ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

представено на 5 декември 2017 година ( 1 )

Дело C‑478/16 P

Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)

срещу

„Груп“ ООД

„Обжалване — Марка на Европейския съюз — Определение и придобиване на марка на Европейския съюз — Относителни основания за отказ — Възражение на притежателя на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия — Разглеждане от апелативния състав — Нови или допълнителни доказателства — Нарушение на член 8, параграф 4 и член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009“

1. Това обжалване ще позволи на Съда да уточни практиката си относно това как следва да се подхожда към националното право в производствата пред Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO). За произнасянето по жалбата трябва преди това да се прецени дали Общият съд е допуснал някаква грешка при прилагане на правото, като е приел, че апелативният състав на EUIPO е трябвало служебно да разгледа определени доказателства за националното право.

2. Спорът, който е сега във фазата на обжалване, започва, когато едно предприятие („Груп“ ООД) подава възражение срещу заявка за регистрация на марка на Съюза, като твърди, че е налице хипотезата по член 8, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 207/2009 ( 2 ), тъй като самото то притежава сходна марка, която е само с национално значение, не е регистрирана и се ползва с приоритет.

3. Инстанциите на EUIPO (а именно отделът по споровете и апелативният състав) отхвърлят искането на „Груп“ ООД, тъй като считат, че това предприятие не е представило достатъчно доказателства за националното право, приложимо към неговата нерегистрирана марка, или не ги е представило навреме.

4. Общият съд обаче отменя ( 3 ) решението, което в крайна сметка е постановил апелативният състав, като приема, че последният не е упражнил свободата на преценка, с която разполага, за да установи съдържанието и обхвата на националното право, на които се е позовала възразяващата страна. Освен това Общият съд не приема, че сведенията, представени от „Груп“ ООД пред апелативния състав, са изцяло нови, което би оправдало действията на апелативния състав.

I. Правна уредба

А. Регламент № 207/2009 ( 4 )

5. Съгласно член 8, параграф 4: „4. При възражение на притежател на нерегистрирана марка или на друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голям обхват от местния, марката, за която се подава заявка, не се регистрира, когато и доколкото, съгласно законодателството на Общността или законодателството на държавата членка, което е приложимо за този знак: а) правата по отношение на този знак са били придобити преди датата на подаването на заявката за регистрация на марка на [Съюза] или — според случая — приоритетната дата, претендирана със заявката за регистриране на марка на [Съюза]; б) този знак предоставя на притежателя си правото да забрани използването на една по-скорошна марка“.

6. Член 76 се отнася до „служебната проверка на фактите“ и гласи: „1. В хода на производството Службата пристъпва към служебна проверка на фактите; обаче при производство относно относителните основания за отказ на регистрация проверката се ограничава до разглеждане на фактите, доказателствата и аргументите[ ( 5 )], и исканията, представени от страните. 2. Службата може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме“.

Б. Регламент № 2868/95 ( 6 )

7. Правило 19 се отнася до обосноваването на възражението и предвижда: „1. Службата предоставя на възразяващата страна възможност да представи факти, доказателства и аргументи в подкрепа на възражението си или да допълни фактите, доказателствата и аргументите, които вече е подала съгласно правило 15, параграф 3, в определен от Службата срок, който е поне два месеца, считано от датата, на която се предвижда да започне производството по възражението в съответствие с правило 18, параграф 1. 2. В рамките на срока, посочен в параграф 1, възразяващата страна също така трябва да подаде доказателство за съществуване, валидност и обхват на [защита] на по-ранна марка и по-ранно право, както и доказателство, доказващо нейното право да подаде възражение. По-специално възразяващата страна трябва да предостави следните доказателства: […] г) ако възражението се основава на по-ранно право по смисъла на член 8, параграф 4 от [Регламент № 207/2009], доказателство за неговото придобиване, настоящо съществуване и обхват на [защита] на това право; […] 3. Информацията и доказателствата, посочени в параграфи 1 и 2, се предоставят на езика на производството или са придружени от превод. Преводът трябва да бъде предаден в срока, уточнен за подаване на оригиналния документ. 4. Службата няма да вземе предвид писмени [изявления] или документи или техни части, ако не са подадени или преведени на езика на производството в срока, посочен от Службата“.

8. Правило 20, параграф 2, което урежда разглеждането на възражението, гласи: „1. Ако до изтичането на периода, посочен в правило 19, параграф 1, възразяващата страна не е доказала съществуването, валидността и обхвата на защита на по-ранната марка или по-ранното право, както и своето право да подава възражение, възражението се отхвърля като неоснователно“.

9. Правило 50, параграф 1, трета алинея предвижда: „Когато обжалването е насочено срещу решение, взето от отдела [по споровете], [апелативният състав] ограничава разглеждането на обжалването до факти и доказателства, представени в сроковете, посочени от отдела [по споровете] в съответствие с регламента и настоящите правила, освен ако [апелативният състав] не реши, че трябва да бъдат взети предвид допълнителни или допълващи факти и доказателства съгласно член [76], параграф 2 от регламента“.

II. Обстоятелствата по спора

10. На 13 февруари 2012 г. ( 7 ) г‑н Коста Илиев подава до EUIPO заявка за регистрация на марка на Съюза за определени услуги от класове 35, 39 и 43 по Ницската спогодба ( 8 ). Фигуративният знак, чиято регистрация иска, е следният:

11. На 11 юли 2012 г.„Груп“ ООД подава на основание член 41 от Регламент № 207/2009 възражение срещу регистрацията на новия знак, като твърди, че е притежател на възпроизведената по-долу нерегистрирана фигуративна марка, която използва в България, Чешката република, Унгария, Полша и Словакия за услуги от клас 39:

12. „Груп“ ООД твърди, като представя множество документи в подкрепа на твърденията си, че от 2003 г. използва нерегистрираната марка за услуги по международен автобусен превоз при обслужването на редовна автобусна линия между София (България) и Прага (Чешката република).

13. С решение от 14 юни 2013 г. отделът по споровете отхвърля възражението на „Груп“ ООД, тъй като то не е посочило, нито е доказало приложимото национално право, по силата на което използването на заявената марка би следвало да бъде забранено в съответните държави членки.

14. Жалбата, която „Груп“ ООД подава срещу решението на отдела по споровете, е отхвърлена от четвърти апелативен състав ( 9 ), който по същество приема, че:

III. Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение

15. На 1 август 2014 г.„Груп“ ООД подава пред Общия съд жалба за отмяна на решението на апелативния състав. Посочва три основания за отмяна, а именно нарушения на член 76, параграф 1, член 76, параграф 2 и член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009.

16. С обжалваното съдебно решение, след като разглежда заедно тези три основания, Общият съд приема за основателни доводите на „Груп“ ООД. Тъй като жалбата се отнася до задължението на жалбоподателя да докаже съдържанието на българското законодателство в съответствие с правило 19, параграф 2, буква г) от Регламент № 2868/95, най-напред трябва да се изясни дали апелативният състав, пред който такива данни са представени за първи път, е можел да ги вземе предвид.

17. На първо място, според обжалваното съдебно решение правило 19, параграф 2, буква г) от Регламент № 2868/95 не изброява конкретно и изчерпателно документите, които трябва да бъдат представени в подкрепа на възражение, подадено на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. Това правило само напомня, без други уточнения, за задължението за представяне на доказателства за придобиването, настоящото съществуване и обхвата на защита на по-ранното право по смисъла на този член ( 11 ). Общият съд не приема, че апелативният състав е ограничен при упражняване на правото си на преценка по отношение на късно посочените факти и късно представените доказателства, закрепено в член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 ( 12 ).

18. На второ място, Общият съд отхвърля довода на EUIPO, че посочването на трите разпоредби от българското право не е допълнително доказателство (единственото, за което късното представяне би било допустимо), а изцяло ново. Според Общия съд това доказателство е част от доказателствата за придобиването, настоящото съществуване и обхвата на защита на нерегистрираната българска марка по смисъла на член 8, параграф 4.

19. При всяко положение Общият съд счита, че посочването на разпоредбите от българския правен ред се обхваща от член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009, на който „Груп“ ООД се позовава пред апелативния състав. Освен това, дори да се приеме, че посочването им не е достатъчно, за да се изпълни задължението за доказване на националното законодателство, апелативният състав все пак би трябвало да упражни правото си на преценка, но не го е направил ( 13 ).

20. Що се отнася до изпълнението на задължението за доказване на националното право в съответствие с правило 19, параграф 2, буква г) от Регламент № 2868/95, в обжалваното съдебно решение се констатира, че нито регламенти № 207/2009 и № 2868/95, нито съдебната практика уточняват по какъв начин трябва да се докаже неговото съдържание. От това Общият съд прави извода, че апелативният състав не е можел да изисква от възразяващата страна да представи извадка от Държавен вестник или от официалния български текст, по-специално след като език на производството пред EUIPO е английският. В това отношение приема, че за да се определи правилно кое е приложимото национално законодателство и да се позволи на заявителя на марката да упражни правото си на защита, също не е абсолютно необходимо текстът на закона да е от официален източник ( 14 ).

21. Като прилага по аналогия решение СХВП/National Lottery Commission ( 15 ), Общият съд посочва, че компетентните инстанции на EUIPO са тези, които следва да преценят тежестта и значението на представените доказателства за националното право. За целта те трябва да се информират служебно за това национално право, ако това е необходимо, за да преценят какви са условията за прилагане на относителното основание за отказ, и по-специално дали изтъкнатите факти действителното са настъпили или каква е доказателствената стойност на представените документи.

22. Ако изпитва съмнения относно точното възпроизвеждане, приложимостта и тълкуването на националното право, апелативният състав е длъжен да упражни правомощието си за проверка, като проучи по-задълбочено съдържанието и обхвата на посочените национални разпоредби, било служебно, било като прикани възразяващата страна да представи доказателства в подкрепа на представените от нея сведения за българското право ( 16 ).

23. Общият съд заключава, че апелативният състав не е можел, без да упражни правомощието си за проверка, да пренебрегне позоваването на член 12, алинея 6 от българския закон за марките, направено от възразяващата страна в жалбата ѝ пред този състав. Ето защо той отменя спорното решение и осъжда EUIPO и г‑н Илиев да понесат направените от тях съдебни разноски и съдебните разноски на „Груп“ ООД.

IV. Производството пред Съда и исканията на страните

24. Жалбата, по която е образувано настоящото производство, постъпва в секретариата на Съда на 19 септември 2016 г.„Груп“ ООД представя писмения си отговор на 23 януари 2017 г.

25. EUIPO моли Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да осъди „Груп“ ООД да заплати съдебните разноски. Последното от своя страна моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.

26. По искане на двете страни на основание член 76, параграф 1 от Процедурния правилник на 28 септември 2017 г. е проведено съдебно заседание, на което и двете се явяват.

V. По жалбата

А. По първото основание, а именно нарушение на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 50, параграф 1 от Регламент № 2868/95

1. Кратко представяне на твърденията на страните

27. EUIPO поддържа, на първо място, че Съдът ясно е определил какво е в тежест на възразяващата страна: тя не само трябва да изпълни двете посочени в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 условия, свързани с националното законодателство, но и да представи доказателства, установяващи съдържанието на това законодателство ( 17 ). Неизпълнението не можело да се санира пред апелативния състав, ако възразяващата страна не е представила навременно пред отдела по споровете някакви сведения за националното законодателство.

28. На второ място, EUIPO счита, че член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 50, параграф 1 от Регламент № 2868/95 се прилага единствено за представените за първи път пред апелативния състав факти и доказателства, които са допълнителни или допълващи спрямо вече представените във връзка със същото условие на член 8, параграф 4.

29. На трето място, счита, че Общият съд неправилно е приел, че всяко представяне на информация относно националното законодателство трябва да се смята за допълващо спрямо доказателствата, представени преди това във връзка с условията за прилагане на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009.

30. На четвърто място, в обжалваното съдебно решение Общият съд пропуснал да провери дали е налице достатъчно тясна връзка между сведенията за националното законодателство, представени пред апелативния състав, и тези, които са били навременно представени пред отдела по споровете. Ако липсва такава връзка, доказателството било „ново“, а не „допълнително“, нито „допълващо“.

31. „Груп“ ООД оспорва доводите на EUIPO, и по-специално това, че посочването на член 12, алинея 6 от българския закон за марките представлявало изцяло ново твърдение или доказателство и че този въпрос е единственият определящ за спора.

32. Счита, също както Общия съд, че правото на преценка по член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 може да се упражни, когато представените доказателства са реално от значение за изхода на спора и стадият на производството, в който са представени, и съпътстващите го обстоятелства допускат вземането им предвид.

33. Според „Груп“ ООД член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 изисква да се докаже не националното законодателство, а съдържанието на по-ранното право. Националният закон бил само един от елементите за установяването на валидно субективно право върху нерегистрирана марка, на което се основава възражението на притежателя на марката. Освен това Регламент № 2868/95 не посочвал с кои конкретно доказателства следва да се докаже съдържанието на националния закон, който урежда правата върху нерегистрирана марка.

34. Накрая, противно на поддържаното от EUIPO, „Груп“ ООД твърди, че упражняването от страна на апелативния състав на неговото право на преценка не би имало за последица накърняване на правото на защита на г‑н Илиев. Напротив, нарушени били правата на самото „Груп“ ООД, тъй като неговите твърдения останали необсъдени, въпреки че били изпълнени предпоставките на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009.

2. Анализ на основанието на жалбата

35. Според EUIPO, след като доказателствата за националното право били представени в производството за първи път пред апелативния състав, Общият съд трябвало да потвърди решението на този състав за отхвърляне на подадената пред него жалба, тъй като правото на преценка на апелативния състав не се отнасяло до новите доказателства ( 18 ).

36. Разглеждането на настоящата жалба по принцип би могло да се сведе до преценка на правната квалификация на доказателствата (за българското право), представени от „Груп“ ООД. Ако се подходи по този начин, би трябвало да се реши само дали те са „нови“, или пък „допълнителни“. След като им се даде съответната квалификация, би следвало да се прецени, в зависимост от тяхното естество, какви са правните последици за правото на преценка на апелативния състав.

37. Считам обаче, че поставеният проблем има по-широки измерения, които обосновават по-обстойна преценка. При разглеждането на функциите на апелативните състави трябва да се съобразят по-специално: i) положението на националното право в този вид производства, ii) границите на правото за преценка на късно представени доказателства и iii) въпросът кога дадено доказателство трябва да се счита за ново или за допълнително. Едва след като се отговори на тези въпроси, Съдът ще може правилно да се произнесе по жалбата на EUIPO.

а) Разглеждане на националното право в производствата по член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009

38. Когато Регламент № 207/2009 препраща към националното право, последното може да се превърне в ключов фактор, за да се реши например дали съществува относително основание за отказ да се регистрира заявената марка. Такъв е случаят с член 8, параграф 4 от този регламент, който допуска при разрешаването на спора да се вземе предвид както „законодателството на Общността“, така и „законодателството на държавата членка, което е приложимо за този знак [нерегистрирана марка или друг знак, използван/а в процеса на търговия с по-голям обхват от местния]“.

39. В тези случаи инстанциите на EUIPO са най-силно заинтересовани от това да не се стига до регистрация на знаци, които впоследствие успешно биха могли да бъдат оспорени в производство за обявяване на недействителност. Този обществен интерес обосновава вземането предвид на доказателства, които са представени извън съответния срок ( 19 ).

40. Съдът е постановил, че в производствата за обявяване на недействителност на основание член 53, параграф 2 от Регламент № 207/2009 е „задължение за заявителя да представи на СХВП не само доказателства, че отговаря на изискваните условия съгласно националното законодателство, чието прилагане иска, за да може да забрани използването на марка на Общността по силата на по-ранно право, но и доказателства, установяващи съдържанието на това законодателство“ ( 20 ).

41. Автоматичното пренасяне на тази съдебна практика към производствата по възражение, за каквото става дума тук, се сблъсква с известни трудности. Всъщност установените с тази съдебна практика изисквания произтичат от тълкуване на правило 37, буква б), подточка iii) от Регламента за прилагане ( 21 ), което изрично посочва националното право в смисъл на националното законодателство. За разлика от това, правило 19, параграф 2, буква г) от същия регламент изисква възражението, основано на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, да бъде подкрепено с доказателства за „придобиване[то], настоящо[то] съществуване и обхват[а] на [защита]“ на по-ранното право, на което се позовава възразяващата страна. В най-добрия случай тук става въпрос за скрита препратка към националното право в смисъл на „национално законодателство“.

42. Ето защо трябва да се има предвид правило 19, параграф 2, буква г) от Регламента за прилагане като процесуална разпоредба, която урежда конкретно какво е в тежест на възразяващата страна, която се позовава на нерегистрирана по-ранна марка (както е в случая).

43. Препратката в член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 към „законодателството на държавата членка, което е приложимо за този знак“, обаче налага да се изясни кой следва да докаже съществуването и съдържанието на това (национално) законодателство. Вярно е, че посоченото правило 19 не задължава възразяващата страна да доказва националното право, ако открие други средства за доказване на придобиването, съществуването и обхвата на защита на своята ползваща се с приоритет нерегистрирана марка. Ако обаче нейните права върху нерегистрирания знак (едно от които е правото да забрани използването на заявената от противната страна марка) се основават на националното законодателство, на което се позовава ( 22 ), тя трябва поне да допринесе за изясняването на съдържанието на това законодателство.

44. В тази хипотеза ще се приложат общите правила за доказването (който твърди, трябва да докаже), съдържащи се в член 76, параграф 1, второ изречение от Регламент № 207/2009. Що се отнася обаче до националното законодателство, този принцип трябва да бъде нюансиран.

45. Както вече посочих, най-малкото заради принципа на добра администрация EUIPO има интерес да не бъдат регистрирани знаци, които успешно биха могли да бъдат оспорени в производства за обявяване на недействителност. Като се има предвид значението на вземаното от тях решение, инстанциите на EUIPO не бива да пропускат да извършват пълна преценка, което в съответните случаи предполага задължение за служебно събиране на доказателства за националното право. Не може те да се превръщат просто в „състави за регистрация на предоставените от възразяващата страна данни за националното право“ ( 23 ), тоест не трябва „просто [да] валидира[т] националното право, така както е представено от искащия обявяване на недействителност“ ( 24 ).

46. Практиката на Съда в тази област може да се окачестви като противоречива. От една страна, се набляга на задължението на лицето, по чието искане е образувано съответното производство, да представи доказателства за използването или за съществуването, валидността и обхвата на защита на съответната марка ( 25 ). От друга страна, се подчертава, че EUIPO е длъжна служебно да установи какви са условията за прилагане и обхватът на посочените пред нея норми от националното право ( 26 ).

47. Считам, че по-подходящ за установяване на съдържанието на националното право, което предоставя защита на нерегистрирания знак, е вторият от двата набелязани подхода. Този подход е възприет в решение СХВП/National Lottery Commission ( 27 ), в което Съдът без заобикалки посочва, че „Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 20 от обжалваното решение е приел, че „след като СХВП може да се окаже длъжна да вземе предвид националното право на държавата членка, в която е закриляно по-ранното право, на което се основава искането за обявяване на недействителност, тя трябва служебно да се информира [ ( 28 )] по начин, които ѝ изглежда подходящ за целта, относно националното законодателство на съответната държава членка, ако тази информация е необходима, за да се преценят условията за прилагане на съответното основание за недействителност, и по-специално истинността на изтъкваните факти или доказателствената стойност на представените доказателства“.

48. Следователно инстанциите на EUIPO ( 29 ) трябва да се стремят да допълват доказателствата за националното право, така че преписката, въз основа на която ще се произнесат по възражението, да е възможно най-пълна с оглед на евентуално бъдещо оспорване на решението им. Освен това така се улеснява Общият съд при упражняване на неговото (контролно-решаващо) правомощие да тълкува националното право по силата на член 65, параграф 2 от Регламент № 207/2009 ( 30 ).

49. Това задължение не размества доказателствената тежест, която се носи от възразяващата страна. EUIPO ще пристъпва към служебно събиране на доказателства, когато разполага със сведения за националното право под формата било на твърдения за неговото съдържание, било на представени по преписката документи, за които се твърди, че имат доказателствена стойност ( 31 ), било включително на просто начало на доказателство ( 32 ).

50. Дали тези сведения са достатъчни, за да възникне задължение за служебно разглеждане на националното законодателство, ще зависи от обстоятелствата във всеки конкретен случай. Едно от тези обстоятелства е именно това, че сведенията относно националното право са представени на късен етап на производството по смисъла на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009. Друго такова обстоятелство би могло да бъде това, че двете страни знаят или би трябвало да знаят както езика на съответната държава членка, така и обсъжданото национално право, тъй като са с едно и също гражданство и най-вече тъй като спорът е възникнал в тази държава членка.

б) Късно представяне на доказателства пред апелативните състави

51. В параграф 1, първо изречение от член 76 от Регламент № 207/2009, за който EUIPO твърди, че е нарушен, е закрепен (общият) принцип на служебна проверка на фактите, който е приложим за всички инстанции на службата. Във второто изречение на същия параграф обаче е предвидено отклонение от този принцип за производствата „относно относителните основания за отказ на регистрация“, в които проверката се свежда до разглеждане на фактите, доказателствата и аргументите, както и на исканията, представени от страните Това ограничение е израз на принципа на забрана за произнасяне свръхпетитум, което не е изненадващо, тъй като става въпрос за производства inter partes, в които страните определят границите на спора ( 33 ).

52. На този фон член 76, параграф 2 въвежда изключение от правилото за недопустимост на фактите и доказателствата, които не са посочени или съответно представени навреме. Според този параграф EUIPO може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме ( 34 ).

53. В практиката си ( 35 ) Съдът неизменно тълкува член 76, параграф 2 в смисъл, че „при липса на разпоредба в обратния смисъл общото правило е, че представянето на факти и доказателства е възможно и след изтичане на сроковете, в които те следва да бъдат представени съгласно разпоредбите на Регламент № 207/2009, и че в никакъв случай не е забранено вземането предвид от EUIPO, включително от нейните апелативни състави, на късно посочени факти или късно представени доказателства“ ( 36 ).

54. Постоянна е и съдебната практика в смисъл, че предвид употребата на глагола „може“ разглежданата разпоредба предоставя на EUIPO широко право на преценка — при упражняване на което винаги трябва да се мотивира — за да реши във всеки конкретен случай дали трябва да вземе предвид късно представените доказателства ( 37 ).

55. Що се отнася до упражняването на това право на преценка в производствата по възражение, същата съдебна практика приема, че то е оправдано, когато Службата счита, от една страна, че на пръв поглед късно посочените факти и късно представените доказателства могат да бъдат реално от значение за изхода на производството по възражение и от друга страна, че стадият на производството, в който те са късно посочени, съответно представени, и съпътстващите го обстоятелства допускат това ( 38 ).

56. В решение на Съда, постановено след обжалваното съдебно решение, е поставено ограничение ( 39 ) на това право на преценка. По дело EUIPO/Grau Ferrer правило 50, параграф 1, трета алинея от Регламента за прилагане е тълкувано в смисъл, че в производствата по възражение обхватът на правото на преценка не следва да се разширява, така че то да обхваща и новите доказателства, тъй като в посочената разпоредба се говори само за допълнителни или допълващи доказателства ( 40 ).

57. В голямата си част жалбата на EUIPO ( 41 ) е основана на това направено в съдебната практика уточнение. Аз обаче считам, че не трябва да се сравняват проблеми, които са различни: a) жалбата по дело EUIPO/Grau Ferrer се отнася до доказването на съществуването и валидността на национална марка ( 42 ), докато б) в настоящия случай става въпрос за доказване на националното законодателство с произтичащите от това разлики.

58. Всъщност не може в този контекст националното право, което е приложимо на основание на Регламент № 207/2009, да се счита просто за факт, най-малкото тъй като в съответствие с член 65, параграф 2 от този регламент тълкуването му от инстанциите на EUIPO подлежи на пълен контрол за законосъобразност от страна на Общия съд, който служебно може да установява съдържанието и условията за прилагане на това право ( 43 ). На тази двойственост ще се спра по-нататък.

в) Ново, допълнително или допълващо доказателство

59. В жалбата си EUIPO твърди, че за да се приемат допълващи доказателства за националното законодателство, е необходимо преди това да са представени в срок други доказателства за това законодателство. В случая това не било изпълнено, тъй като „Груп“ ООД представило сведенията относно българското право едва пред апелативния състав (а не пред отдела по споровете, който е предишната инстанция).

60. Зановото ( 44 ) доказателство в смисъла, който ни интересува, са присъщи липсата на връзка с друг представен преди това документ и късното представяне. Обратно, допълващото или допълнително доказателство се прибавя към други, вече представени в срок доказателства.

61. Това разграничение, както и последиците във връзка с всяка категория доказателства се извеждат от практиката на Съда: „Службата е длъжна служебно да отхвърли възражението, когато в определения от нея срок не е представено никакво доказателство за използването на съответната марка. За сметка на това, когато в определения от Службата срок са представени доказателства, е възможно представянето на допълващи доказателства (вж. в този смисъл решение от 18 юли 2013 г., New Yorker SHK Jeans/СХВП, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, т. 28 и 30)“ ( 45 ).

62. В този контекст съдържанието на националното право съчетава фактически елементи (изисква се този, който се позовава на това право, да изложи твърдения и да представи поне начало на доказателство за него) с чисто правни елементи (Общият съд и евентуално Съдът трябва да преценят дали това съдържание е тълкувано правилно или неправилно от инстанциите на EUIPO).

63. Именно тази симбиоза изисква инстанциите на EUIPO да бъдат активни при установяването на смисъла и обхвата на националните разпоредби, ако изложените пред тях твърдения във връзка с тези разпоредби са такива, че може да се говори за начало на доказателство. Тези твърдения, подкрепени с минимален брой документи, ще позволят представените впоследствие пред апелативните състави доказателства да бъдат квалифицирани като допълващи или допълнителни, а не като нови.

64. Следва обаче да си зададем въпроса дали е подходящо доказателствата за националното право да бъдат квалифицирани по един от посочените начини в случай като разглеждания, в който двете страни са с едно и също гражданство, за тях се прилага един и същ национален правен ред и са отнесли пред EUIPO спор, който е започнал още в тяхната страна, а именно България.

г) Прилагане към разглеждания случай на вече дадените насоки за тълкуване

65. В точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че трите разпоредби от българското право, посочени от „Груп“ ООД пред апелативния състав, не са ново доказателство, тъй като са част от доказателствата за придобиването, настоящото съществуване и обхвата на защита на нерегистрираната българска марка, посочена във възражението ( 46 ).

66. Тази преценка на естеството на доказателствата представлява правна квалификация и като такава подлежи на контрол от Съда при обжалване ( 47 ). В това отношение се налагат няколко уточнения.

67. На първо място, точка 27 от решение Grau Ferrer трябва да се разглежда заедно с предходната точка 26, от която следва, че това дело се е отнасяло до доказателства за използването, пълната липса на каквито е принудила EUIPO служебно да отхвърли възражението ( 48 ). Следователно в онзи случай възразяващата страна не е била представила пред отдела по споровете доказателства за съществуването на марката, на която частично се е основавало възражението. Обратно, в настоящия случай спорът не е дали има, независимо доколко убедителни, доказателства за използването на противопоставената нерегистрирана марка в частност в България.

68. При тези обстоятелства представеното пред апелативния състав доказателство за българското право допълва правния аспект на придобиването, съществуването и (най-вече) обхвата на защита на нерегистрираната марка в съответствие с правило 19, параграф 2, буква г) от Регламента за прилагане. Ето защо от тази гледна точка Общият съд правилно е квалифицирал доказателствата като допълнителни.

69. На второ място, от точка 35 от обжалваното съдебно решение следва, че „Груп“ ООД не е представило пред отдела по споровете нито едно доказателство за приложимото национално законодателство. В съдебното заседание се изясни, че член 12, алинея 6 от българския закон за марките е изрично споменат за първи път пред апелативния състав ( 49 ).

70. Въпреки това, на трето място, не може да се пренебрегне обстоятелството, че както заявителят на новата марка, така и „Груп“ ООД са от България и се представляват от специалисти, за които би трябвало да се предполага, че познават националното си право, по-специално в областта на защитата на нерегистрираните марки. Противно на това, което поддържа EUIPO, в този контекст не може да се стигне до накърняване на правото на защита, нито до правна несигурност ( 50 ).

71. Нещо повече, не се установява в производството пред отдела по споровете двете страни да са имали съмнения относно съдържанието на приложимото за тях национално право. Заявителят на новия знак (г‑н Илиев), който е български гражданин, е бил защитаван от български адвокати пред български съдилища, като се е позовавал на българското право, преди да прехвърли спора пред EUIPO с подаването на заявка за регистрация на марка на Съюза. При това положение „Груп“ ООД е имало основание да смята, че доказателствената тежест, която носи във връзка с подаденото от него възражение, обхваща само относимите факти (тоест използването на по-ранния нерегистриран знак в процеса на търговия с обхват, който не е просто местен), но не и националното право, чието съдържание не е изглеждало спорно. Как обаче стои този въпрос за EUIPO?

72. Службата заема особено становище във връзка с националното право в производствата по възражение на основание член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009. Изтъкнатата българска национална разпоредба е посочена в таблицата с националните права, която EUIPO публикува в своите Насоки за проверка на марките на Европейския съюз (по-конкретно в главата, посветена на подаването на възражение на основание на посочения член) ( 51 ). Като се има предвид това обстоятелство и предходните спорове между заявителя и възразяващата страна, е разбираемо, че последната не се е чувствала длъжна да изложи по-подробно пред отдела по споровете националните разпоредби, които вече фигурират в Насоките.

73. При тези конкретни обстоятелства отделът по споровете е можел лесно да изиска от възразяващата страна разяснения относно националното право, без с това да наруши принципа на равните процесуални възможности, при положение че другата страна е можела впоследствие да изложи каквото намери за добре в това отношение. Нищо не е забранявало на този отдел на EUIPO, ако е изпитвал съмнения относно приложимостта и тълкуването на посоченото национално право, да разпореди например събиране на доказателства на основание член 78, параграф 1 от Регламент № 207/2009 ( 52 ), упражнявайки правомощието си за проверка, както посочва Общият съд ( 53 ).

74. Накрая, да се изисква, както, изглежда, EUIPO смята за нужно, още от първия момент в производството по възражение да се представят доказателства за всички и за всяка от предпоставките на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009, би довело до прекален формализъм, противоречащ на целта за избягване на регистрацията на марки, които впоследствие могат да бъдат обявени за недействителни. Освен това подобно изискване би свело до минимум свободата на преценка по отношение на приемането на късно представени доказателства, която по думите на самия Съд представлява „общо правило“ ( 54 ).

75. В обобщение считам, че има достатъчно основания доказателствата за трите посочени пред апелативния състав разпоредби от българското право да се считат за допълващи спрямо останалите доказателства, представени пред отдела по споровете. Ето защо в обжалваното съдебно решение не се установява никаква грешка при прилагане на правото във връзка с правило 50 от Регламента за прилагане. Напротив, Общият съд правилно е приел, че посочването на българското право пред апелативния състав е допълнително, а не ново ( 55 ).

76. Оттук следва, че Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото и като е приел: a) че в разглеждания случай не е уместно „апелативният състав [да е] ограничен при упражняване на правото си на преценка относно възможността да вземе предвид късно посочените факти и късно представените доказателства“, извод, който EUIPO не е оспорила при обжалването ( 56 ), и б) че апелативният състав „неправилно не е упражнил право на преценка, въпреки че е разполагал с такова, и не е обосновал съответно отказа си да вземе предвид направеното пред него позоваване на българското право. С това апелативният състав е нарушил член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 и правило 50, параграф 1, трета алинея от Регламент № 2868/95“ ( 57 ).

77. Следователно не може да се приеме, че е налице първото посочено в жалбата основание за отмяна.

Б. По второто основание, а именно нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 19, параграф 2 от Регламента за прилагане

1. Кратко представяне на становищата на страните

78. Във връзка с второто основание на жалбата EUIPO поддържа, че с обжалваното съдебно решение е нарушено правило 19, параграф 2, буква г) от Регламента за прилагане, доколкото е прието, че няма формални изисквания във връзка с доказването на националното законодателство. Добавя, че спазването на правото на защита в производствата inter partes изисква да се съблюдава известен формализъм.

79. Така, с оглед на принципа на „паралелност на формата“, изискванията във връзка с доказването на регистрацията на марка, съдържащи се в правило 19, параграф 2, буква a), подточка ii) от Регламент № 2868/95, трябвало да се прилагат по аналогия към доказването на разпоредбите от националното законодателство, които придават правно действие на нерегистрираните марки.

80. „Груп“ ООД оспорва твърдението за такава приложимост по аналогия, като поддържа, че както хипотезата по правило 19, параграф 2, буква а) от Регламента за прилагане, така и хипотезите по останалите букви на този параграф се различават по отношение на изискваните доказателствени средства според изтъкнатото във възражението по-ранно субективно право. Посоченото правило не въвеждало единно изискване за формата на доказване в различните случаи (регистрирана, заявена, общоизвестна, ползваща се с репутация, нерегистрирана и включително регистрирана с цел измама национална марка).

81. При всяко положение правило 19, параграф 2, буква г) не задължавало възразяващата страна да предостави на инстанциите на EUIPO копие от официален текст на посоченото от нея национално законодателство на оригиналния език. Службата разполагала с право на проверка и верификация на националния закон, за да установи точното му съдържание.

2. Анализ на основанието на жалбата

82. Така както е формулирано от EUIPO, второто основание на жалбата ми се струва неубедително.

83. На първо място, що се отнася до сравнението с доказателствените средства, изисквани в случаите на регистрирани марки (правило 19, параграф 2, буква a), подточка ii) от Регламента за прилагане), споделям становището на „Груп“ ООД: законодателят е съобразил писмените доказателства с вида на субективното право, което се изтъква във всяка от хипотезите.

84. Така за регистрираните марки изглежда логично, че е поставил изискване за представяне на удостоверения за регистрация и други удостоверения, каквито в общия случай се издават при регистрацията и чиято доказателствена стойност е извън всякакво съмнение. Следва да се счита, че притежателят на регистрирана марка ще разполага с такива удостоверения, ако е положил обичайната грижа, или че ще може да се снабди с тях без особени затруднения.

85. По същата логика, когато възразяващата страна се позовава на регистрирана марка, която се ползва с репутация (правило 19, параграф 2, буква в), от нея се изискват същите удостоверения, както и „доказателство, показващо, че тази марка има репутация“. Няма ограничения всеки притежател на марка да докаже твърдяната репутация със средствата, които намира за подходящи, като не е необходимо те да са официални документи.

86. Същият подход е следван по отношение на доказателствата, изисквани в случаите на нерегистрирани марки. Тъй като по естеството си тези знаци не са официално отразени в регистри, е обяснимо, че средствата за доказване на използването им и на свързаните с него права са описани по-общо именно за да се избегне прекален формализъм в област, където той няма място.

87. Извън това доказателствата, които трябва да представи притежателят на нерегистриран знак, когато възразява срещу регистрацията на нова марка, са свързани основно със субективното право, на което той се позовава. Придобиването, настоящото съществуване и обхватът на защита на посочените нерегистрирани марки биха могли да бъдат доказани, ако по силата на националните разпоредби (евентуално по силата на разпоредбите от правото на Съюза, което не е така в случая) на притежателите им се признава приоритетно право да използват съответния знак и да забранят използването на по-скорошните знаци.

88. Следователно налагането на формализъм по отношение на доказателствените средства в хипотеза, в която в нормативния акт умишлено (и според мен — удачно) е направен изборът да се предостави известна свобода, би било равносилно на пренаписване на текста на Регламента за прилагане в смисъл, който не съответства на волята на законодателя на Съюза.

89. На второ място, изискването за представяне на превод на посочените във възражението национални разпоредби по принцип би било допустимо, ако противната страна (тоест заявителят на марката) не е в състояние да ги разбере. Достатъчно е обаче да се припомни, че в разглеждания случай заявителят — г‑н Илиев, също е български гражданин и в нито един момент не е констатирано, че той не владее езика на тази държава членка.

90. На трето място, прекалено неестествено е да се търси паралелност на формалните изисквания спрямо член 94, буква б) от Процедурния правилник на Съда, с който националните съдилища се приканват да включват в преюдициалните запитвания не само отправените до Съда въпроси, но и съдържанието на приложимите в случая национални разпоредби и ако е необходимо — релевантната национална съдебна практика. Тези документи служат на Съда, за да може по-добре да разбере поставения от националния съдия правен въпрос, което е абсолютно необходимо за постановяването на решение за тълкуване на определен нормативен акт, което има действие спрямо всички.

91. Очевидна е липсата на каквото и да било сходство с производствата по възражения срещу регистрацията на марка. В тези производства доказателствата или твърденията за националното право се представят в подкрепа на субективно право, което се противопоставя на субективното право на противната страна в рамките на административно производство inter partes, решението по което ще има действие само между страните. Почти излишно е да се посочва, че правосъдната функция, осъществявана от Съда при произнасянето по преюдициални въпроси, не е съпоставима с функцията на инстанциите на EUIPO.

92. Ето защо не откривам в обжалваното съдебно решение да е допуснато каквото и да било нарушение на член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009 във връзка с правило 19, параграф 2 от Регламента за прилагане, като е прието, по-специално в точки 69, 70 и 81, че не съществуват формални изисквания по отношение на доказването на националното законодателство.

93. Следователно не се установява да е налице второто посочено в жалбата основание за отмяна, поради което — като се има предвид, че не беше установено и първото основание — жалбата следва да бъде отхвърлена изцяло.

94. В съответствие с член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда EUIPO следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, след като е загубила делото и „Груп“ ООД е направило искане в тази смисъл.

VI. Заключение

95. По изложените съображения предлагам на Съда: 1) да отхвърли жалбата; 2) да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски по настоящото производство.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) Регламент на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1).

( 3 ) Решение от 29 юни 2016 г., Груп ООД/EUIPO — Илиев (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU:T:2016:371), наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.

( 4 ) Последната редакция на този акт, а именно Регламент (ЕС) 2017/1001 [от 14 април 2017 г., ОВ L 154, 2017 г., стр. 1], която ratione temporis не е приложима в разглеждания случай, е следствие от измененията, направени с Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за изменение на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета относно марката на Общността и Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността и за отмяна на Регламент (ЕО) № 2869/95 на Комисията относно таксите, събирани от Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайн) (ОВ L 341, 2015 г., стр. 21).

( 5 ) [Бележката под линия е без значение за текста на български език.]

( 6 ) Регламент (ЕО) на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189, наричан по-нататък също „Регламентът за прилагане “), последно изменен с Регламент 2015/2424, цитиран в бележка под линия 4.

( 7 ) Бюлетин на марките на Общността № 72/2012 от 16 април 2012 г.

( 8 ) Относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година, ревизирана и изменена.

( 9 ) Решение от 2 юни 2014 г. (преписка R 1587/2013‑4), наричано по-нататък „спорното решение“.

( 10 ) Наричан по-нататък „българският закон за марките“.

( 11 ) Вж. точки 52—56 от обжалваното съдебно решение.

( 12 ) Цитира решение от 3 октомври 2013 г., Rintisch/СХВП (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), като подчертава, че в това решение Съдът приема, че апелативният състав трябва да се ограничи в упражняването на правото си на преценка, когато документите, които трябва да се представят в подкрепа на възражението, са изброени конкретно и изчерпателно в правило 19, параграф 2, буква a), подточка ii) от Регламент № 2868/95. Приема, че в разглеждания случай това не е така, като се има предвид текстът на правило 19, параграф 2, буква г) от този регламент.

( 13 ) Точки 57—61 от обжалваното съдебно решение

( 14 ) Точки 69 и 70 от обжалваното съдебно решение.

( 15 ) Решение от 27 март 2014 г. (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) Точки 77—82 от обжалваното съдебно решение

( 17 ) В това отношение цитира решение от 5 юли 2011 г., Edwin/EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 50).

( 18 ) В този контекст цитира решение от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, т. 27), постановено след обжалваното в настоящото производство съдебно решение.

( 19 ) Вж. в този смисъл решение от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 48).

( 20 ) Решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 50).

( 21 ) Пак там, точка 49. Посоченото правило гласи следното: „Искането до [EUIPO] за отмяна или за обявяване на недействителност на марка […] съдържа следните данни: […] б) по отношение на основанията, на които се позовава искането: […] iii) в случай на искане по силата на член 52, параграф 2 от регламента, описание на правото, на което се основава ис[ка]нето за обявяване на недействителност, и доказателства, че заявителят е притежател на по-ранно право, както е посочено в член 52, параграф 2 от регламента или че е [оправомощен] по силата на приложимото национално законодателство да отстоява това право“ (курсивът е мой).

( 22 ) Условия за прилагане на буква a) и съответно на буква б) от член 8, параграф 4 от Регламент № 207/2009.

( 23 ) Цитирам заключението на генералния адвокат Bot по дело СХВП/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782, т. 94), като го адаптирам към производството по възражение.

( 24 ) Решение от 27 март 2014 г., СХВП/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, т. 43).

( 25 ) Вж. решения от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, т. 26 и 27) и от 18 юли 2013 г., New Yorker SHK Jeans/СХВП (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, т. 28 и 29).

( 26 ) Така в решение от 27 март 2014 г., СХВП/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, т. 41—44).

( 27 ) Пак там, точка 45.

( 28 ) Курсивът е мой.

( 29 ) По-специално апелативните състави, предвид изпълняваните от тях функции.

( 30 ) Решение от 5 април 2017 г., EUIPO/Szajner (С‑598/14 Р, EU:C:2017:265, т. 38 и цитираната съдебна практика).

( 31 ) Така приема, според мен правилно, Общият съд в редица свои решения. Вж. например решение от 2 март 2013 г., El Corte Inglés/СХВП — Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, т. 38—41).

( 32 ) В точка 62 от жалбата пред Съда EUIPO, изглежда, приема идеята, че начало на доказателство би било достатъчно.

( 33 ) Обратно, за да защити общия интерес, EUIPO ще трябва на основание на параграф 1 служебно да установи фактите, от които може да следва, че за знака, чиято регистрация се иска, е налице едно или повече от абсолютните основания за отказ по член 7 от Регламент № 207/2009. Вж. в този смисъл Bender, A. XI. Verfahren vor dem HABM. — In: Fezer, K.‑H. Handbuch der Markenpraxis — Band 1, Markenverfahrensrecht. C.H. Beck, München, 2007, р. 497.

( 34 ) Посочената възможност съществува във всички производства, включително тези, в които се разглеждат относителни основания за отказ, тъй като за разлика от параграф 1 не е предвидено никакво изключение в това отношение.

( 35 ) Вж. съдебната практика, обобщена от генералния адвокат Szpunar в заключението му по дело EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, т. 40—53).

( 36 ) Решение от 4 май 2017 г., Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, т. 55 и цитираната съдебна практика).

( 37 ) Пак там, т. 56 и цитираната съдебна практика.

( 38 ) Пак там, т. 59 и цитираната съдебна практика.

( 39 ) Съществува и друго ограничение, което обаче е свързано с правило 19, параграф 2, буква a), подточка ii) от Регламента за прилагане, поради което е без значение в настоящото производство по обжалване: според Съда трябва да се презумира, че още преди да подаде възражение, възразяващата страна знае какви точно документи трябва да се представят в подкрепа на възражението, тъй като посоченото правило ги изброява конкретно и изчерпателно. В този случай правото на преценка трябва да е ограничено, като късно представените доказателства се допускат само ако обстоятелствата оправдават забавата на жалбоподателя при представянето им (решение от 3 октомври 2013 г., Rintisch/СХВП, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, т. 39).

( 40 ) Решение от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (С‑597/14 Р, EU:C:2016:579, т. 27).

( 41 ) В точки 48—53 от жалбата.

( 42 ) Така следва от точка 10 от решение от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (С‑597/14 Р, EU:C:2016:579).

( 43 ) Заключение на генералния адвокат Kokott по дело EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, т. 54 и цитираната съдебна практика).

( 44 ) В решение от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, т. 27) представянето на „нови“ доказателства се приема за недопустимо, след като в точка 23 текстът на правило 50 на немски, испански и английски език (където се говори за „допълнителни или допълващи“ факти и доказателства) е сравнен с неговия текст на френски език (където се говори за „нови или допълващи“ доказателства и факти).

( 45 ) Решение от 21 юли 2016 г., EUIPO/Grau Ferrer (С‑597/14 Р, EU:C:2016:579, т. 26).

( 46 ) В тази точка от обжалваното съдебно решение Общият съд освен това препраща към друг пасаж (т. 35) от него, където се споменава за множество доказателства за използването на нерегистрирания знак.

( 47 ) Определение на Съда от 3 юни 2015 г., The Sunrider Corporation/СХВП (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, т. 56).

( 48 ) В самото решение се цитира друго — от 18 юли 2013 г., New Yorker SHK Jeans/СХВП (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, т. 28 и 30).

( 49 ) В съдебното заседание се установи, че пред отдела по споровете „Груп“ ООД само е поставило кръст в полето на съответния формуляр, отнасящо се до българското право, без да предостави повече уточнения за конкретните разпоредби, на които се позовава. Това обяснява както точка 4 от решението на апелативния състав, която гласи: „the table „national law“ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law“, така и решението на отдела по споровете, в параграф 3 от уводната част на което, под заглавието „The law governing the sign“, изрично е посочено: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the ‘Table with National Legislation’ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR“.

( 50 ) В точка 71 от жалбата EUIPO изтъква тези два довода в подкрепа на становището си, че още във фазата на възражението може да се изисква от възразяващата страна да представи възможно най-пълни доказателства за националното право, на което се позовава.

( 51 ) Вж. към настоящия момент EUIPO, Насоки за проверка на марките на Европейския съюз — Част В — Възражение — Раздел 4 — Права съгласно член 8, параграфи 4 и 4а от РМЕС [редакция от 1.8.2016 г.], стр. 40.

( 52 ) Понастоящем член 97 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 г. (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1).

( 53 ) Точка 81 от обжалваното съдебно решение.

( 54 ) Вж. т. 53 от настоящото заключение и цитираната съдебна практика.

( 55 ) Точка 57 от обжалваното съдебно решение.

( 56 ) Пак там, точка 56.

( 57 ) Пак там, точка 61.