BG Официален вестник на Европейския съюз C 59/3

Жалба, подадена на 14 ноември 2015 г. от National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), и др. срещу решението, постановено от Общия съд (седми състав) на 4 септември 2015 г. по дело T-577/12, NIOC и др./Съвет на Европейския съюз

(Дело C-595/15 P)

(2016/C 059/03)

Език на производството: френски

Страни

Жалбоподатели:

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) (Сингапур, Сингапур); National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs) (Лондон, Обединено кралство); Iran Fuel Conservation Organization (IFCO) (Техеран, Иран); Karoon Oil & Gas Production Co. (Ахваз, Иран); Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC) (Техеран); Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO) (Техеран); National Iranian Drilling Co. (NIDC) (Ахваз); South Zagros Oil & Gas Production Co. (Шираз, Иран); Maroun Oil & Gas Co. (Ахваз); Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC) (Хузестан, Иран); Gachsaran Oil & Gas Co. (Ахмед, Иран); Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC) (Омидие, Иран); Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC) (Хорамшахр, Иран); West Oil & Gas Production Co. (Керманшах, Иран); East Oil & Gas Production Co. (EOGPC) (Машхад, Иран); Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) (Техеран); Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (Бушер, Иран); и Iran Liquefied Natural Gas Co. (Техеран) (представител: адв. J.-M. Thouvenin)

Друга страна в производството:

Съвет на Европейския съюз

Искания на жалбоподателите

— да отмени решението от 4 септември 2015 на седми състав на Общия съд на Европейския съюз по дело T-577/12;

— да уважи исканията, които са представени пред Общия съд на Европейския съюз;

— да осъди ответника да заплати съдебните разноски в двете производства.

Основания и основни доводи

1 С първото основание за отмяна жалбоподателите твърдят, че Общият съд в точка 44 от решението си е допуснал грешка в прилагането на правото, като е приел, че с препращането към член 46, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 267/2012 (1), Регламент за изпълнение (ЕС) № 945/2012 на Съвета от 15 октомври 2012 г. (2) следва да се разглежда като ясно указващ, че неговото правно основание е именно този член 46, параграф 2.

2 С второто основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в прилагане на правото в точки 55 — 57 от обжалваното съдебно решение, които се свеждат до твърдението, съгласно което „от член 215, параграф 2 не произтича, че индивидуалните ограничителни мерки срещу физически или юридически лица, групи или недържавни образувания, трябва да се приемат по процедурата, предвидена в член 215, параграф 1, ДФЕС“. От една страна, член 215, параграф 1, разпоредба единствена от ДФЕС, отнасяща се до ограничителните мерки, ясно предвижда, че процедурата, приложима по отношение на такива мерки, е записаната в нея, и не предвижда друга процедура за това; от друга страна, член 291 ДФЕС е несъвместим с член 215, параграф 2, ДФЕС; при условията на евентуалност член 291, параграф 2, ДФЕС не може да се разглежда като разпоредба, която може да даде на Съвета допълнително правно основание към вече съдържащото се в член 215, параграф 2, ДФЕС, за приемане на ограничителни мерки; и накрая, и при условията на евентуалност, дори и да се приеме, че член 291, параграф 2, ДФЕС, може да даде на Съвета допълнително правно основание към съдържащото се в член 215, параграф 2, ДФЕС, за приемане на ограничителни мерки, използването на това правно основание в конкретния случай би било незаконосъобразно.

3 С третото основание, което е представено при условията на евентуалност, ако се приеме, че в рамките на една политика за въвеждане на ограничителни мерки от правна страна е възможно приемането на индивидуални ограничителни мерки, които първоначално са имали за основание член 215 ДФЕС, да бъде на основание член 291, параграф 2, ДФЕС на, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото, като е приел по същество в точки 75 — 83 от своето решение, че Съветът на Съюза, съгласно текста на член 291, параграф 2, „надлежно [е] обоснова[л]“ прилагането на тази дерогираща процедура, която е била единствената възможна в случая. От една страна, изискваната обосновка трябва да бъде изрична; от друга страна, дори и да се предположи, че на това изискване може да отговори и имплицитна обосновка, в случая това не е изпълнено, тъй като Общият съд е дал неправилно тълкуване на съответните текстове.

4 С четвъртото основание, което е представено при условията на евентуалност, ако се приеме, че в рамките на политика за приемане на ограничителни мерки, основана на член 215 ДФЕС, от правна страна е възможно приемането на индивидуални ограничителни мерки на основание член 291, параграф 2, ДФЕС, жалбоподателите поддържат, че Общият съд допуснал грешка в прилагането на правото, като в точка 87 от своето решение е приел, че член 46, параграф 2 от Регламент № 267/2012 „възлага на Съвета правомощието да изпълнява разпоредбите на член 23, параграфи 2 и 3 от посочения регламент“, което според него било достатъчно, за да се изпълни задължението за мотивиране по отношение на правното основание на тази разпоредба, което било член 291, параграф 2 , ДФЕС. Според жалбоподателите Общият съд е стигнал до този извод по пътя на юридически неправилно тълкуване на член 46, параграф 2, от Регламент № 267/2012.

5 С петото основание, което е представено при условията на евентуалност, ако бъде прието, че в рамките на политика за приемане на ограничителни мерки, основани на член 215 ДФЕС, от правна страна е възможно приемането на индивидуални ограничителни мерки на основание член 291, параграф 2, ДФЕС, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в точки 86-88 от своето решение, като е преценил, че задължението за мотивиране на правните актове на Съюза не задължава Съвета да посочи изрично, че Регламент № 267/2012 има за основание член 291, параграф 2 ДФЕС що се отнася до правното основание на член 46, параграф 2, от Регламент № 267/2012.

6 Със шестото основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото в точки 100 и 103, както и в точки 108 и 110, като е преценил, че спазването от въведени от Съюза ограничителни мерки на принципите на правна сигурност и на предвидимост на закона, от които произтича, че посочените мерки трябва да бъдат ясни и точни, е потвърдено от гледна точка на изведените в съдебната практика правила за еднакво тълкуване на актовете на Съюза, които изискват тези актове да бъдат тълкувани и прилагани в светлината на езиковите редакции, изготвени на другите официални езици.

7 Със седмото основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото в точка 134 от своето решение, като приел, че член 23, параграф 2, точка г) от Регламент № 267/2012 (спорният критерий) е в съответствие с принципите на правовата държава и по-общо с правото на Европейския съюз, тъй като той не бил „нито произволен, нито дискреционен“, и в точка 140 от своето решение, че „спорният критерий ограничава правото на преценка на Съвета, като въвежда обективни критерии и гарантира изискваната от правото на Съюза степен на предвидимост“. В това отношение жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка в прилагането на правото, като е тълкувал спорния критерий с позоваване на решението от 13 март 2012 г. Melli Bank/Съвет (C-380/09 P).

8 С осмото основание, изложено при условията на евентуалност, според жалбоподателите дори и да се приеме, че смисълът, който следва да се даде на понятието „свързани [лица и образувания]“, е смисълът, който му е дал Общият съд, следва да се направи констатацията, че в случая той е приложен неправилно.

(1) Регламент (ЕС) № 267/2012 на Съвета от 23 март 2012 година относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Регламент (ЕС) № 961/2010 (OB L 88, 24.3.2012 г., стр. 1).

(2) Регламент за изпълнение (ЕС) № 945/2012 на Съвета от 15 октомври 2012 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 267/2012 относно ограничителни мерки срещу Иран (OB L 282, 16.10.2012 г., стр. 16).