ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 4 февруари 2016 година ( 1 )

Дело C‑481/14

Jørn Hansson

срещу

Jungpflanzen Grünewald GmbH

(Преюдициално запитване, отправено от Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф, Германия)

„Преюдициално запитване — Интелектуална и индустриална собственост — Общностна правна закрила на сортовете растения — Нарушение — Регламент (ЕО) № 2100/94 — Член 94 — Справедливо възнаграждение — Поправяне на претърпените от титуляря вреди — Полза, извлечена от нарушителя — Член 97 — Допълнително прилагане на националното право — Директива 2004/48/ЕО — Член 2, параграф 1 — Приложно поле — Член 13 — Обезщетение за вреди — Фиксирано обезщетение — Хипотетично възнаграждение — Реализирана от нарушителя печалба — Член 14 — Възстановяване на съдебните разноски и други разходи“

I – Въведение

1. Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 94 от Регламент (ЕО) № 2100/94 на Съвета от 27 юли 1994 година относно правната закрила на Общността на сортовете растения ( 2 ), както и на член 13, параграф 1 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост ( 3 ).

2. Това запитване се вписва в рамките на спор между г‑н Hansson, който е титуляр на право на закрила на Общността на сорт растение за конкретен сорт маргаритки, и Jungpflanzen Grünewald GmbH (наричано по-нататък „Jungpflanzen Grünewald“) за поправяне на вредите, които г‑н Hansson твърди, че е претърпял в резултат от неразрешената продажба на този сорт.

3. Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) иска от Съда да се произнесе относно обхвата на вредите, за чието поправяне може да претендира титулярят, увреден от нарушаването на неговото право на общностна закрила на сорт растение, както и относно методите, които могат да се използват за оценяване на такива вреди и съответно за обезщетяването им.

II – Правна уредба

А – Регламент № 2100/94

4. Член 13, параграф 2 от Регламент № 2100/94 определя действията, които не могат да бъдат извършени без разрешение от титуляря на правото върху защитения сорт растение, сред които по-специално са производството, възпроизводството и пускането на пазара на защитения сорт.

5. Неразрешеното извършване на някое от тези действия съставлява нарушение по смисъла на член 94 от този регламент, който гласи: „1. Всяко лице, което: a) извърши, без да има право на това, едно от действията, предвидени в член 13, параграф 2, по отношение на сорт, който е предмет на правната закрила на Общността на сортовете растения; или б) не използва правилно дадено сортово наименование съгласно член 17, параграф 1, или не предостави информацията, необходима съгласно член 17, параграф 2; или в) използва, в нарушение на член 18, параграф 3, сортовото наименование на даден сорт, който е предмет на правната закрила на Общността на сортовете растения, или наименование, което може да бъде объркано със споменатото наименование, може да бъде предмет на съдебен иск от страна на титуляр[я] за прекратяване на това нарушение или за заплащане на справедливо възнаграждение или и за двете. 2. Всяко лице, което действа умишлено или поради небрежност, е длъжно да обезщети титуляр[я] за произтеклата вследствие на това вреда. В случай на лека небрежност, размерът на иска за обезщетение на титуляр[я] може да бъде намален според степента на тази небрежност, без обаче да бъде по-нисък от ползата, извлечена от извършителя на нарушението“.

6. Член 97 от посочения регламент е озаглавен „Допълнително прилагане на националното право в областта на нарушенията“ и гласи следното: „1. Ако извършителят на нарушението по смисъла на член 94 е извлякъл от това нарушение някаква полза в ущърб на титуляр[я] или на лице, оправомощено по лицензия, компетентните съдебни органи по смисъла на членове 101 или 102 прилагат собственото си национално законодателство, включително и разпоредби от международното частно право, по отношение на възстановяването на тези права. 2. Параграф 1 се прилага и за исковете, които могат да бъдат породени от извършването или неизвършването на някои действия, предвидени в член 95 през периода между публикуването на заявката за предоставяне на правна закрила на Общността на сортовете растения и решението по заявката. 3. Във всяко друго отношение действието на правната закрила на Общността на сортовете растения е определено изключително в съответствие с разпоредбите на настоящия регламент“.

7. По отношение на процесуалните правила съгласно член 103 от същия регламент се предвижда прилагането на разпоредбите на държавата членка на компетентния съд, които уреждат съответните национални права на собственост.

8. Съгласно член 107 от Регламент № 2100/94 „[д]ържавите членки взимат всички необходими мерки, за да гарантират, че същите разпоредби относно санкционирането на нарушения на националните права са приложими в случаите на нарушения на правната закрила на Общността на сортовете растения“.

Б – Директива 2004/48

9. Съгласно съображение 10 от Директива 2004/48 тя има за цел да „сближи [законодателствата] [на държавите членки], за да се гарантира висока, равностойна и еднаква степен на закрила [на интелектуалната собственост] във вътрешния пазар“.

10. В съображение 26 от тази директива се уточнява: „С цел да се обезщети вредата, понесена в резултат на нарушението, извършено от нарушител, който е предприел действие, знаейки или [можейки] при разумни основания да знае, че то ще доведе до такова нарушение, с размера на обезщетението, което се присъжда на притежателя на правата, следва да се отчетат всички необходими аспекти, като например загуби на печалби от страна на притежателя на правата или несправедливата печалба, получена от нарушителя, а когато е приложимо, всички морални щети, причинени на притежателя на правата. Като алтернатива, например когато би било трудно да се определи размерът на понесената действителна щета, размерът на обезщетението би могъл да се обвърже с такива елементи като лицензионните или авторските възнаграждения или хонорари, които биха били дължими, в случай че нарушителят е поискал официално разрешение да ползва въпросното право върху интелектуална собственост. Целта не е да се въвежда задължение [да се предвиди наказателно обезщетение], а да се даде възможност за обезщетение, което се основава на обективен критерий, като се вземат предвид извършените разноски от притежателя на правата, като например разходи за идентификация и проучване“.

11. Озаглавен „Обхват“, член 2, параграф 1 от тази директива гласи: „Без да се засягат средствата, които са или могат да бъдат предвидени в законодателството на Общността или в националното законодателство, доколкото тези средства могат да са по-благоприятни за притежателите на права, мерките, процедурите и средствата за защита, предвидени в настоящата директива, се прилагат в съответствие с член 3 за всички нарушения на права върху интелектуална собственост, както е предвидено в законодателството на Общността и/или в националното законодателство на съответната държава членка“.

12. Съгласно член 3, параграф 2 от същата директива мерките, процедурите и средствата за закрила, предвидени от държавите членки, трябва да бъдат „ефективни, пропорционални и разубеждаващи“.

13. Член 13 от Директива 2004/48 предвижда: „1. Държавите членки гарантират, че по заявление на увредената страна компетентните съдебни органи постановяват на нарушителя, който съзнателно или [можейки] при разумни основания да съзнава това е предприел действия, с които е нарушил права, да заплати на притежателя на правата обезщетение съобразно действителните вреди, понесени от последния в резултат на нарушението. Когато съдебните органи определят обезщетението: а) те вземат предвид всички приложими аспекти, като например отрицателните икономически последствия, включително пропусната печалба, които увредената страна е понесла, цялата несправедливо получена печалба от нарушителя, а когато е уместно, елементи, които са различни от стопанските фактори, като например моралната щета, причинена на притежателя на правото поради нарушението; или б) като алтернатива на посоченото в буква а) те могат, когато е уместно, да определят обезщетението като еднократна сума въз основа на следните елементи: най-малкото размера на лицензионните и авторските възнаграждения и хонорари, които биха били дължими, в случа[й] че нарушителят е поискал официално разрешение да ползва въпросното право върху интелектуална собственост. 2. Когато нарушителят несъзнателно или без разумни основания да е съзнавал това е предприел действия, с които е нарушил права, държавите членки могат да установят, че съдебните органи могат да постановят да се възстанови печалбата или платимото обезщетение, които могат предварително да бъдат установени“.

14. Съгласно член 14 от тази директива „[д]ържавите членки гарантират, че понесените от [спечелилата делото] страна разумни и пропорционални съдебни разноски и други разходи са за сметка на [загубилата делото] страна […] освен ако това не се позволява от съображения за справедливост“.

III – Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

15. Г‑н Hansson е титуляр на правото върху защитения в Общността сорт EU 4282, който носи наименованието „Lemon Symphony“ и е растение от вида южноафрикански маргаритки. Между 2002 г. и 2009 г. Jungpflanzen Grünewald продава без разрешението на последния цветя от този вид под наименованието „Summerdaisy’s Alexander“.

16. С твърдение, че е налице нарушение на защитения сорт, г‑н Hansson иска от Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) да забрани тази дейност в рамките на обезпечително производство. Както този съд, така и Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф), в качеството му на въззивна инстанция, отхвърлят искането, с мотива че г‑н Hansson не бил доказал в достатъчна степен нарушението. Той е осъден да заплати съдебните разноски по обезпечителните производства пред двете инстанции.

17. В последващото производство по същество Bundesgerichtshof (Федералният върховен съд) установява окончателно нарушението.

18. Впоследствие г‑н Hansson отново се обръща към Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) с искане за поправяне на вредите, които твърди, че е претърпял в резултат от това нарушение. На това основание той претендира за плащането на: — сума в размер на 66231,74 EUR, резултат от умножаването на лицензионните възнаграждения, предвидени по лицензионни споразумения за защитения сорт, по броя на екземплярите от растенията от този сорт, продадени от ответника в главното производство през 2002—2009 г., — сума в размер на 33115,89 EUR, равняваща се на половината от първата сума, като „свръхтакса за нарушението“, целяща да се вземат предвид обстоятелствата по случая и да се избегне вероятността от поставяне на нарушителя в по-благоприятно положение спрямо лицензополучателите, — сума в размер на 6067,35 EUR, като обезщетение за направените от него пътни разходи за консултации с адвоката му, както и за отделеното време за тези пътувания и за работата по случая, и — лихви за забава върху тези три суми.

19. Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) осъжда ответника в главното производство да заплати първата от тези суми, върху която да бъдат начислени лихви за забава. Тази юрисдикция обаче отказва да увеличи сумата със „свръхтакса за нарушението“, като приема, че такава свръхтакса има санкционен характер, непознат както на Регламент № 2100/94 и на Директива 2004/48, така и на националното право. Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) отхвърля и искането в частта относно възстановяването на другите разходи и обезщетението за отделеното от г‑н Hansson време. В това отношение тази юрисдикция посочва по-конкретно, че задълженията, изпълнени лично от правния субект за подготовката на делото за разглеждане по принцип не пораждат право на поемане на разноските нито в рамките на производството за определяне на съдебните разноски, нито на основание член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94.

20. Двете страни подават въззивни жалби срещу решението пред Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф). По същество те оспорват направената в първоинстанционното производство преценка на размера на сумата, която г‑н Hansson има право да получи по силата на член 94, параграфи 1 и 2 от този регламент.

21. Г‑н Hansson изтъква по-специално че Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) неправилно е изчислил справедливото възнаграждение по посочения параграф 1 от член 94 единствено въз основа на уговорената в рамките на лицензионните споразумения за защитения сорт обичайна лицензионна такса, макар че множество обстоятелства обосновавали възможността за увеличаване на тази лицензионна такса със свръхтакса. При условията на евентуалност г‑н Hansson поддържа, че съгласно параграф 2 от тази разпоредба има право не само на плащането на справедливо възнаграждение, определено въз основа на тази лицензионна такса, но и на възстановяване на ползата, извлечена от нарушителя, която възлиза на 66703,14 EUR.

22. Jungpflanzen Grünewald от своя страна оспорва обичайния характер на ставките на лицензионните такси, въз основа на които първоинстанционната юрисдикция е изчислила справедливото възнаграждение по смисъла на член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94. Освен това в отговор на изтъкнатите от ищеца в главното производство доводи в подкрепа на въззивната му жалба Jungpflanzen Grünewald твърди, че за целите на изчисляването на това справедливо възнаграждение запитващата юрисдикция не може да увеличава обичайната такса за лицензираното производство с фиксирана свръхтакса. То оспорва и определен брой обстоятелства, изтъкнати от г‑н Hansson в подкрепа на искането му за увеличение на посочената такса.

23. Ответникът в главното производство поддържа по-нататък, че е извършил нарушението, без да проявява недобросъвестност, или е допуснал най-много само лека небрежност. Запитващата юрисдикция обаче уточнява, че приема, че той е действал недобросъвестно.

24. При тези обстоятелства Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) „Когато се определя „справедливото възнаграждение“, което нарушителят следва да заплати на титуляря на закрила на Общността на сортовете растения съгласно член 94, параграф 1, буква а) от Регламент № 2100/94, защото е извършил действията, посочени в член 13, параграф 2 от него, без да има право на това, при което се взема предвид обичайната такса, която се дължи в същата област съгласно обичайните за пазара лицензии за посочените в член 13, параграф 2 от [Регламент № 2100/94] действия, трябва ли то винаги да се увеличава с фиксирана „свръхтакса заради нарушението“? Произтича ли този извод от член 13, параграф 1, второ изречение от Директива 2004/48[…]? 2) Когато се определя „справедливото възнаграждение“, което нарушителят следва да заплати на титуляря на закрила на Общността на сортовете растения съгласно член 94, параграф 1, буква а) от Регламент № 2100/94, защото е извършил действията, посочени в член 13, параграф 2 от него, без да има право на това, при което се взема предвид обичайната такса, която се дължи в същата област съгласно обичайните за пазара лицензии за посочените в член 13, параграф 2 от [Регламент № 2100/94] действия, трябва ли в конкретния случай като основания за увеличаване на това възнаграждение да се вземат предвид и следните съображения или обстоятелства: а) обстоятелството, че в меродавния период поради особените си свойства разглежданият сорт, предмет на нарушението, е в позицията на единствен на пазара, при положение че обичайната за пазара лицензионна такса е определена въз основа на лицензионни договори и плащания, отнасящи се до разглеждания сорт? Ако в конкретния случай това обстоятелство трябва да бъде взето предвид: Допуска ли се увеличаване на възнаграждението само ако признаците, на които се дължат позициите на разглеждания сорт като единствен на пазара, са включени в описанието на сорта? б) обстоятелството, че към момента на въвеждането на сорта на нарушителя на пазара разглежданият сорт вече е имал голям пазарен успех, поради което нарушителят си е спестил разходи за самостоятелно въвеждане на своя сорт на пазара, при положение че обичайната за пазара лицензионна такса е определена въз основа на лицензионни договори и плащания, отнасящи се до разглежданият сорт; в) обстоятелството, че във времеви аспект и предвид броя на продадените екземпляри мащабът на нарушението на правото върху разглеждания сорт е над средния; г) съображението, че нарушителят — за разлика от лицензополучателите — няма причина да се опасява от това, че заплаща лицензионната такса (и няма да може да изиска връщането ѝ), макар че впоследствие правната закрила на разглеждания сорт може да бъде обявена за нищожна предвид подаденото искане в този смисъл; д) обстоятелството, че за разлика от обичайното за лицензополучателите, нарушителят не е бил длъжен да се разплаща на всяко тримесечие; е) съображението, че титулярят на правото върху защитения сорт носи инфлационния риск, което има и практически последици, тъй като той вече дълго време е принуден да брани правата си; ж) съображението, че тъй като е принуден да брани правата си, титулярят на правото върху защитения сорт не може да планира приходите си от разглеждания сорт, докато това е възможно, когато получава приходи от предоставянето на лицензии за разглеждания сорт; з) съображението, че при нарушаване на правото му върху разглеждания сорт титулярят на правото върху защитения сорт носи както общия присъщ на съдебния процес риск, така и риска в крайна сметка да не успее да събере напълно вземанията си от нарушителя; и) съображението, че при нарушаване на правото му върху разглеждания сорт в резултат от едностранните действия на нарушителя титулярят на правото върху защитения сорт се оказва лишен от свободата да прецени дали изобщо иска да разреши използването на разглеждания сорт от нарушителя? 3) Когато се определя „справедливото възнаграждение“, което нарушителят следва да заплати на титуляря на закрила на Общността на сортовете растения съгласно член 94, параграф 1, буква а) от Регламент № 2100/94, защото е извършил действията, посочени в член 13, параграф 2 от него, без да има право на това, трябва ли да се допусне и олихвяване на дължимото на година възнаграждение по обичайния лихвен процент за забава, след като може да се приеме, че всеки разумен търговец би уговорил подобна лихва? 4) Когато се изчислява обезщетението за „произтеклата вследствие на [нарушението] вреда“, което нарушителят следва да заплати на титуляря на закрила на Общността на сортовете растения съгласно член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94, защото е извършил действията, посочени в член 13, параграф 2 от него, без да има право на това, трябва ли изчислението да се прави въз основа на обичайната такса, която се дължи в същата област съгласно обичайните за пазара лицензии за посочените в член 13, параграф 2 от Регламента действия? 5) При утвърдителен отговор на четвъртия въпрос: a) Когато обезщетението за „произтеклата вследствие на [нарушението] вреда“ се изчислява въз основа на обичайната за пазара лицензия съгласно член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94, трябва ли в конкретния случай като основания за присъждане на допълнителна сума над обичайната за пазара лицензионна такса да се вземат предвид съображенията и обстоятелствата, посочени в букви а)—и) от втория въпрос, и/или обстоятелството, че поради необходимостта да брани правата си титулярят е бил принуден лично да отдели — в обичайната степен — време за проучване на нарушението и за работа по случая, а също и да възложи на други лица — в обичайната за такива случаи степен — работа по проучване на нарушението? б) Когато обезщетението за „произтеклата вследствие на [нарушението] вреда“ се изчислява въз основа на обичайната за пазара лицензия съгласно член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94, трябва ли то винаги да се увеличава с фиксирана „свръхтакса заради нарушението“? Произтича ли този извод от член 13, параграф 1, второ изречение от Директива 2004/48? в) Когато обезщетението за „произтеклата вследствие на [нарушението] вреда“ се изчислява въз основа на обичайната за пазара лицензия съгласно член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94, трябва ли да се допусне олихвяване на дължимото на година възнаграждение по обичайния лихвен процент за забава, след като може да се приеме, че всеки разумен търговец би уговорил подобна лихва? 6) Трябва ли член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94 да се тълкува в смисъл, че печалбата на нарушителя съставлява „произтекла вследствие на [нарушението] вреда“ по смисъла на тази разпоредба, обезщетение за която може да се иска в допълнение към справедливото възнаграждение по член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94, или компенсацията в размер на печалбата на нарушителя, която се дължи по член 94, параграф 2, първо изречение от Регламент № 2100/94 в случай на виновно поведение, се дължи само алтернативно на справедливото възнаграждение по член 94, параграф 1? 7) Съвместими ли са с правото на обезщетение за вреди по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 националните разпоредби, съгласно които титулярят на правото върху защитения сорт, в тежест на когото с влязло в сила решение са възложени разноските по производството за постановяване на привременни мерки във връзка с нарушение на правото върху защитения сорт, не може да претендира материално право да му бъдат възстановени тези разноски, въпреки че е спечелил последвалото дело по иска относно същото нарушение? 8) Съвместими ли са с правото на обезщетение за вреди по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 националните разпоредби, съгласно които извън тесните граници на процедурата за определяне на съдебните разноски увреденото лице не може да търси компенсация за понесената от него загуба на време за направените извънсъдебни и съдебни постъпки с цел да изиска поправяне на претърпените вреди, освен ако понесената загуба на време не надхвърля рамките на обичайното?“.

25. Г‑н Hansson, Jungpflanzen Grünewald и Европейската комисия представят писмени становища и се явяват на проведеното на 12 ноември 2015 г. съдебно заседание.

IV – Анализ

А – Предварителни бележки

26. Настоящото дело е повод, от една страна, Съдът да изясни взаимната връзка между параграфи 1 и 2 от член 94 от Регламент № 2100/94, който модулира обхвата на правото на обезщетение на титуляря на право на общностна закрила на растителен сорт, който е увреден от нарушение, в зависимост от умишления (или поради небрежност) характер на нарушението. От друга страна, настоящото делото предлага възможност на Съда да направи някои уточнения относно методите, които следва да се използват за изчисляването на размера на такова обезщетение.

27. Вместо въведение най-напред ще уточня общата цел на член 94 от посочения регламент, както и конкретните цели на параграфи 1 и 2 от тази разпоредба. По-нататък, за да се очертае по-добре обхватът на въпросите на запитващата юрисдикция, ще разгранича въпроса за определянето на елементите на подлежащите на обезщетение вреди от този за методите, които позволяват да се даде цифрово изражение на тези вреди и вследствие на това да се определи размерът на обезщетението.

1. По целите на член 94 от Регламент № 2100/94

28. Член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94, който е предмет на първите три преюдициални въпроса, изисква от нарушителя, независимо дали е налице субективен елемент, да заплати „справедливо възнаграждение“ на титуляря, който е увреден от нарушението. Съгласно параграф 2 от тази разпоредба, чието тълкуване запитващата юрисдикция иска с въпроси от четири до осем, ако нарушителят е действал умишлено или поради небрежност, той е длъжен обезщети титуляря за произтеклата вследствие на нарушението „вреда“.

29. По отношение на целите на посочения член 94, както и на взаимната връзка между двата му параграфа, текстът на параграф 2 от тази разпоредба, по-специално на датски, английски и португалски език ( 4 ), според мен е поучителен пример в три аспекта.

30. Първо, използването на изразите „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ и „quaisquer danos suplementares“ означава според мен, че разпоредбата има за цел да осигури поправяне в пълен размер на претърпените от титуляря вреди в резултат от нарушението, или с други думи, да възстанови положението, в което последният щеше да се намира при липсата на нарушение ( 5 ).

31. Второ, тази формулировка сочи, че тази обезщетителна цел се преследва не само с параграф 2, но и с параграф 1 от член 94 от Регламент № 2100/94. Всъщност изразите „eventuel yderligere opstået skade“, „any further damage“ и „quaisquer danos suplementares“ предпоставят, че плащането на справедливо възнаграждение по смисъла на посочения параграф 1 вече има за цел обезщетяването на част от претърпените от титуляря вреди ( 6 ). Съдът впрочем е приел, в решение Geistbeck, че посоченият член 94 като цяло „има за цел да поправи вредите, претърпени от титуляря […]“ ( 7 ).

32. Трето, този текст показва остатъчния характер на обезщетението по посочения параграф 2, доколкото то покрива всяка вреда, която все още не е поправена съгласно параграф 1 на член 94 от Регламент № 2100/94. Следователно тази разпоредба изключва двойното отчитане на отделните вреди. Те се разпределят между вредите, чието поправяне следва да бъде извършено от всеки нарушител съгласно параграф 1, и тези, чието поправяне съгласно параграф 2 от посочения член 94 е задължение само за нарушителя, който е действал умишлено или при небрежност.

33. Впрочем както от текста на тази разпоредба, така и от системата на Регламент № 2100/94 правя извода, че тя не преследва друга цел, различна от целта да се гарантира обезщетение в пълен размер за претърпените от титуляря вреди.

34. Всъщност използването на израза „обезщет[яване на] титуляря за произтеклата вследствие на [нарушението] вреда“ изключва според мен всяко тълкуване в смисъл, че посочената разпоредба преследва т.нар. „наказателна“ цел, която се изразява в присъждане на титуляря на обезщетение, надхвърлящо размера, необходим за обезщетяване на претърпените от него вреди.

35. Други разпоредби от Регламент № 2100/94 позволяват за сметка на това на нарушителя да се наложат задължения, които се припокриват с поправянето на тези вреди. Така целта с наказателна насоченост може да бъде постигната посредством санкции с наказателноправен характер, които съгласно член 107 от този регламент ( 8 ) се числят към вътрешното право на държавите членки при липсата на хармонизация на равнището на Европейския съюз ( 9 ). Съгласно член 97, параграф 1 от посочения регламент държавите членки могат да надхвърлят чисто обезщетителната цел, като предвидят във вътрешното си право възстановяването на извлечената от нарушителя в ущърб на титуляря или на лицензополучател полза, която надхвърля размера на вредите, претърпени от титуляря — ще се върна на този аспект при анализа на шестия въпрос.

2. По разграничението между определянето на подлежащите на обезщетяване вреди и метода за обезщетяване на вредите

36. Според мен би било от полза да подчертая като фон на анализа ми разграничението между, от една страна, определянето на елементите на подлежащата на обезщетяване вреда, и от друга страна, количественото остойностяване на тези вреди и определянето на размера на обезщетението.

37. Определянето на подлежащите на обезщетяване вреди се състои в изясняване на обхвата на материалното право на обезщетяване, което член 94 от Регламент № 2100/94 предоставя на увредения от нарушението титуляр, или с други думи, в определяне на различните елементи на вредата, за чието поправяне титулярят може да претендира съгласно параграфи 1 и 2 съответно на тази разпоредба. Следователно това действие се отнася до резултата, преследван с разпоредбата.

38. Именно в този контекст се вписват вторият и третият въпрос, свързани с установяването на елементите, които трябва да се вземат предвид при изчисляването на справедливото възнаграждение по смисъла на параграф 1 от посочения член 94. Същото важи и за букви а) и в) от петия въпрос, както и за седмия и осмия въпрос, които се отнасят до определянето на вредите, обезщетяването на които е предвидено в параграф 2.

39. Остойностяването на вредите и определянето на размера на обезщетението предполагат в конкретен случай националните юрисдикции да изберат метод, който позволява да се даде цифрово изражение на подлежащите на обезщетяване вреди и вследствие на това да се определи размерът на обезщетението, което е в тежест на нарушителя. На практика това действие може да се окаже деликатно, с оглед по-специално на трудностите при събиране на доказателства за отделните вреди.

40. Ще разгледам в този контекст първия и четвъртия въпрос, както и буква б) от петия въпрос, с които запитващата юрисдикция иска да се установи дали обезщетението, на което титулярят има право съгласно член 94, параграфи 1 и/или 2 от Регламент № 2100/94, трябва да се изчислява въз основа на договорената в рамките на съществуващите лицензионни споразумения лицензионна такса относно защитения сорт на съответния пазар, при необходимост увеличена с фиксирана свръхтакса. Шестият въпрос, свързан с възстановяването на реализираната от нарушителя печалба, също засяга по същество метода за изчисляване на обезщетението съгласно тази разпоредба.

41. Посоченият член 94 обаче не разглежда по задълбочен начин методите за оценяване на вредите и за определяне на размера на обезщетението. Според мен това се обяснява с факта, че Регламент № 2100/94 няма за основно предназначение хармонизирането на гражданскоправните средства за защита, които санкционират нарушението. Подобна цел обаче преследва Директива 2004/48, която следователно може да предложи някои допълнителни уточнения относно посочените методи. С оглед на това мисля, че е необходимо да се разгледа в самото начало дали тази директива се прилага по отношение на нарушенията на правото на закрила на Общността на сортовете растения, и при утвърдителен отговор — да се изясни взаимната връзка между Директивата и посочения регламент.

Б – По приложимостта на Директива 2004/48 по отношение на закрилата на Общността на сортовете растения и взаимната ѝ връзка с Регламент № 2100/94

1. По включването на правото на закрила на Общността на сортовете растения в приложното поле на Директива 2004/48

42. Съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2004/48 тя се прилага хоризонтално по отношение на нарушението на каквито и да било права на интелектуална собственост, предвидени в законодателството на Съюза и/или на държавите членки. Както г‑н Hansson и Комисията ( 10 ), считам, че тези права включват правото на закрила на Общността на сортовете растения.

43. Доводите на ответника в главното производство, изведен от член 97, параграф 3 от Регламент 2100/94, не поставя под съмнение тази констатация.

44. По същество ответникът твърди, от една страна, че разпоредбите на Директива 2004/48 не били приложими в областта на закрилата на Общността на сортовете растения, тъй като член 97, параграф 3 от Регламент № 2100/94 предвижда, че извън границите, очертани в параграфи 1 и 2 от тази разпоредба, „действието на [тази] закрила […] е определено изключително в съответствие с разпоредбите на настоящия регламент“.

45. В това отношение според мен по-конкретно от заглавието на член 97 от този регламент („Допълнително прилагане на националното право […]“) следва, че параграф 3 от тази разпоредба изключва единствено прилагането на националното право, а не прилагането на други актове на правото на Съюза, като Директива 2004/48, която впрочем все още не е съществувала към датата на приемане на посочения регламент ( 11 ).

46. От друга страна, Jungpflanzen Grünewald твърди, че член 97, параграф 3 от същия регламент не допуска и прилагането в областта на общностната закрила на сортовете растения на националните разпоредби за транспониране на Директива 2004/48.

47. Според мен този подход не е обоснован с оглед на целта на тази разпоредба, описана в съображение 23 на Регламент № 2100/94, състояща се в изясняване на ролята на този регламент по отношение на „нехармонизираните законови разпоредби на държавите членки“. В това отношение „националното право“ по смисъла на член 97 от посочения регламент не обхваща националното право за транспониране на Директива 2004/48.

2. По взаимната връзка между Директива 2004/48 и Регламент № 2100/94

48. Съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2004/48 тя извършва само минимална хармонизация на закрилата на правата на интелектуална собственост, без да засяга по-благоприятните за титуляря разпоредби, произтичащи от националното законодателство или от правото на Съюза ( 12 ).

49. В конкретния случай Регламент № 2100/94 предоставя закрила, която е по-широка, отколкото предвидената в тази директива, тъй като член 94, параграф 1 от този регламент изисква плащането на справедливо възнаграждение от нарушителя, дори при липсата на умисъл или небрежност от негова страна. За сметка на това член 13, параграф 2 от посочената директива оставя на преценката на държавите членки грижата дали да разрешат на компетентните съдилища да разпоредят обезщетяването на титуляря, когато извършителят на нарушението не е знаел или е имал разумни основания да не знае, че участва в действие, с което се нарушават права ( 13 ).

50. Нито една разпоредба на посочения регламент обаче не уточнява по начина, по който е направено това в член 13, параграф 1 от Директива 2004/48, метода за определяне на обезщетението, предназначено да поправи последиците от нарушението. Регламент № 2100/94 не разглежда и въпроса за възстановяването на съдебните разноски, които обаче са предмет на член 14 от тази директива.

51. При тези условия не съм убеден, че член 94 и сл. от този регламент представляват, съгласно твърдението на Комисията, „lex specialis“ по отношение на посочената директива, и по-специално по отношение на членове 13 и 14 от нея. Според мен тези разпоредби по-скоро са взаимно допълващи се. В този смисъл те би следвало да се прилагат кумулативно при нарушаване на право на закрила на Общността на сорт растение. В тази връзка ще установя, че не съществува никакво противоречие между разпоредбите на разглежданите по това дело два акта, което би възпрепятствало хармоничното им съвместно съществуване.

52. Директива 2004/48 може също така, когато е необходимо, да представлява и релевантен елемент от контекста, който следва да бъде взет предвид за целите на тълкуването на Регламент № 2100/94 ( 14 ). Същевременно е важно да се избягва създаването на пряко приложими права, които не са закрепени в Регламента, а се привнасят от посочената директива, под претекст да се осигури тълкуване с оглед на контекста на този регламент.

3. По приложимостта на Директива 2004/48 в рамките на спора по главното производство

53. Jungpflanzen Grünewald възразява обаче срещу приложимостта на Директива 2004/48 в спора по главното производство с мотива, че тя не била адекватно транспонирана в германското право. Според него законодателството за транспониране на тази директива се прилагало единствено за националната закрила, а не по отношение на закрилата на Общността на сортовете растения. Ето защо с оглед на постоянната практика на Съда относно липсата на непосредствено „хоризонтално“ действие на директивите ( 15 ) разпоредбите на посочената директива не могат да се прилагат пряко в отношенията между частноправни субекти.

54. Съдът не е оправомощен да се произнася в рамките на настоящото дело относно адекватния и подходящ характер на транспонирането на Директива 2004/48 в германското право.

55. Във всеки случай запитващата юрисдикция трябва въпреки това да тълкува националното си право в съответствие с тази директива ( 16 ), доколкото текстът на релевантните национални разпоредби го допуска ( 17 ). В конкретния случай запитващата юрисдикция не е посочила разпоредба на вътрешното право, която би била несъвместима с членове 13 и 14 от тази директива, както ще ги тълкувам в настоящото заключение.

В – По въпроси от първи до трети относно определянето на „справедливото възнаграждение “ по смисъла на член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94

56. С първите си три въпроса запитващата юрисдикция иска по същество да разбере дали размерът на справедливото възнаграждение по смисъла на член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94 се свежда до този на лицензионната такса, договорена в рамките на съществуващите лицензионни споразумения относно защитения сорт на съответния пазар (наричана по-нататък „обичайната такса“), или дали съответства на този размер, както е: i) коригиран с цел отразяване на други обстоятелства, които характеризират положението на нарушителя спрямо това на лицензополучателите (втори въпрос); ii) увеличен с лихви за забава (трети въпрос), и/или iii) увеличен с фиксирана свръхтакса (първи въпрос).

57. В светлината на целите на посочения член 94, параграф 1 най-напред ще защитя подхода, според който справедливото възнаграждение по смисъла на тази разпоредба е равностойно на лицензионната такса, която нарушителят е трябвало да заплати на титуляря, ако му беше поискал разрешение да използва защитения сорт, с оглед на всички обстоятелства в конкретния случай, които всеки разумен търговец по принцип би взел предвид (наричано по-нататък „хипотетичното възнаграждение“), и която невинаги съответства на обичайната такса. На второ място ще обясня причините, поради които, макар определянето на така дефинираното справедливо възнаграждение да не означава непременно увеличаване на обичайната такса с фиксирана свръхтакса, подобна практика следва да бъде разрешена, доколкото това увеличение е предназначено единствено да отрази обстоятелствата, отличаващи положението на нарушителя от положението на съответните лицензополучатели.

1. По приравняването на справедливото възнаграждение на „хипотетично възнаграждение“

58. В решение Geistbeck Съдът вече е изяснил, че член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94 има за цел да компенсира предимството, което извлича извършителят на нарушението поради това, че не е платил лицензионната такса за лицензирано производство на съответния сорт ( 18 ). Следователно от гледна точка на титуляря тази разпоредба има за цел да го обезщети поради обстоятелството, че не е могъл да получи такава такса за дейността на нарушителя, „без обаче да предвижда поправяне на вреди, различни от тези, които са свързани с неплащането на [справедливото] възнаграждение“ ( 19 ).

59. Според мен от същото решение следва, че вредите, които посоченият член 94, параграф 1 има за цел да обезщети, съответстват на неплащането не на обичайната такса като такава, а на хипотетичното възнаграждение, което нарушителят е трябвало да заплати с оглед на специфичния контекст на отделния случай, ако беше поискал разрешение да използва защитения сорт ( 20 ).

60. Всъщност в това решение Съдът, от една страна, уточнява, че размерът на обичайната такса за лицензираното производство представлява „основа за изчисляване“ на справедливото възнаграждение ( 21 ). Ето защо според мен тази сума представлява само отправна точка, която трябва да бъде адаптирана в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай ( 22 ).

61. От друга страна, Съдът подчертава необходимостта да се избегне положение, при което определянето на размера на справедливото възнаграждение води до поставяне на нарушителя в по-благоприятно положение спрямо лицензополучателя, който е изпълнил всичките си задължения ( 23 ). Такова положение обаче би било налице в хипотезата, при която и двамата се окажат задължени да платят идентична такса, макар някои обстоятелства, специфични за положението на нарушителя, да обосновават определянето на по-високо лицензионно възнаграждение, ако той беше договорил с титуляря сключването на лицензионно споразумение.

62. Поради това считам, че размерът на справедливото възнаграждение трябва да отразява обстоятелствата, отличаващи положението на нарушителя спрямо това, в което се намират лицензополучателите при сключването на референтните споразумения, доколкото компетентният съд счита, че всеки разумен търговец би ги взел предвид. В замяна на това обстоятелствата, които размерът на обичайната такса, уговорена в такива споразумения, вече отразява, не биха могли да се вземат предвид втори път, като се увеличава този размер при изчисляването на справедливото възнаграждение.

63. Тъй като са в най-добра позиция да преценят всички релевантни с оглед на фактическия контекст на конкретния случай обстоятелства, националните юрисдикции би следвало да разполагат с широка свобода на преценка при идентифицирането на тези обстоятелства и определянето, вследствие на това, на размера на посоченото възнаграждение. В случая запитващата юрисдикция вече е изложила гледната си точка относно вземането предвид на факторите, посочени в рамките на втория въпрос. Няма да заменям тази позиция със собствената си преценка и ще се огранича до няколко съображения от общ характер: — Тази юрисдикция счита, че размерът на обичайната такса вече отразява предимството, което нарушителят извлича от позициите на защитения сорт като единствен на пазара, от търговския му успех и от произтичащото от това спестяване на разходи за въвеждането му на пазара, както и от продължителността и мащаба на нарушението. При това положение се присъединявам към нейния извод, че тези фактори не обосновават корекции на тази сума. — В хипотезата, при която поради своя времеви или количествен обхват нарушението би породило, освен вредите, свързани с неплащане на справедливо възнаграждение, някои специфични неудобства, те би следвало да бъдат обезщетени не по параграф 1, а по параграф 2 от член 94 от Регламент № 2100/94, при условие че предвиденият в тях субективен елемент е установен ( 24 ). Подобни неудобства биха могли по-специално да произтичат от евентуалните нарушения на конкуренцията на пазара и от последващото намаление на цените, подтиквайки лицензополучателите да поискат намаляване на договорените такси, на които г‑н Hansson се позовава в писменото си становище. — Липсата на риск за нарушителя да плати възнаграждение, без да може да го възстанови в случай на последваща отмяна на правната закрила на въпросния сорт, според мен може да разграничи положението на последния спрямо това на лицензополучателя, ако съответните лицензионни споразумения не предвиждат възстановяване на таксите в такъв случай. — Фактът, че нарушителят не е обвързан със същите договорни задължения като лицензополучателя, по-специално в областта на счетоводството, според мен също е от естество да обоснове от нарушителя да се изисква насрещна престация, различна от тази, плащана от лицензополучателя. — Същото важи и за понесените от титуляря неудобства поради това, че по принцип нарушителят извършва много по-късно плащане на справедливото възнаграждение, отколкото лицензополучателят. Те обхващат евентуалната неизгода, във връзка с наличността на парични средства и евентуалния инфлационен риск за титуляря, както и невъзможността му да планира предварително приходите от използването на защитения сорт от нарушителя. Според мен националните юрисдикции могат да вземат предвид тези обстоятелства, като увеличат размера на справедливото възнаграждение със сума, съответстваща на лихвите за забава, които всеки разумен търговец би уговорил (дори ако референтните лицензионни споразумения не съдържат клауза в този смисъл). При упражняването на свободата си на преценка те могат освен това да увеличат и размера на справедливото възнаграждение, доколкото считат, че такива лихви не съставляват подходящо обезщетение. — За сметка на това рискът, свързан със съдебно производство, както и с неизпълнението на съдебно решение срещу нарушителя, според мен е налице и при договорно правоотношение между титуляря и неговия лицензополучател. Комисията впрочем отбелязва, че този риск поначало вече е отразен в размера на обичайната такса за лицензираното производство. — Съображението, че при определянето на хипотетичното възнаграждение титулярят е, така да се каже, принуден да договаря „фиктивно“ с нарушителя, според мен също не е част от подлежащите на обезщетяване съгласно посочения член 94, параграф 1 вреди. Всъщност смятам, че свободата на избор на търговеца като такава не може да даде отражение върху размера на договорената в рамките на лицензионно споразумение такса. — Потенциалните нарушения на лицензионната политика на титуляря, произтичащи от навлизането на пазара на екземпляри от растения, с които са нарушени правата върху сорт растение, според мен не са пряко свързани с неплащането на справедливо възнаграждение. Те обаче могат евентуално да доведат до обезщетяване по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94.

2. По възможността за фиксирано увеличение на размера на обичайната такса

64. Така изложеното по-горе уточнява обхвата на вредите, подлежащи на обезщетяване по силата на член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94. Ще премина по-нататък към разглеждането на въпрос, свързан с метода, който трябва да се използва за определяне на размера на справедливото възнаграждение, имащо за цел да компенсира тези вреди: следва ли (или може ли) този размер да се изчислява, като се предвиди увеличение на обичайната такса за лицензираното производство с фиксирана свръхтакса?

65. Въпреки че не дава определение на понятието „фиксирана свръхтакса“ в рамките на първия си въпрос, другаде в акта за преюдициално запитване Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) се позовава на условна сума, определена въз основа на показатели. Така според мен тази юрисдикция възнамерява да определи сума, с която се увеличава размерът на обичайната такса и която се присъжда въз основа на съображения за справедливост при липсата на доказателства за всеки елемент на действително претърпените от титуляря вреди поради неплащането на справедливо възнаграждение.

66. В самото начало изключвам съществуването на задължение да се наложи на нарушителя да плати такава свръхтакса съгласно посочения член 94, параграф 1. Всъщност според мен справедливото възнаграждение съответства на хипотетичното възнаграждение, което всеки разумен търговец би определил с оглед на всички релевантни обстоятелства. Те обаче не обосновават непременно, нито винаги в същата степен, увеличение на размера на обичайната такса, взета като основа за изчисление.

67. Член 13, параграф 1, втора алинея, буква б) от Директива 2004/48 — който гласи, че националните юрисдикции могат да определят фиксирано обезщетение за претърпените от титуляря вреди въз основа „най-малкото“ на размера на хипотетичното възнаграждение — също не налага задължение в този смисъл. Всъщност освен факта, че тази разпоредба се отнася само до хипотезата, при която нарушителят е действал „съзнателно или [можейки] при разумни основания да съзнава това“, тя само задължава държавите членки да гарантират, че тези юрисдикции могат да използват такъв метод като алтернатива на метода за определяне на обезщетението въз основа на „всички приложими аспекти“, описан в член 13, параграф 1, втора алинея, буква а) от тази директива. Изборът на метода обаче във всеки конкретен случай следва да се направи от посочените юрисдикции.

68. Въпреки че първият въпрос се отнася единствено до наличието на задължение за увеличаване на обичайната такса с фиксирана свръхтакса, намирам за целесъобразно да разгледам и дали тези юрисдикции разполагат поне с възможност да постъпят по този начин.

69. В това отношение г‑н Hansson посочва, че е трудно да се определи значението на всяко едно от обстоятелствата, които всеки разумен търговец по принцип би взел предвид при определяне на таксата за лицензирано производство. Запитващата юрисдикция също отбелязва, че размерът на едно хипотетично възнаграждение по дефиниция не може да бъде доказан, нито изчислен с точност. Според мен тези съображения оправдават възможността националните юрисдикции да определят по справедливост този размер, увеличавайки при необходимост размера на обичайната такса с фиксирана свръхтакса.

70. При това положение считам, че справедливото възнаграждение не може да се изчислява въз основа на фиксирана обща сума, надхвърляща размера на обичайната такса, само доколкото тази фиксирана обща сума е предназначена изключително да обезщети вредите, настъпили в резултат на неплащането на такова възнаграждение. С други думи, увеличението с фиксирана обща сума може да има за цел само да отрази обстоятелствата, които по принцип всеки разумен търговец би взел предвид, като посочените в точка 63 от настоящото заключение. В делото по главното производство запитващата юрисдикция трябва да прецени въз основа на съображения за справедливост и доказателствата, които счете за релевантни, дали поисканата от г‑н Hansson свръхтакса е подходяща за постигане на тази цел, или евентуално да определи размера на подходящата свръхтакса.

71. Подобно увеличение не може обаче да включва други елементи на претърпените от титуляря вреди, чието обезщетяване попада не в приложното поле на параграф 1, а в това на параграф 2 от член 94 от Регламент № 2100/94. На още по-силно основание то не може да преследва санкционна цел ( 25 ). Всъщност параграф 1 от тази разпоредба се отнася и до нарушителя, който не е действал виновно, така че понятието за възпиране, и a fortiori за наказване, не е релевантно в този контекст ( 26 ).

Г – По въпроси от четвърти до шести, свързани с обезщетяването на вредите съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94

72. По-долу ще разгледам останалите въпроси във връзка с разграничението между, от една страна, определянето на елементите на подлежащите на обезщетение вреди, и от друга страна, метода, който следва да се използва за оценяване на вредите, и вследствие на това — за определяне на размера на обезщетението.

1. По определянето на подлежащите на обезщетяване съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 вреди

73. Букви а) и в) от петия въпрос, както и седмият и осмият въпрос (които ще разгледам отделно в точки 105—123 от настоящото заключение), целят главно получаването на някои разяснения относно вредите, за които титулярят може да получи обезщетение, когато е налице умисъл или небрежност от страна на нарушителя, съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94. Обхващат ли вредите обстоятелствата, посочени в рамките на втория въпрос (доколкото те все още не са взети предвид в приложение на параграф 1 от тази разпоредба), времето за разкриване на нарушението и за подготовка за предявяване на съдебен иск, както и някои други разходи, свързани със съдебната защита на правата на титуляря ( 27 )?

74. Както посочих в точка 32 от настоящото заключение, обезщетението по параграф 2 от посочения член 94 има остатъчен характер, доколкото покрива всички елементи на претърпените от титуляря вреди, които все още не са взети предвид съгласно параграф 1 от тази разпоредба.

75. Следователно, доколкото националната юрисдикция прецени, че някои от обстоятелствата, изброени в рамките на втория въпрос, не представляват вреди, свързани с неплащането на справедливо възнаграждение по смисъла на параграф 1, те изискват евентуално обезщетение съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94.

76. Тези обстоятелства могат да включват по-конкретно ограничаването на свободата на титуляря да избира своите търговци, поради това че той може да претендира само обезщетение a posteriori в случай на нарушение, както и последващо нарушение на неговата лицензионна политика. Според мен те обхващат и потенциалните нарушения на конкуренцията на пазара, произтичащи от нарушение с особен времеви или количествен мащаб.

77. Считам обаче, че член 94, параграф 2 от този регламент не предвижда обезщетение за времето и усилията за разследвания и за подготовка на съдебно производство, нито за съдебните разноски и други разходи, свързани със защитата на правата на титуляря. Ще обясня това по-нататък в рамките на анализа на седмия и осмия въпрос (точки 105—123 от настоящото заключение).

2. По метода за определяне на обезщетението съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94

78. С четвъртия си въпрос и с буква б) от петия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали обезщетението съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 трябва (или може) да бъде изчислено въз основа на обичайната такса за лицензираното производство (въпреки че тя служи вече за основа за изчисляване на справедливото възнаграждение по смисъла на параграф 1 от тази разпоредба), евентуално увеличена с фиксирана свръхтакса.

а) Предварителни бележки

79. В посочения член 94, параграф 2 не е уточнен приложимият метод за оценяване на вредите, претърпени от титуляря, увреден от нарушение. При това положение ще обърна поглед към член 13, параграф 1 от Директива 2004/48, който установява минимален праг на защита, приложим по-специално по отношение на правото на закрила на Общността на сортовете растения.

80. Първата алинея от тази разпоредба, която урежда обхвата на правото на обезщетение на титуляря, налага на държавите членки да предвиждат в тежест на нарушителя, който е действал съзнателно, обезщетение съобразно действителните вреди, понесени от титуляря. Параграф 1, втора алинея от посочения член 13 изисква от държавите членки да гарантират, че компетентните юрисдикции имат на разположение два алтернативни метода за постигане на предвидения в първата алинея резултат ( 28 ).

81. Съгласно член 13, параграф 1, втора алинея, буква а) от Директива 2004/48 първият от тези методи се основава на вземането предвид на всички необходими аспекти, като например отрицателните икономически последици — които включват пропуснатите ползи на титуляря, както и несправедливо получената от нарушителя печалба — и някои нестопански фактори като неимуществените вреди, понесени от титуляря.

82. Съгласно буква б) от тази разпоредба вторият метод се състои в „определя[не на] обезщетението като еднократна сума въз основа на следните елементи: най-малкото размера на лицензионните и авторските възнаграждения и хонорари, които биха били дължими, в случа[й] че нарушителят е поискал официално разрешение да ползва въпросното право върху интелектуална собственост“. Така в контекста на закрилата на Общността на сортовете растения този минимален размер съответства на размера на хипотетичното възнаграждение, изчислено съгласно член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94. Както се подчертава в съображение 26 от посочената директива, този метод се оказва уместен особено когато действително претърпените от титуляря вреди е трудно да бъдат доказани.

83. В това отношение по-специално в германската доктрина многократно се подчертават практическите трудности, свързани с методите за определяне на обезщетение, основани на реализираната от нарушителя печалба или на загубите, понесени от титуляря, главно с оглед на тежестта на доказване и липсата на налични средства за събиране на необходимите доказателства. При тези условия методът, основан на хипотетичното възнаграждение, е представен като най-ефективен на практика ( 29 ). Според някои автори съдилищата впрочем използвали често този подход ( 30 ). Тези изводи следват и от проучването относно гражданскоправното обезщетение в областта на правата върху интелектуална собственост, проведено от Европейската обсерватория за нарушенията на правата на интелектуална собственост ( 31 ).

84. Преценявани от тази гледна точка, както хипотетичното възнаграждение, така и позоваването на извлечената от нарушителя полза според мен представляват заместващи елементи, предназначени за оценяване на действително претърпените от титуляря вреди при липсата на достатъчно доказателства за всички елементи на такива вреди ( 32 ). Така всеки от различните методи, предвидени в член 13, параграф 1, втора алинея от Директива 2004/48, имат за цел постигане на същия резултат, а именно оценяване и подходящо поправяне на тези вреди. Освен това тази разпоредба признава свободата на преценка на националните юрисдикции за избор на метода, който те считат за уместен с оглед на обстоятелствата по случая, и по-специално на наличните доказателства.

б) По възможността за изчисляване на обезщетението въз основа на обичайната такса, при необходимост увеличена с фиксирана свръхтакса

85. Според формулировката си четвъртият въпрос и буква б) от петия въпрос се отнасят единствено до наличието на задължение за изчисляване на обезщетението по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 въз основа на размера на обичайната такса, увеличена с фиксиран размер. Според мен това задължение е несъвместимо със свободата на преценка, която член 13, параграф 1, втора алинея от Директива 2004/48 признава на националните юрисдикции относно избора на метод за определяне на обезщетението. Според мен те могат да преценяват, от една страна, вредите, свързани с неплащането на справедливо възнаграждение, като фиксирана по размер сума въз основа на хипотетичното възнаграждение, изчислено на базата на обичайната такса (съгласно описания в буква б) от тази разпоредба метод), и от друга страна, вредите с остатъчен характер, претърпени от титуляря, като се основават на други релевантни фактори (съгласно изложения в буква a) от посочената разпоредба метод).

86. Според мен обаче въпросите на запитващата юрисдикция се отнасят и до съществуването на възможност за определяне на обезщетението съгласно посочения член 94, параграф 2, като увеличават с фиксираната сума размера на обичайната такса.

87. В това отношение ответникът в главното производство и Комисията считат, че след като тази такса служи вече за основа за изчисляване на справедливото възнаграждение по смисъла на параграф 1, тя не може да бъде използвана като референтна стойност във връзка с параграф 2 от посочения член 94.

88. Лично аз смятам, че когато нарушението е резултат от умисъл или небрежност на извършителя, националните юрисдикции не са длъжни да налагат на последния задължение за плащане на две отделни суми, на основание съответно параграфи 1 и 2 от посочения член 94. Напротив, тъй като тази разпоредба като цяло има за цел обезщетяване на претърпените от титуляря вреди, на практика не съществува пречка тези юрисдикции да разпоредят обезщетяването им под формата на обща сума, предназначена да компенсира както вредите, свързани с неплащането на справедливо възнаграждение, така и другите елементи на вредата.

89. Във връзка с това припомням, че съгласно член 13, параграф 1, втора алинея, буква б) от Директива 2004/48 държавите членки трябва да разрешат на компетентните юрисдикции да определят фиксирано обезщетение въз основа най-малкото на размера на хипотетичното възнаграждение, което по принцип се изчислява въз основа на размера на обичайната такса. Видно от текста на тази разпоредба, тя се прилага, когато нарушителят е действал „съзнателно или при разумни основания да съзнава това“ — хипотеза, припокриваща тази по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94. Следователно, в контекста на закрилата на Общността на сортовете растения, тази възможност за обезщетение с фиксиран размер според мен се предоставя за изцяло претърпените от титуляря вреди, без да се ограничава само за вредите, свързани с неплащането на справедливото възнаграждение, за което параграф 1 от посочения член 94 предвижда обезщетението.

90. При това положение, когато националните юрисдикции определят общо обезщетение по параграфи 1 и 2 от посочения член 94 въз основа на размера на обичайната такса, целта за пълно обезщетяване на претърпените от титуляря вреди изисква според мен те да адаптират тази сума с цел възможно най-точно отразяване на тези вреди. Освен това подобно тълкуване гарантира полезното действие на параграф 2 от въпросния член 94. Всъщност параграф 1 от тази разпоредба, тълкуван в точки 58—71 от настоящото заключение, вече предвижда плащане на титуляря на размера на хипотетично възнаграждение, съответстващ на обичайната такса, както е коригирана при необходимост с оглед на отразяване на обстоятелствата, отличаващи положението на нарушителя спрямо това на референтните лицензополучатели.

91. Този подход е в съответствие и с член 13, параграф 1, първа алинея от Директива 2004/48, съгласно който обезщетението трябва да бъде съобразено с действително понесените от титуляря вреди. Както обаче отбелязва генералният адвокат Wathelet в своето заключение по дело Liffers, размерът на хипотетичното възнаграждение невинаги отразява напълно тези вреди ( 33 ).

92. При това положение възниква въпросът дали такава корекция на размера на обичайната такса може да се изразява във фиксирана свръхтакса.

93. В това отношение Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) изтъква санкционния характер, който би имало налагането на такава свръхтакса. Доколкото с това качествено прилагателно Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) обозначава увеличение, с което се цели да се присъди на титуляря обезщетение, което преследва други цели освен обезщетяването на действително претърпените от него вреди, такова увеличение ми се струва чуждо на обезщетителната цел на член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94. Затова считам, че тази разпоредба не позволява на националния съд да предостави на титуляря този вид свръхтакса.

94. Прилагателното „наказателен“ обаче е подвеждащо, доколкото тази юрисдикция възнамерява също да обозначава с него обезщетение, което наистина има за цел да обезщети действително претърпените поради нарушението вреди, като същевременно надхвърля (и то значително) размера на обичайната такса.

95. Според мен никоя разпоредба на посочения регламент или на Директива 2004/48 не забранява последния вид обезщетение. Регламентът предписва резултат — пълното поправяне на претърпените от титуляря вреди — без да налага конкретен метод за тази цел. Що се отнася до Директивата, съгласно член 2, параграф 1 тя предвижда само минимална рамка на защита на правата на титуляря, без да засяга прилагането на националните разпоредби или на разпоредбите от правото на Съюза, които са по-благоприятни за титуляря. Следователно, макар тази директива да не задължава държавите членки да наложат обезщетение въз основа на хипотетичното възнаграждение (изчислено въз основа на обичайната такса), тя не го и забранява ( 34 ). Напротив, подобна възможност изрично произтича от член 13, параграф 1, втора алинея, буква б) от посочената директива, който споменава фиксирана по размер сума, съответстваща „най-малкото“ на размера на хипотетичното възнаграждение ( 35 ). Този подход се потвърждава и от съображение 26 от същата директива, което уточнява, че макар да не въвежда задължение да се предвиди „наказателно“ обезщетение, тази разпоредба има за цел да „се даде възможност за обезщетение, което се основава на обективен критерий […]“.

96. По изложените съображения смятам, че за определяне на размера на обезщетението, което има за цел да обезщети изцяло претърпените от титуляря вреди по смисъла на член 94, параграфи 1 и 2 от Регламент № 2100/94, националната юрисдикция може да вземе размера на обичайната такса за лицензираното производство като основа за изчисление и да го увеличи с фиксиран размер, за да се отразят всички елементи на тези вреди въз основа на съображения за справедливост и на всички обстоятелства, които счита за подходящи ( 36 ).

в) По възстановяването на реализираната от нарушителя печалба

97. С шестия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали печалбата, реализирана от нарушителя, съставлява вреда, за която титулярят може да иска обезщетение по член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 в допълнение към плащането на справедливото възнаграждение, определено по силата на параграф 1 от тази разпоредба, или дали тази печалба се дължи само алтернативно на справедливото възнаграждение.

98. Припомням преди всичко, че с оглед на изключително обезщетителната цел на член 94 от Регламент № 2100/94, титулярят може да претендира само обезщетение за вредите, които действително е претърпял в резултат на нарушението.

99. Извлечената от нарушителя печалба обаче като такава не представлява съставна част от тази вреда. Както бе посочено в точка 84 от настоящото заключение, извлечената от нарушителя полза или реализираната от него печалба в рамките както на посочения член 94, параграф 2, така и на член 13, параграф 1, втора алинея, буква а) от Директива 2004/48, представляват — подобно на хипотетичното възнаграждение — само заместващи елементи, предназначени за оценяване на действително претърпените от титуляря вреди при липсата на достатъчно доказателства за всички елементи на тези вреди ( 37 ). С други думи, позоваването на хипотетичното възнаграждение или на печалбата на нарушителя представляват средства, които позволяват на националните юрисдикции да оценят тези вреди и в резултат на това да определят размера на обезщетението.

100. При тези условия считам, че тези юрисдикции не могат съгласно член 94 от Регламент № 2100/94 да признаят на титуляря едновременно плащането на справедливо възнаграждение в размер, съответстващ на този на хипотетичното възнаграждение, и плащането на сума, отразяваща печалбата на нарушителя, тъй като в противен случай би била надхвърлена обезщетителната цел на тази разпоредба.

101. При това положение размерът на печалбата на практика може да надвишава този на хипотетичното възнаграждение, на чието плащане титулярят има право по силата на член 94, параграф 1 от този регламент, за обезщетяване на вредите, свързани с неплащането на справедливо възнаграждение. В тази хипотеза вредите с остатъчен характер, на чието обезщетяване той може да има право по силата на параграф 2 от тази разпоредба, може да се прецени с оглед на салдото от тази печалба, което надвишава размера на справедливото възнаграждение ( 38 ). Това обаче е само възможност, която националните юрисдикции могат да използват, доколкото считат това за подходящо за оценяването на действително претърпените от титуляря вреди.

102. В този контекст смятам за уместно да подчертая, че с оглед на обезщетителната цел на член 94 от посочения регламент, параграф 2, второ изречение от тази разпоредба не води до извод, обратно на твърдяното от Комисията, че ползата, извлечена от нарушителя, представлява долна граница, налагана на националните юрисдикции дори ако тя надхвърля размера на вредите, претърпени от титуляря ( 39 ). Според мен това изречение само признава на тези юрисдикции свобода на преценка, която им позволява да намалят размера на обезщетението под този на действително претърпените вреди, въз основа на съображения за справедливост, когато нарушителят е допуснал само лека небрежност. С оглед на това позоваването на ползата, извлечена от последния, означава единствено че при прилагането на подобни съображения за справедливост тези юрисдикции не могат да ограничават размера на обезщетението така, че то не само да не обезщетява претърпените от титуляря вреди в тяхната цялост, но освен това да не покрива дори извлечената от нарушителя печалба. Обратно, ако размерът на печалбата надхвърля размера на вредите, същите юрисдикции трябва да ограничат размера на обезщетението до този на посочените вреди ( 40 ).

103. Като предвижда, че националните юрисдикции „вземат предвид“ всички необходими аспекти, като например несправедливо получената от нарушителя печалба, член 13, параграф 1, втора алинея, буква а) от Директива 2004/48 не дефинира тази печалба и като долен праг или като задължителен критерий за оценяването на вредите. Според мен тази разпоредба се ограничава до утвърждаване на свободата на преценка на националния съд за целите на оценяването на вредите в зависимост от критерии, които счита за подходящи, сред които е посочената печалба ( 41 ).

104. Следователно, макар член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 и член 13, параграф 1 от Директива 2004/48 да не предоставят на титуляря право на възстановяване на салдото на реализираната от нарушителя печалба, което надхвърля размера на претърпените от него вреди, такова право все пак може да му бъде признато по силата на вътрешното право на държавите членки съгласно член 97, параграф 1 от този регламент. Тази разпоредба позволява успоредно с прилагането на посочения регламент прилагане и на национални правила, предвиждащи възстановяването на ползата, извлечена от нарушителя в ущърб на титуляря или на лицензополучател — и то независимо от наличието на субективни елементи. В този контекст, както отбелязва Комисията, печалбата на нарушителя представлява не мярка, която позволява да се даде количествен израз на претърпените от титуляря вреди, а сама по себе си е предмет на иск за възстановяване по националното право. Затова посоченият член 97, параграф 1 поражда характерни за него трудности от тълкувателно естество, които излизат извън рамките на настоящото дело ( 42 ).

Д – По седмия и осмия въпрос относно обезщетение за съдебните разноски и други разходи, свързани със защитата на правата на титуляря

105. С двата си последни въпроса запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 допуска национални разпоредби, според които на увредения от нарушение титуляр не могат да бъдат възстановени съдебните разноски по производството за привременни мерки, когато е загубил в това производство, въпреки че впоследствие е спечелил делото по същество (седми въпрос), както и да бъде платено обезщетение за понесената от него загуба на време за подготовката на производството, доколкото тя не надхвърля рамките на обичайното (осми въпрос) ( 43 ).

106. Отговорът на тези въпроси предполага да се определи предварително дали подлежащите на обезщетяване по смисъла на посочения член 94, параграф 2 вреди включват съдебните разноски и други разходи, свързани с подготовката на съдебно производство.

107. Г‑н Hansson и Комисията препоръчват да се отговори утвърдително на този въпрос с оглед на текста на тази разпоредба, както и на текста на член 13 от Директива 2004/48, които предвиждат обезщетение за претърпените от титуляря вреди, без да налагат никакво ограничение. Освен това в съдебното заседание Комисията изтъква, че особеностите на закрилата на Общността на сортовете растения по отношение по-специално на трудностите при събиране на доказателства за нарушението повелявали член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 да се тълкува в смисъл, че подлежащите на обезщетяване на това основание вреди включват съдебните разноски, както и разходите за установяване и разследване на нарушението.

108. По-широкият контекст, в който се вписват тези разпоредби, е в подкрепа обаче на обратното решение.

109. В това отношение, макар Регламентът да не засяга въпроса за възстановяването на съдебните разноски и други разходи, свързани със съдебното производство, други актове на правото на Съюза относно закрилата на интелектуалната собственост запазват за тях разпоредби, специфични и отделни от тези относно обезщетяването на претърпените от титуляря в резултат на нарушение вреди. Така в рамките на Директива 2004/48 възстановяването на направените от спечелилата делото страна съдебни разноски и „други разходи“ е уредено в разпоредба, а именно член 14, отделена от член 13 относно обезщетението за вреди. Подготвителните работи по тази директива подсказват, че тези „други разходи“ обхващат по-специално разходите за разследване и за експертиза, свързани с установяването на нарушението ( 44 ). Впрочем посоченият член 14 предвижда възстановяването на тези съдебни разноски и „други разходи“ от загубилата делото страна само доколкото те са разумни и пропорционални ( 45 ) и по съображения за справедливост. Споразумението относно единен патентен съд съдържа сходна разпоредба ( 46 ).

110. Освен това от проучването относно гражданскоправното обезщетение в областта на правата върху интелектуална собственост, проведено от Европейската обсерватория за нарушенията на правата на интелектуална собственост, е видно, че националното право на държавите членки не съдържа общи принципи, които установяват по-широко право на възстановяване на съдебните разноски и други разходи, свързани със съдебното производство, нито a fortiori на пълното им възстановяване на същото основание, както като всеки друг елемент на претърпените от титуляря вреди. Според това проучване повечето държави членки запазват за тези разходи и съдебни разноски конкретни правила относно определянето на съдебните разноски, отделни от общите разпоредби относно гражданската отговорност ( 47 ). Отбелязвам, без това да засяга съответствието им с член 14 от Директива 2004/48 ( 48 ), че тези правила като цяло ограничават възможността за възстановяване на посочените разходи и съдебни разноски, като изключват възстановяването на някои категории от тях, предвиждат ставки или максимални тарифи, запазват свободата на преценка на националните съдилища по съображения за справедливост или комбиниране на няколко от тези методи ( 49 ).

111. С оглед на изложеното не откривам причина, която би оправдала — при липсата на каквато и да било индикация в този смисъл в текста на Регламент № 2100/94 — предоставянето на титуляря на право на закрила на Общността на сорт растение на по-благоприятен режим за възстановяване на съдебните разноски и други разходи, свързани с подготовката на съдебното производство, отколкото предвидения по принцип за носителите на други права на интелектуална собственост. Освен това не е изключено събирането на доказателства за нарушението и разглеждането на иска да се окажат също по-трудни и скъпи по отношение на закрилата на тези други права или най-малкото на някои от тях.

112. Ето защо считам, че член 94, параграф 2 от този регламент, разглеждан в светлината на неговия контекст, не дава на титуляря право на обезщетение за съдебните разноски и други разходи, свързани със защитата на неговите права по съдебен ред. Така възстановяването на тези разходи и съдебни разноски според мен спада към вътрешното право на държавите членки, включително, когато е необходимо, към разпоредбите, с които се транспонира Директива 2004/48.

113. В това отношение припомням, че както изтъква Комисията, съгласно член 14 от тази директива спечелилата делото страна може да получи от загубилата делото страна възстановяване на разумни и пропорционални съдебни разноски и други разходи, дори при липса на вина от страна на последната.

114. При тези условия, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, ми се струва уместно седмият и осмият въпрос да се преценят и от гледна точка на тази разпоредба, макар същата юрисдикция да не я споменава в преюдициалното си запитване ( 50 ).

115. Що се отнася до седмия въпрос, считам, че член 14 от Директива 2004/48 се прилага поотделно в рамките, от една страна, на обезпечителното производство, и от друга страна, на производството по същество, тъй като те се отнасят до отделни искове с различен предмет. Всъщност обезпечителното производство има за предмет постановяването на временна мярка, докато производството по същество се отнася до установяване на извършеното нарушение като такова. В разглеждания случай, както отбелязва запитващата юрисдикция, с молбата за постановяване на временни мерки се иска временно да се забранят спорните действия на Jungpflanzen Grünewald. Уважаването на искането зависело от установяването, подчиняващо се на специфични стандарти на доказване, не само на правната привидност на титуляря, но и на наличието на спешна ситуация.

116. От акта за преюдициално запитване обаче става ясно, че г‑н Hansson е изгубилата делото страна в обезпечителното производство както пред първата инстанция, така и пред въззивната инстанция. Следователно в съответствие с член 14 молител, който се намира в такова положение, понася по принцип съдебните разноски в производството, въпреки че е спечелил последвалото дело в производството по същество.

117. От това правя извода, че тази разпоредба допуска национално правило, според което молителят, който е спечелилата делото страна в производството по същество, след като е загубил делото в обезпечителното производство, не може да си възстанови направените в рамките на това производство съдебни разноски.

118. За да се отговори на осмия въпрос, следва да се определи дали понятието „други разходи“ по смисъла на член 14 от Директива 2004/48 включва отделеното време за подготовка на съдебното производство, по-специално за срещи с адвокатите и свързаните с тях пътувания.

119. Както беше подчертано в точка 109 от настоящото заключение, подготвителните работи по тази директива показват, че с понятието „други разходи“ Комисията е имала предвид по-специално разходите за разследване и за експертиза ( 51 ), които са специфични за споровете в областта на интелектуалната собственост.

120. Освен това Съдът е уточнил, че като закрепва условия за възстановяване на съдебните разноски, които са особено благоприятни за носителите на права на интелектуална собственост, посоченият член 14 цели да предотврати вероятността те да бъдат разубедени да предявяват правата си по съдебен ред ( 52 ).

121. По този повод считам, че както поддържа генералният адвокат Mengozzi по дело Realchemie Nederland, рискът от разубеждаване, който тази разпоредба има за цел да предотврати, произтича от спецификата на съдебните производства и доказателствените средства в областта на интелектуалната собственост, тъй като разходите за разследване и за експертиза могат да бъдат много високи в този контекст ( 53 ).

122. Времето, отделено от титуляря за срещи с неговите адвокати и за пътувания с тази цел не ми изглежда особено свързано със споровете в областта на интелектуалната собственост, нито годно да възпре предприемането на съдебно производство.

123. Поради това считам, че член 14 от Директива 2004/48 също допуска национални разпоредби, които ограничават възможността за получаване на обезщетение за отделеното от него време за подготовка на съдебно производство.

V – Заключение

124. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените от Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) въпроси: „1) Член 94, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2100/94 на Съвета от 27 юли 1994 година относно правната закрила на Общността на сортовете растения трябва да се тълкува в смисъл, че размерът на справедливото възнаграждение съответства на размера на лицензионната такса, която нарушителят е трябвало да заплати на титуляря на правото на закрила на Общността на сорт растение, ако беше поискал от него разрешение за използване на защитения сорт, с оглед на всички обстоятелства по случая, които по принцип всеки разумен търговец би взел предвид. Националната юрисдикция следва да идентифицира тези обстоятелства и въз основа тях да определи размера на справедливото възнаграждение. При упражняването на такава свобода на преценка тази юрисдикция може по-специално да вземе предвид времето, изтекло от извършването на нарушението, като увеличи размера на справедливото възнаграждение с лихвите за забава. 2) Нито член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94, нито член 13, параграф 1 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост налагат на националната юрисдикция задължение да определя размера на справедливото възнаграждение, като увеличава размера на лицензионната такса, договорена в рамките на съществуващите лицензионни споразумения относно защитения сорт на съответния пазар с фиксирана свръхтакса. Тези разпоредби обаче не пречат посочената юрисдикция да постъпи по този начин, ако счете това за уместно за целите на оценката на размера на лицензионната такса, която нарушителят е трябвало да заплати, ако беше поискал от титуляря разрешение за използване на защитения сорт, с оглед на всички обстоятелства по случая, които по принцип всеки разумен търговец би взел предвид. С тази фиксирана свръхтакса не може обаче да се увеличава размерът на лицензионната такса за други цели съгласно член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94. 3) Нито член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94, нито член 13, параграф 1 от Директива 2004/48 налагат на националната юрисдикция задължение да определя размера на обезщетението, предназначено за поправяне на претърпените от титуляря вреди в тяхната цялост въз основа на лицензионната такса, договорена в рамките на съществуващите лицензионни споразумения относно защитения сорт на съответния пазар. Тези разпоредби обаче не пречат посочената юрисдикция да вземе тази такса като отправна точка за изчисляването на това обезщетение и при необходимост да го коригира, доколкото счете това за уместно за обезщетяване на действително претърпените от титуляря в резултат на нарушението вреди. 4) Нито член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94, нито член 13, параграф 1 от Директива 2004/48 налагат на националната юрисдикция задължение да увеличи лицензионната такса с фиксирана свръхтакса, ако реши да определи размера на обезщетението, предназначено за поправяне на претърпените от титуляря вреди в тяхната цялост, въз основа на размера на лицензионната такса, договорена в рамките на съществуващите лицензионни споразумения относно защитения сорт на съответния пазар. Тези разпоредби обаче не пречат посочената юрисдикция да постъпи по този начин, ако счете това за уместно за обезщетяване на действително претърпените от титуляря в резултат на нарушението вреди. С тази фиксирана свръхтакса не може обаче да се увеличава размерът на лицензионната такса за други цели. 5) Член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 трябва да се тълкува в смисъл, че реализираната от нарушителя печалба не съставлява вреда, за която титулярят може да иска обезщетение по тази разпоредба в допълнение към плащането на справедливото възнаграждение съгласно член 94, параграф 1 от този регламент. Националната юрисдикция може обаче да вземе предвид размера на тази печалба за целите на оценяването на претърпените от титуляря вреди и вследствие на това да определи размера на обезщетението. 6) Нито член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94, нито член 14 от Директива 2004/48 изключват национални разпоредби, според които не позволяват титулярят да получи възстановяване на съдебните разноски по производството за привременни мерки във връзка с нарушение, въпреки че впоследствие е спечелил делото в производството по същество. 7) Нито член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94, нито член 14 от Директива 2004/48 изключват национални разпоредби, съгласно които титулярят не може да получи обезщетение за отделеното от него време за подготовката на съдебен иск за обезщетение поради нарушение“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 227, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 15, стр. 197.

( 3 ) ОВ L 157, стр. 45; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56.

( 4 ) Същите изводи произтичат от текстовете на чешки, немски, естонски, гръцки, хърватски, латвийски, унгарски, нидерландски, словашки, словенски и шведски език. Макар и по-малко експлицитни в това отношение, текстовете на останалите езици не оборват по никакъв начин тези изводи.

( 5 ) Курсивът е мой. Вж. също заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, т. 40). Ще опитам да смекча обаче твърдението, че член 94 от Регламент № 2100/94 има за цел да осигури поправяне в пълен размер на претърпените в резултат от нарушението вреди, като в точки 105—123 от настоящото заключение ще поддържам, че правото на обезщетение съгласно тази разпоредба не обхваща съдебните разноски и другите разходи, свързани със защитата на правата на титуляря.

( 6 ) Курсивът е мой.

( 7 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, т. 36.

( 8 ) Въпреки че текстът на френски език на тази разпоредба не посочва експлицитно, че тя не се отнася до гражданскоправни санкции, подобно тълкуване недвусмислено следва по-специално от текстовете на датски, английски, италиански и нидерландски език, в които се използват съответно понятията „strafbarhed“, „penalties“, „reprimere“ и „bestraffing“. Това тълкуване позволява освен това да се гарантира полезното действие на член 94 от Регламент № 2100/94.

( 9 ) През 2013 г. Комисията предложи изменение на Регламент № 2100/94 по начин, който да задължи държавите членки да приемат ефективни, пропорционални и разубеждаващи наказателни санкции (Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно производството и предлагането на пазара на растителен репродуктивен материал от 6 май 2013 година, (COM(2013) 262 окончателен, стр. 98). Това предложение е отхвърлено със законодателна резолюция на Европейския парламент от 11 март 2014 г. (T7‑0185/2014), а след това оттеглено от Комисията (ОВ C 80, 2015 г., стр. 20).

( 10 ) Впрочем Комисията уточнява, че приложното поле на тази директива обхваща по-специално закрилата на сортовете растения (Декларация на Комисията относно член 2 от Директива 2004/48/ЕО (ОВ L 94, 2005 г., стр. 37).

( 11 ) Ответникът в главното производство се позовава на доклад на Комисията, в който се подчертава рискът член 97, параграф 3 от Регламент № 2100/94 да се тълкува като изключващ прилагането на Директива 2004/48 в нейната цялост и следователно предлага да се адаптира съответно тази разпоредба (Европейска комисия, генерална дирекция „Здравеопазване и безопасност на храните“, „Evaluation of the Community Plant Variety Right Acquis — Final Report“, април 2011 г., който е достъпен на интернет страницата http://ec.europa.eu/food/plant/plant_property_rights/evaluation/docs/cpvr_evaluation_final_report_en.pdf, стр. 28). Според мен този доклад подкрепя в по-голяма степен извода, че посочената директива следва да се прилага по отношение на закрилата на Общността на сортовете растения, отколкото позицията на Jungpflanzen Grünewald.

( 12 ) Вж. също член 16 от Директива 2004/48, който гласи, че „[б]ез да се накърняват гражданските и административните мерки, процедури и средства за съдебна защита, установени в настоящата директива, държавите членки могат да прилагат други подходящи санкции в случаите, когато са нарушени права върху интелектуална собственост“.

( 13 ) Регламент (ЕС) № 1257/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2012 година за осъществяване на засилено сътрудничество в областта на създаването на единна патентна закрила (ОВ L 361, стр. 1), съображение 13 от който препраща към националните разпоредби за изпълнение на Директива 2004/48, също не задължава държавите членки да предвиждат обезщетение в тежест на нарушителя, който не е действал виновно. Същото се отнася за член 45 от Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост, съдържащо се в приложение 1 В към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), подписано на 15 април 1994 г. в Маракеш и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3).

( 14 ) Вж. в този смисъл решение Cilfit и др. (283/81, EU:C:1982:335, т. 20).

( 15 ) Вж. по-специално решения Marshall (152/84, EU:C:1986:84, т. 48) и Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, т. 20).

( 16 ) Вж. по-специално решение Рfeiffer и др. (С‑397/01—С‑403/01, EU:C:2004:584, т. 110—119).

( 17 ) Вж. по-специално решение Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 100 и цитираната съдебна практика).

( 18 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, т. 40.

( 19 ) Пак там (точка 50).

( 20 ) Позоваването в точка 40 от това решение на сума в размер, „равен на неплатената такса, дължима от [земеделския производител] за производство по лицензия C“, не опровергава този извод. Всъщност, разглеждана при съобразяване с контекста на това решение, тази формулировка предполага единствено че справедливото възнаграждение би следвало да използва като отправна точка тази сума, за разлика от по-ниската сума на възнаграждението, дължимо съгласно член 14, параграф 3 от този регламент от земеделските производители, които се ползват с „привилегията на земеделски производител“ по силата на параграф 1 от тази разпоредба.

( 21 ) Решение Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, т. 37).

( 22 ) Понякога може да се окаже впрочем, че лицензионни договори за защитения сорт на съответния пазар, липсват, по-специално когато нарушението засяга пазар, на който този сорт все още не е въведен. Националната юрисдикция би следвало да вземе като основа за изчисление възнаграждението, договорено в лицензионни договори относно подобни сортове или пазари, или да определи разумен размер с оглед на обстоятелствата по конкретния случай.

( 23 ) Решение Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, т. 40 и 41).

( 24 ) Във всеки случай според мен е вероятно широкообхватно и дългосрочно нарушение рядко да се извършва по невнимание, така че посочените неудобства по принцип могат да бъдат обезщетени съгласно член 94, параграф 2 от този регламент.

( 25 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, т. 57).

( 26 ) Преценявана с оглед на нейния контекст, точка 42 от решение Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416), която се отнася до „стимулиращия характер“ на посочения член 94, параграф 1, не оборва този извод. Това решение се отнася до специфичното положение на земеделски производител, който е нарушил задължението си за предоставяне на информация по член 14, параграф 3 от Регламент № 2100/94, по такъв начин, че не може вече да се позовава на (по-благоприятния) начин за изчисляване на таксата, предвиден в тази разпоредба.

( 27 ) Въпреки че петият въпрос е поставен на Съда само в случай че в отговор на четвъртия въпрос той се произнесе, че обезщетението по силата на член 94, параграф 2 от Регламент № 2100/94 трябва да се изчислява и въз основа на обичайната такса, според мен този въпрос е релевантен, независимо от отговора на четвъртия въпрос. Всъщност определянето на елементите на подлежащите на обезщетяване вреди предхожда определянето на подходящия метод за определяне на техния размер и на съответното обезщетение.

( 28 ) Вж. и член 68, параграф 3 от Споразумението относно единен патентен съд (ОВ C 175, 2013 г., стр. 1).

( 29 ) Вж. по-специално Geiger C., Raynard, J., Rodà, C. What developments for the European framework on enforcement of intellectual property rights? A comment on the evaluation report dated December 22, 2010. — EIPR, 2011, No. 9, р. 547; Meier-Beck P. Les dommages-intérêts pour contrefaçon de brevet en droit allemand — Principes fondamentaux, évaluation и mise en œuvre. — Revue mensuelle du JurisClasseur — Propriété Industrielle. 2004, 11—15, и Rau, M. Damages for patent infringement in Germany. — RIPIA, 2000, No. 201, 78—82. Относно трудностите при определяне на размера на понесените от титуляря загуби вж. Moss, G., Rogers, D. Damages for Loss of Profits in Intellectual Property Litigation. — EIPR, 1997,р. 425 sq.

( 30 ) Вж. по-специално Raynard, J. IP enforcement in Europe: acquis and future plans. — in: Geiger, C. (ed.). Constructing European intellectual property: Achievements and new perspectives. 2013, р. 392.

( 31 ) По-рано Европейска обсерватория за фалшифицирането и пиратството. European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights“, който е достъпен на интернет страницата http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, стр. 3 от раздел „Analysis, recommendations and best practices“, както и стр. 1—22 и 44—53 от обобщаващата таблица.

( 32 ) Вж. съображение 26 от Директива 2004/48.

( 33 ) C‑99/15, EU:C:2015:768, т. 27.

( 34 ) Подготвителните работи по приемането на Директива 2004/48 не оборват този извод. Наистина в първоначалното предложение на Комисията се предвижда, че националните юрисдикции трябва да могат да оценяват претърпените от титуляря вреди въз основа на фиксирана обща сума, съответстваща на двойния размер на хипотетичното възнаграждение, като се уточнява, че такава фиксирана обща сума не представлява наказателно обезщетение (Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно мерките и процедурите, целящи да осигурят спазването на правата върху интелектуална собственост от 30 януари 2003 г., COM (2003) 46 окончателен, стр. 25 и 43). С оглед на провежданата от тази директива минимална хармонизация, приемането на по-малко предписателен текст в окончателната редакция на член 13, параграф 1, буква б) от нея все пак изобщо не лишава държавите членки от възможността да разрешат на своите юрисдикции да постъпват по този начин.

( 35 ) По-конкретно въпросът дали член 13, параграф 1 от Директива 2004/48 допуска определянето на обезщетение, като размерът на хипотетичното лицензионно възнаграждение, определено съгласно втора алинея, буква б) от тази разпоредба, се увеличава със сума, предназначена за обезщетяване на неимуществените вреди, е предмет на преюдициално запитване по дело Liffers (С‑99/15), висящо пред Съда. Генералният адвокат Wathelet предлага на този въпрос да се отговори утвърдително (заключение по дело Liffers, C‑99/15, EU:C:2015:768).

( 36 ) Вж. в този смисъл съображение 17 от Директива 2004/48, в което се подчертава значението на определянето на размера на обезщетението в зависимост от особеностите на всеки конкретен случай. По принцип фиксираната свръхтакса, прилагана към размера на обичайната такса в тежест на нарушителя, който е действал виновно, за да се обезщетят изцяло претърпените от титуляря вреди, ще бъде по-висока от фиксираната свръхтакса, която, когато е необходимо, може да бъде наложена съгласно член 94, параграф 1 от Регламент № 2100/94 с оглед на поправяне единствено на вредите, свързани с неплащането на справедливо възнаграждение.

( 37 ) Използването на печалбата, реализирана от нарушителя, има и предимството, че позволява на титуляря да получи обезщетение, без да разкрива структурата на разходите си, нито възможностите си за реализиране на печалба (вж. Meier-Beck, P. Allemagne: les dommages-intérêts pour contrefaçon des droits de propriété industrielle après la loi sur l’amélioration du respect des droits de propriété intellectuelle. — Propriété Industrielle — Revue mensuelle LexisNexis Jurisclasseur, nov. 2013, р. 21).

( 38 ) В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че ползата, извлечена от Jungpflanzen Grünewald в резултат на нарушението, възлиза на 66703,14 EUR, т.е. размер, много близък до сумата от 66231,74 EUR, присъдена на г‑н Hansson от Landgericht Düsseldorf (Областен съд Дюселдорф) и определена въз основа на обичайната лицензионна такса (вж. т. 18 и 21 от настоящото заключение). При упражняване на свободата си на преценка Oberlandesgericht Düsseldorf (Върховен регионален съд Дюселдорф) би могъл да вземе предвид салдото от 471,4 EUR, съответстващо на разликата между тези две суми, за да оцени вредите с остатъчен характер, които са претърпени от г‑н Hansson и все още не са обезщетени с предоставянето на справедливо възнаграждение.

( 39 ) Вж. в този смисъл Bouche, N. Protection communautaire des obtentions végétales. Jurisclasseur — Droit International, актуализиран към 20 ноември 2014 г., т. 225.

( 40 ) Действително, когато реализираната от нарушителя печалба служи, за да замести оценяването на действително претърпените от титуляря вреди, точният мащаб на същите по хипотеза не е известен. Ако обхватът на тези вреди обаче е установен, член 94, параграф 2, второ изречение от Регламент № 2100/94 според мен не налага на националния съд задължение да съобразява обезщетението с тази печалба, когато тя надхвърля размера на посочените вреди.

( 41 ) Вж. в този смисъл Rodá, C. Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle. — сoll. du CEIPI, No. 58, 2010, 243—244. Искам да отбележа, че първоначално в предложението за директива COM(2003) 46 окончателен, в член 17 (стр. 25 и 43) е посочена и възможността държавите членки да предвиждат с цел възпиране възстановяване на печалбата, реализирана от нарушителя, доколкото тя не е взета предвид при изчисляването на обезщетението. Тази разпоредба обаче не е включена в окончателната редакция на Директива 2004/48.

( 42 ) В частност, от преюдициалното запитване не става ясно дали в рамките на главното производство е било направено позоваване на прилагането на национални правила относно възстановяването на такава печалба.

( 43 ) Последният проблем е повдигнат и в рамките на буква а) от петия въпрос.

( 44 ) Предложение за директива COM(2003) 46 окончателен, член 18, стр. 26.

( 45 ) В текстовете на някои езици, като испански, датски, френски и италиански език, синтаксисът на посочения член 14 навежда на мисълта, че прилагателните „разумни и пропорционални“ се отнасят само до „съдебните разноски“, с изключение на „други[те] разходи [, понесени]“ от спечелилата делото страна. Такова двусмислие не е видно обаче в текстовете на други езици, като например на немски („dass die Prozesskosten und sonstigen Kosten […], soweit sie zumutbar und angemessen sind“), английски („reasonable and proportionate legal costs and other expenses“) или нидерландски език („redelijke en evenredige gerechtskosten en andere kosten“). В случай на несъответствия между текстовете на различните езици на разпоредба от законодателството на Съюза тя трябва да бъде тълкувана в зависимост от общата структура и от целта на правната уредба, от която е част (решение Endendijk, C‑187/07, EU:C:2008:197, т. 22—24 и цитираната съдебна практика). Директива 2004/48 обаче не споменава съображения, поясняващи, че само за възстановяването на съдебните разноски е въведен таван. Впрочем не виждам никакви обективни основания за подобно разграничаване. При тези условия подкрепям тълкуването, че както съдебните разноски, така и другите разходи е възможно да бъдат възстановени само доколкото са „разумни и пропорционални“.

( 46 ) Член 69, параграф 1 от Споразумението.

( 47 ) Някои национални юрисдикции обаче приемат възможността за възстановяване на съдебните разноски или дори на разходите за консултант по технически въпроси като елемент на подлежащите на обезщетяване вреди в случай на виновно поведение на нарушителя съгласно правилата относно гражданската отговорност, евентуално при условия на прилагане на съображения за справедливост (вж. доклада на European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights“, който е достъпен на интернет страницата http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, стр. 66—96 от обобщаващата таблица, както и Rodá, C. Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle. — сoll. du CEIPI, No. 58, 2010, 213—218 et 321—327).

( 48 ) По дело United Video Properties (C‑57/15), висящо пред Съда, от него по същество се иска да определи дали член 14 от Директива 2004/48 допуска национални разпоредби, които предвиждат система от тарифи от фиксирани по размер възнаграждения за възстановяване на разходи за процесуално представителство, и обвързват възстановяването на разходите за консултант по технически въпроси с наличието на виновно поведение на нарушителя.

( 49 ) European Observatory on Counterfeiting and Piracy, цит. съч., стр. 3 от раздел „Analysis, recommendations and best practices“, стр. 9 от раздел „Executive summary“, както и стр. 66—81 от обобщаващата таблица.

( 50 ) Вж. в този смисъл решения Medipac-Kazantzidis (C‑6/05, EU:C:2007:337, т. 34) и Enterprise Focused Solutions (C‑278/14, EU:C:2015:228, т. 17).

( 51 ) Според мен обаче член 14 предписва единствено обезщетяването на разходите, свързани с установяването на въпросното нарушение в рамките на разглеждания случай. Общите разходи за разкриване на нарушението и за контрол на пазара, платени по направени постъпки, и които не са специфични за определено съдебно производство, могат обаче на практика вече да са включени в размера на обичайната такса за ли