).

53. Това има съвсем конкретно отражение върху задействането отново на член 23, параграф 3 от Рамковото решение. Изискването за „качество на закона“ означава, че срокът на мярка за задържане може да бъде законно продължен въз основа на нееднократно възникване на „обстоятелства извън контрола на държавите членки“ само ако разпоредбите на Рамковото решение във връзка с транспониращите го национални разпоредби отговарят на изискванията за достъпност, точност и предвидимост.

54. Що се отнася до третото ограничение, трябва да се има предвид, че изпълняващият съдебен орган е обвързан и от изискването за пропорционалност. Както е приел Съдът, съгласно член 52, параграф 1 от Хартата европейската заповед за арест не може да обоснове безсрочното задържане на издирваното лице ( 28 ). Следователно, подобно на постановеното от Съда в решение Lanigan, когато взема решението да продължи срока за задържане за целите на прилагането на член 23, параграф 3, изпълняващият съдебен орган трябва да извърши конкретна проверка по съответния случай, като вземе предвид всички обстоятелства, релевантни за преценката дали продължителността на задържането е оправдана, като поисканото или наложеното наказание във връзка с деянието, за което е издадена европейската заповед за арест, наличието на риск от укриване, действията на компетентните органи, както и „принос[а] на издирваното лице […] за продължителността на процедурата“ ( 29 ).

55. Запитващата юрисдикция следва да провери дали националните разпоредби относно задържането преди предаване във връзка с член 23, параграф 3 от Рамковото решение и прилагането им в настоящия случай отговарят на трите посочени изисквания.

5. Отговор на първия преюдициален въпрос

56. По мое мнение член 23, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж. При многократно прилагане на член 23, параграф 3 на издирваното лице може да бъде наложена мярка за неотклонение задържане под стража в съответствие с член 6 от Хартата само ако процедурата за предаване отговаря на изискването за дължима грижа, релевантните разпоредби на националното право са предвидими, достъпни и точни и при задържането се зачита принципът на пропорционалност.

Б– По втория преюдициален въпрос

57. С втория си въпрос, който запитващата юрисдикция поставя, при условие че отговорът на първия въпрос е утвърдителен, тя иска да установи при кои обстоятелства съгласно член 23, параграф 3 може да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж. Тази юрисдикция изброява различни възможни положения: когато за „обстоятелствата извън контрола…“ е установено, че съществуват и към момента; или вече не съществуват, но могат да възникнат отново; или когато са възникнали други обстоятелства, поради които предаването на издирваното лице не е извършено, или има вероятност да не се извърши в изисквания срок.

58. Общото предварително условие във всички тези положения е наличието на „обстоятелства извън контрола на държавите членки“. Ето защо в настоящата част от заключението ще анализирам на първо място това понятие. След това ще разгледам въпроса дали личното поведение може да се счита за „обстоятелство извън контрола“ на държавите членки. На трето място, ще поставя това понятие в контекста на хипотезите за съществуващи, повтарящи се или нови обстоятелства, препятстващи предаването съгласно член 23, параграф 3.

1. „Обстоятелства извън контрола на държавите членки“ или „непреодолима сила“?

59. Член 23, параграф 3 е формулиран различно в текста на Рамковото решение на отделните езици. В текста на тази разпоредба на английски и на повечето от останалите езици се използва понятието „обстоятелства извън контрола“ на държавите членки ( 30 ). Текстът на други езици посочва „непреодолима сила“ ( 31 ).

60. Това различие не е незначително. Според постоянната практика на Съда понятието за непреодолима сила се отнася до извънредни и непредвидими обстоятелства, които са извън контрола на позоваващото се на нея лице и чиито последици не е можело да бъдат избегнати въпреки положената дължима грижа ( 32 ). От друга страна, може да се приеме, че понятието „обстоятелства извън контрола“ се отнася само до един от елементите на определението за непреодолима сила. Поради това то логически е част от понятието за непреодолима сила. Ето защо би следвало то да обхваща по-широк кръг случаи ( 33 ).

61. При все това съгласно изтъкнатото от литовското правителство от анализа на подготвителните работи става ясно, че под израза „обстоятелства извън контрола“ по смисъла на член 23, параграф 3 се има предвид традиционното понятие за непреодолима сила, както е тълкувано от Съда.

62. В текста на проекта на член 23, параграф 3 на английски език, съдържащ се в първоначалното предложение на Комисията, се говори за „circumstances beyond the control“ [„обстоятелства извън контрола“] (но извън контрола само на изпълняващата държава членка) ( 34 ). В придружаващия предложението на Комисията обяснителен меморандум обаче се използва понятието за непреодолима сила. В меморандума се пояснява още, че текстът на член 23, параграфи 2 и 3 се основава на член 11 от Конвенцията от 1995 г. ( 35 ). В текста на тази разпоредба на повечето от автентичните езици се използва понятието за непреодолима сила ( 36 ).

63. Самото предложение на Комисията се позовава на обяснителния доклад към Конвенцията от 1995 г., според който понятието за непреодолима сила следва да се тълкува стриктно ( 37 ). Изискването за стриктно тълкуване се налага и от обстоятелството, че член 23, параграф 3 представлява изключение от нормалното протичане на процедурата за предаване ( 38 ) и може да окаже въздействие върху лишаването от свобода на издирваното лице.

64. Накратко, по мое мнение понятията „обстоятелства извън контрола“ и „непреодолима сила“ следва да се считат за еквивалентни за целите на член 23, параграф 3 от Рамковото решение.

2. Непреодолима сила и лично поведение в контекста на член 23, параграф 3 от Рамковото решение

65. В различни области съдебната практика е установила, че понятието за непреодолима сила не се свежда само до абсолютна невъзможност ( 39 ). Съдът определя два основни елемента на понятието за непреодолима сила, които са релевантни при тълкуването му в контекста на Рамковото решение. Първо, обективен елемент, който се отнася до характера на обстоятелствата: те трябва да са извънредни, непредвидими и независещи от лицето, позоваващо се на това изключение. Второ, субективен елемент: задължението „[на заинтересования] да се предпази от последиците на извънредното събитие, като вземе подходящи мерки, без да прави прекалени жертви“ ( 40 ).

66. Преценката на тези два елемента обаче зависи от контекста. Тя може да е различна за отделните области на правото на Съюза ( 41 ).

67. Ето защо трябва да се отчете специфичният контекст на Рамковото решение. Този акт функционира в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси с цел ускоряване и опростяване на процедурите за предаване. За тази цел трябва да се спазват стриктните срокове. Следователно бързината и положената необходима грижа от страна на органите са от първостепенно значение на етапа на предаването. Изложените съображения заедно с факта, че член 23, параграф 3 от Рамковото решение има характер на изключение и неговото отражение върху личната свобода, водят до стриктно и доста тясно тълкуване на тези елементи.

68. Що се отнася до първия елемент на понятието за непреодолима сила, поведението на издирваното лице може да се счита за „обстоятелство извън контрола…“ по смисъла на член 23, параграф 3, ако няма как да бъде предвидено и контролирано от държавата членка, която се позовава на него. Следователно агресивното поведение по време на предаване може да се разглежда като събитие, което не може да се предвиди и контролира, само ако фактическите обстоятелства, с които разполагат органите, по никакъв начин не подсказват подобно развитие. Когато се преценява вероятността такова положение да възникне, националните органи трябва надлежно да отчетат конкретната фактическа обстановка във всеки отделен случай, включително: престъпленията, за които лицето се издирва или е осъдено; поведението му по време на задържането; досието му и всякакви други обстоятелства, свързани с неговото минало, които може да се установят от преписката по националното дело.

69. Комисията изтъква, че в много случаи органите трябва да организират превоза с посредничеството на частни дружества: ето защо обстоятелството, че търговските въздушни превозвачи могат да откажат достъп на борда на проявяващо насилие лице, трябва да се счита до голяма степен за обстоятелство извън контрола на органите.

70. Приемам, че такова събитие може да се разглежда като събитие извън (физическия) контрол на държавите членки. При все това реакцията на пилот на търговски въздушен превозвач в случай на безпокойство и/или агресивно поведение от страна на пътник едва ли може да се счита за непредвидимо събитие. Напротив, като се има предвид наличието на общоизвестните разпоредби и протоколи за безопасност при подобни събития, такава реакция на пилота всъщност е до голяма степен предвидима.

71. Това твърдение не изключва възможността внезапното, неочаквано агресивно поведение на издирваното лице само по себе си да отговаря на първия елемент от понятието за непреодолима сила. То обаче не позволява да се приеме, че естествената и предвидима реакция на пилот в подобно положение сама по себе си представлява непреодолима сила. В крайна сметка държавите членки избират начина за транспортиране. Те носят и отговорността за своя избор.

72. Що се отнася до втория елемент, трябва да се отбележи, че за да се спази изискването за полагане на „цялата дължима грижа“, така че да не се възпрепятства предаването, от органите на държавите членки се очаква още по-голяма грижа в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, особено в деликатния момент на действителното предаване. Органите в държавите членки, на които е възложено предаването, следва да положат всички разумни усилия, за да гарантират, че лицето е действително предадено. Може да са необходими планове за действие в извънредни ситуации предвид профила на издирваното лице.

73. Когато се полага тази дължима грижа, усилията за действително предаване трябва да бъдат пропорционални на конкретното положение на издирваното лице, така че да не се нарушава член 4 от Хартата. Както твърди ирландското правителство, следвайки практиката на ЕСПЧ, „използването [по отношение на лишено от свобода лице] на физическа сила, която не е абсолютно наложителна поради неговото поведение, накърнява човешкото достойнство и поначало представлява нарушение на правото по член 3 от Конвенцията“ ( 42 ).

74. При все това изискването за спазване на стандартите в областта на основните права по време на процедурата за предаване, което е част от обичайните отговорности на органите, не може да се използва за прекомерно разширяване на обхвата на понятието за непреодолима сила. Изискванията за зачитане на основните права могат само да подкрепят позицията на държавата членка, която се позовава на непреодолима сила, когато, след като са предприети всички мерки, свързани с полагането на дължимата грижа, предаването не може да се извърши поради непредвидимото поведение на издирваното лице съгласно преценката, посочена в точка 65 от настоящото заключение.

3. Съществуващи, повтарящи се или нови „обстоятелства извън контрола…“

75. С оглед на изложения по-горе анализ агресивното поведение на издирваното лице би могло да обоснове прилагането на член 23, параграф 3 от Рамковото решение, ако са изпълнени условията за наличие на непреодолима сила. За да се потвърди обаче съществуването на обстоятелства „извън контрола…“ на държавите членки и да се задейства отново член 23, параграф 3 на основание нееднократна проява на агресия — какъвто е предметът на втория преюдициален въпрос, отправен от запитващата юрисдикция — е необходима допълнителна проверка.

76. Комисията и правителствата на Ирландия и на Обединеното кралство считат, че „обстоятелства извън контрола…“ по смисъла на член 23, параграф 3 от Рамковото решение са налице във всяко от трите положения, изброени от запитващата юрисдикция във втория преюдициален въпрос — съществуващи, повтарящи се или нови „обстоятелства извън контрола…“.

77. Според мен обаче трябва да се възприеме по-нюансиран подход. Трите вида положения, представени от запитващата юрисдикция по абстрактен начин, могат да доведат до възникване отново на „обстоятелства извън контрола…“ само когато са налице и двата елемента на понятието за непреодолима сила, описани в точка 65 по-горе. Задача на националния съд е да прецени дали това е така в контекста на обстоятелствата по настоящото дело. Все пак в помощ на изпълнението на тази задача могат да се изложат някои общи съображения.

78. Що се отнася до първото положение, а именно съществуващи към момента обстоятелства, според мен литовското правителство има основание да твърди, че обстоятелствата, които продължават да са налице през насрочения нов период, поначало не следва да се третират като непреодолима сила, тъй като те всъщност ще са предвидими поради своята непрекъснатост. Ако продължават да са налице същите извънредни обстоятелства, няма вероятност национален орган, който полага дължимата грижа, да насрочи друга дата за предаване.

79. При второто положение — „обстоятелства извън контрола“, които вече не съществуват, но могат да настъпят отново — също липсва елементът на непредвидимост. Това не включва случаите, в които новото настъпване е непредвидимо само по себе си или например положението възниква отново при съществено променени спрямо първия път степен на проявление и обстоятелства.

80. Що се отнася до субективния елемент на понятието за непреодолима сила, и в двата случая — и при съществуващи, и при повтарящи се обстоятелства — самият факт, че вече е било налице подобно положение, несъмнено изисква националните органи да положат „дължимата грижа“ в по-голяма степен.

81. В обобщение, фактът, че вече са били налице или са продължили да съществуват обстоятелства от едно и също естество, водещи до прилагането на член 23, параграф 3, особено затруднява изпълнението на условията за непредвидимост и дължима грижа, присъщи на понятието за непреодолима сила.

82. Третото положение се отнася до „обстоятелства извън контрола…“, които вече не съществуват, но са възникнали други такива обстоятелства, поради които предаването на издирваното лице не е извършено или има вероятност да не се извърши в изисквания срок.

83. По мое мнение при това трето положение всъщност има най-голяма възможност член 23, параграф 3 от Рамковото решение да се задейства отново на надлежно основание. Безспорно вероятността различни и истински събития с характер на непреодолима сила да настъпят повече от веднъж в рамките на една процедура за предаване е доста малка. Истината обаче често е по-странна от измислицата, така че появата на такива събития със сигурност не може да се изключи.

84. В заключение, ако се възприеме тясното тълкуване на понятието за непреодолима сила, както предлагам в настоящото заключение, безспорно член 23, параграф 3 от Рамковото решение следва да се прилага отново само в ограничен брой извънредни случаи. При това тълкуване агресивното поведение на издирваното лице, което осуетява първи опит за предаване, може да се квалифицира като непреодолима сила само ако в преписката и обстоятелствата по конкретното дело няма данни, въз основа на които националните съдебни органи разумно да предвидят такъв развой на събитията. За разлика от това, повторна почти идентична проява, поради която не може да се извърши последващ опит за предаване, не може да бъде разумно квалифицирана като непреодолима сила, освен ако въз основа на фактите по делото компетентният орган е имал основание да приеме, че такова положение не може да възникне отново.

85. Въз основа на всички факти, с които разполага, националният съд следва да установи дали изискванията на член 23, параграф 3 от Рамковото решение са изпълнени за втори път в настоящото производство.

4. Отговор на втория преюдициален въпрос

86. По мое мнение член 23, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж само ако новите или повторно възникналите обстоятелства, поради които предаването не е извършено, представляват сами по себе си нов случай на непреодолима сила.

В– Послепис

87. В основата на настоящия случай прозират неясните очертания на два противоречащи си, по-широки интереса — вероятно недоизказани, но без съмнение релевантни: основният морален принцип, според който никой не може да се възползва от противоправното си поведение ( 43 ), и необходимостта да бъдат подтикнати държавите членки да подходят отговорно към планирането и изпълнението на процедурата за предаване.

88. В настоящото заключение се търси разумен компромис между тези два интереса при зачитане на основните права на издирваното лице: в случай на тясно тълкуване в хипотеза на нови или повтарящи се обстоятелства извън контрола на държавите членки съгласно член 23, параграф 3 от Рамковото решение може да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж. Тази възможност обаче има ясни ограничения — както вътрешни, така и външни. Във вътрешно отношение, с оглед на Рамковото решение, трябва да съществуват истински обстоятелства извън контрола на държавите членки, а не просто положения, произтичащи от липсата на подготовка или за удобство на държавите членки. Ако не са налице такива обстоятелства, издирваното лице трябва да бъде незабавно освободено съгласно член 23, параграф 5. Във външно отношение, относно продължителността и условията на мярката за неотклонение задържане под стража при повторно прилагане на член 23, параграф 3 се прилага Хартата, тълкувана в контекста на ЕКПЧ.

89. Накрая следва да се подчертае, че обхватът на настоящото заключение се ограничава до тълкуването на понятието „обстоятелства извън контрола…“ и на възможността за многократно прилагане на член 23, параграф 3. Трябва обаче да се признае, че правните въпроси, разгледани в това заключение, чиято цел е да даде полезен отговор на конкретните въпроси на запитващата юрисдикция по делото, не изчерпват проблемите при тълкуването, които могат да възникнат от настоящата формулировка на член 23 от Рамковото решение. В частност, в заключението не се изразява становище относно правния статут или валидността на европейската заповед за арест след задействане на член 23, параграф 5 от Рамковото решение, което води до задължителното освобождаване на издирваното лице.

IV – Заключение

90. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените от Court of Appeal (Ирландия) преюдициални въпроси: „1) Член 23, параграф 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж. При многократно прилагане на член 23, параграф 3 на издирваното лице може да бъде наложена мярка за неотклонение задържане под стража в съответствие с член 6 от Хартата на основните права на Европейския съюз само ако процедурата за предаване отговаря на изискването за полагане на дължимата грижа, ако релевантните разпоредби на националното право са предвидими, достъпни и точни и при задържането се зачита принципът на пропорционалност. 2) Член 23, параграф 3 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че позволява да се насрочи нова дата за предаване повече от веднъж само ако новите или повторно възникналите обстоятелства, поради които предаването не е извършено, представляват сами по себе си нов случай на непреодолима сила“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) „Среднощно препускане“ (1988 г.), режисьор — Мартин Брест, продуцент — Universal Pictures.

( 3 ) ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамковото решение“).

( 4 ) Определение Vilkas (C‑640/15, EU:C:2015:862).

( 5 ) Например член 11, параграф 3 от Конвенцията, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, относно опростената процедура за екстрадиция между държавите — членки на Европейския съюз (ОВ C 78, 1995 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 128) и член 18, параграф 5 от Европейската конвенция за екстрадиция от 1957 г. По отношение на последната разпоредба е изразено становище, че не би имало основания за възражение във връзка с многократното ѝ прилагане (вж. Manzanares Samaniego, J. L. El Convenio Europeo de Extradición. — Bosch, Barcelona, 1986, р. 219).

( 6 ) Целта за избягване на безнаказаността е призната от Съда като легитимна цел от общ интерес в правото на Европейския съюз (вж. решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, т. 37—39) и от 27 май 2014 г., Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, т. 63 и 65).

( 7 ) Решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 76 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Решение от 30 май 2013 г., F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, т. 58).

( 9 ) Вж. например решение от 7 октомври 2010 г., Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592, т. 51). В това отношение вж. също решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 35—42).

( 10 ) Във връзка с член 12 вж. също решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 54).

( 11 ) Решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 53).

( 12 ) Въпросът за задържането в наказателното производство понастоящем не е уреден на равнището на Европейския съюз. Въпреки че Съветът прикани Комисията да представи Зелена книга относно предварителното задържане, не са предприети по-нататъшни стъпки за приемане на инструменти на Съюза в тази област. Вж. Зелена книга „Укрепване на взаимното доверие в европейското съдебно пространство — Зелена книга относно прилагането на законодателството на ЕС по наказателноправни въпроси в областта на задържането“, Брюксел, 14 юни 2011 г., COM(2011) 327 окончателен. Подходите на отделните държавите членки към въпроса за задържането преди предаване или екстрадиране се различават чувствително. Вж. по-специално European Committee on Crime Problems — Committee of Experts on the Operation of European conventions in the penal field, „Provisional arrest and detention pending extradition – time limits applicable in each country“ (Европейски комитет по наказателноправни въпроси — Експертен комитет относно функционирането на европейските конвенции в областта на наказателното право: „Временно задържане преди екстрадирането — приложими срокове в отделните държави“), Страсбург, 2 юли 2012 г., PC-OC/Inf 71, достъпен на http://www.coe.int/tcj/.

( 13 ) Вж. в този смисъл, относно положението преди вземането на окончателното решение за изпълнение, решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 61).

( 14 ) Съгласно член 12 решението за продължаване на срока за задържане се взема „съгласно правото на изпълняващата държава членка“. Член 12 предвижда също, че лицето може да бъде освободено временно по всяко време „в съответствие с националното право на изпълняващата държава членка“. В такъв случай компетентният орган придружава временното освобождаване с „мерки, необходими за предотвратяване укриването“ на лицето.

( 15 ) Вж. стр. 4 от предложението на Комисията за рамково решение на Съвета относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (COM(2001) 522 окончателен).

( 16 ) Вж. също решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 56).

( 17 ) Вж. решения от 28 юли 2016 г., JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, т. 48) и от 15 февруари 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, т. 47 и 77).

( 18 ) Вж. по-специално заключение на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, т. 38—47).

( 19 ) Вж. например решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 75 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Вж. решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 56—58).

( 21 ) Решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 57).

( 22 ) Решения от 5 април 2016 г., Aranyosiand Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 100) и от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 58).

( 23 ) Решение на ЕСПЧ от 26 юни 2012 г. по дело Toniolo с/у Сан Марино и Италия (CE:ECHR:2012:0626JUD004485310, т. 44).

( 24 ) Решение на ЕСПЧ от 19 февруари 2009 г. по дело A. и др. с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, т. 164).

( 25 ) Решение на ЕСПЧ от 24 юли 2014 г. по дело Čalovskis с/у Латвия (CE:ECHR:2014:0724JUD002220513, т. 182).

( 26 ) Становище на генералния адвокат E. Sharpston по дело N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:85, т. 131).

( 27 ) Решения на ЕСПЧ от 23 октомври 2008 г. по дело Soldatenko с/у Украйна (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, т. 112) и от 26 юни 2012 г. по дело Toniolo с/у Сан Марино и Италия (CE:ECHR:2012:0626JUD004485310, т. 46—50).

( 28 ) Решение от 5 април 2016 г., Aranyosiand Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 101).

( 29 ) Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 59).

( 30 ) Такъв е случаят с текста на български, гръцки, естонски, испански, латвийски, литовски, малтийски, немски, нидерландски, полски, словашки, словенски, хърватски, чешки и шведски език.

( 31 ) По-специално в текста на италиански, португалски, румънски, фински и френски език.

( 32 ) Вж. например решение от 18 юли 2013 г., Eurofit (C‑99/12, EU:C:2013:487, т. 31 и цитираната съдебна практика).

( 33 ) Такова изрично разграничение се прави в някои актове на вторичното право, в които се посочват отделни режими за положенията на непреодолима сила и на „обстоятелства извън контрола“. Такъв е случаят с (отменения) Регламент (ЕИО) № 1380/75 на Комисията от 29 май 1975 година относно установяване на подробни правила за прилагането на парични компенсаторни суми (OВ L 139, 1975 г., стр. 37). Вж. в тази връзка заключение на генералния адвокат Lenz по дело Denkavit France (266/84, непубликувано, EU:C:1985:425, т. 1, според което „понятието за непреодолима сила следователно трябва да се тълкува по различен начин, който стеснява неговия обхват в сравнение с този на понятието за обстоятелства извън контрола на съответното лице“).

( 34 ) Предложение за рамково решение на Съвета относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (COM(2001) 522 окончателен, ОВ C 332E, 2001 г., стр. 305).

( 35 ) Конвенция, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, относно опростената процедура за екстрадиция между държавите — членки на Европейския съюз (ОВ C 78, 1995 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 128).

( 36 ) Гръцки, датски, испански, италиански, немски, нидерландски, португалски, фински, френски език. Това понятие не се използва само в текстовете на английски и шведски език.

( 37 ) Конвенция относно опростената процедура за екстрадиция между държавите — членки на Европейския съюз — Обяснителен доклад (ОВ C 375, 1996 г., стр. 4).

( 38 ) Вж. по аналогия решения от 4 февруари 2016 г., C & J Clark International (C‑659/13 и C‑34/14, EU:C:2016:74, т. 191) и от 18 юли 2013 г., Eurofit (C‑99/12, EU:C:2013:487, т. 37).

( 39 ) Решение от 18 декември 2007 г., Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, т. 23 и цитираната съдебна практика).

( 40 ) Решение от 18 декември 2007 г., Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, т. 24 и цитираната съдебна практика).

( 41 ) Вж. решение от 18 юли 2013 г., Eurofit (C‑99/12, EU:C:2013:487, т. 32 и цитираната съдебна практика).

( 42 ) Вж. например решения на ЕСПЧ от 28 септември 2015 г. по дело Bouyid с/у Белгия (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, т. 88) и от 4 декември 1995 г. по дело Ribitsch с/у Австрия (CE:ECHR:1995:1204JUD001889691, т. 38).

( 43 ) В съдебното заседание литовското и ирландското правителство застъпват тезата, че поведението на ответника може да се квалифицира като злоупотреба с права. Те твърдят, че с агресивното си поведение г‑н Vilkas е създал изкуствено условията за своето освобождаване съгласно член 23, параграф 5.

Не считам, че понятието за злоупотреба с права е уместно в настоящия контекст. Съгласно постоянната съдебна практика, за да се докаже наличието на злоупотреба, е необходим обективен елемент — от който да следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната — и субективен елемент, изразяващ се в намерението да се получи предимство от правната уредба на Съюза, като изкуствено се създават условията, необходими за получаване на това предимство. Вж. например решение от 18 декември 2014 г., McCarthy и др. (C‑202/13, EU:C:2014:2450, т. 54 и цитираната съдебна практика).

За мен не е ясно как с агресивната си съпротива при предаването ответникът би могъл формално да спази което и да е условие, предвидено в правото на Съюза. Във всеки случай в редица национални правни системи такова поведение се квалифицира най-малкото като възпрепятстване на изпълнението на официално решение или всяка друга възприета квалификация на подобно престъпление съгласно националното право.