ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА Е. SHARPSTON

представено на 10 септември 2013 година ( 1 )

Дело C‑328/12

Ralph Schmid (действащ като синдик в производство по несъстоятелност срещу Aletta Zimmermann)

срещу

Lilly Hertel

(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof (Германия)

„Съдебно сътрудничество по граждански дела — Производство по несъстоятелност — Регламент (ЕО) № 1346/2000 — Компетентност на съда на държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника — Отменителен иск, предявен при производство по несъстоятелност — Международен елемент — Ответник, пребиваващ в трета страна“

1. Член 3, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 ( 2 ) (наричан по-нататък „Регламентът“) определя кой съд е компетентен по правилата за международна компетентност да образува производство по несъстоятелност. В такова производство синдикът може да предявява „всякакви отменителни искове, които защитават интересите на кредиторите“ ( 3 ). Въпросът, който се поставя в настоящия случай, е дали предвиденото в член 3, параграф 1 правило за определяне на компетентния съд се прилага, когато ответникът по отменителен иск пребивава в трета страна.

Регламентът относно производството по несъстоятелност

2. Регламентът урежда основно определянето на компетентността и на приложимото право в производствата по несъстоятелност и взаимното признаване на постановените в тези производства решения. Настоящото дело е за тълкуване на общата разпоредба за международната компетентност. При анализа обаче трябва да се разгледа общата структура на Регламента и ролята на синдика.

3. В съображения 2, 3 и 4 от Регламента се посочва, че правилното функциониране на вътрешния пазар изисква презграничните производства по несъстоятелност да действат ефикасно и ефективно и че с оглед правилното функциониране на вътрешния пазар е необходимо да се избегне практиката страните да бъдат подтиквани да прехвърлят авоари или съдебни производства от една в друга държава членка, за да придобият по-благоприятно правно положение (т.нар. „forum shopping“).

4. Съгласно съображение 8 за постигане на тези цели „е необходимо […] разпоредбите за компетентността, признаването на съдебни решения и приложимото правото в тази област да бъдат включени в един правен акт на Общността“.

5. Съображения 12—14 гласят: „(12) Настоящият регламент дава възможност да се образува главно производство по несъстоятелност в държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника. Тази процедура има универсален обхват и цели включването на цялото имущество на длъжника. С цел защитата на различните интереси, настоящият регламент дава възможност паралелно с главното да се образуват и вторични производства. Вторичното производство може да се образува в държавата членка, в която длъжникът притежава предприятие. Последиците от вторичното производство засягат имуществото, което се намира в тази държава. Задължителните правила за координация с главното производство съдържат изискването за единност на производството в Общността. (13) „Център на основните интереси“ следва да съответства на мястото, на което длъжникът обикновено управлява интересите си и следователно то може да се [установи] от трети лица. (14) Настоящият регламент се прилага само към производствата, при които центърът на основните интереси на длъжника се намира в Общността“.

6. Глава I („Общи разпоредби“), член 1 („Приложно поле“), параграф 1 от Регламента предвижда: „Настоящият регламент се прилага за [колективните] производства по несъстоятелност, които налагат частичното или пълното лишаване на длъжника от права, както и […] назначаването на [синдик]“.

7. Член 2, буква a) определя „производствата по несъстоятелност“ като „[колективните] производства“, посочени в приложение А към Регламента, където се изброяват специфичните за всяка държава членка производства, предвидени от националното право.

8. Член 2, буква б) определя „синдика“ като „всяко лице или орган, чиято функция е да управлява или да осребри [имуществото на длъжника] или да [упражнява надзор върху] управлението на дейността му“.

9. Член 3 от Регламента е озаглавен „Международна компетентност“. Той предвижда: „1. Съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност. За дружествата и юридическите лица, седалището според устройствения акт се презумира за център на основните интереси до доказване на противното. 2. Когато центърът на основните интереси на длъжника е разположен на територията на дадена държава членка, съдилищата на друга държава членка са компетентни да образуват производство по несъстоятелност само ако длъжникът притежава предприятие на територията на тази държава членка. Действието на това производство се свежда до имуществото на длъжника, което се намира на територията на последната. 3. Когато производството по несъстоятелност е образувано по параграф 1, всяко производството по несъстоятелност, ко[е]то е образувано впоследствие, съгласно параграф 2, е вторично производство. Това производство трябва да се извършва като производство по ликвидация. […]“.

10. Член 16 („Принцип“), параграф 1 от озаглавената „Признаване на производството по несъстоятелност“ глава II предвижда: „Всяко решение за образуване на производство по несъстоятелност, което е взето от компетентен съд на държава членка съгласно член 3, се признава във всички други държави членки от момента на влизането му в сила в държавата на образуване на производството. […]“.

11. Член 17 („Последици от признаването“), параграф 1 предвижда: „Решението за образуване на производството по член 3, параграф 1 съгласно закона на държавата членка на образуване на производството, има действие[то, предвидено от закона на държавата членка на образуване на производството,] във всяка друга държава членка без допълнителни формалности, освен ако настоящият регламент не предвижда друго и докато в тази друга държава членка не е образувано производството по член 3, параграф 2“.

12. Член 18 („Правомощия на [синдика]“) предвижда по-специално: „1. Назначеният съгласно член 3, параграф 1 от съда [синдик] може да упражнява на територията на друга държава членка всички правомощия, които са му дадени от законодателството на държавата членка на образуване на производството […] 2. [Синдикът] […] може също и да завежда всякакви отменителни искове, които защитават интересите на кредиторите. 3. При упражняване на правомощията си [синдикът] спазва законите на държавата членка, на чиято територия възнамерява да действа, по-специално нормите, който са свързани с осребряването на имущество. Тези правомощия не могат да включват използването на средства за принуда, нито правото да се произнася по правни и други спорове“.

13. Член 25, параграф 1 от Регламента („Признаване и изпълняемост на други съдебни решения“) предвижда: „Решенията за провеждането и приключването на производството по несъстоятелност, които са постановени от съд, чието решение за образуване на производството е признато съгласно член 16, както и конкордатът, който е одобрен от този съд, също се признават без никаква допълнителна формалност. […] Първата алинея се прилага и за съдебни решения, които произтичат пряко от производството по несъстоятелност, и които са тясно свързани с него, дори ако са постановени от друг съд. […]“.

14. Член 44, параграф 1 предвижда, че по въпросите, попадащи в приложното му поле, Регламентът заменя сключените преди това между две или повече държави членки двустранни договори. Съгласно член 44, параграф 3, буква a) обаче Регламентът не се прилага „когато е несъвместим със задълженията по отношение на фалита, които произтичат от конвенция, която е подписана от тази държава с една или няколко трети страни, преди влизането му в сила“.

Фактите, производството и поставеният въпрос

15. Г‑н Ralph Schmid е синдик в производство по несъстоятелност, образувано на 4 май 2007 г. срещу г‑жа Aletta Zimmermann. В рамките на това производство той предявява срещу г‑жа Lilly Hertel иск за отмяна на сделка между нея и г‑жа Zimmermann. Г‑жа Hertel, която е мащеха на г‑жа Zimmermann, пребивава в Швейцария. Този изглежда е единственият международен елемент в производството (по-специално няма елемент, който да го свързва с друга държава членка, различна от Германия). С предявения от него иск синдикът претендира възстановяване на сумата 8015,08 EUR, като част от имуществото на г‑жа Zimmermann, ведно с лихви.

16. По-долните инстанции приемат, че искът е недопустим, тъй като съгласно правилата за международна компетентност не подлежи на разглеждане от германските съдилища. Г‑н Schmid обжалва поради неправилно прилагане на закона (ревизионно обжалване) това решение пред Bundesgerichtshof (Федерален съд) (наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“).

17. Като заключава, че изходът на спора зависи от тълкуването на член 3, параграф 1 от Регламента, девети граждански състав на Bundesgerichtshof решава да спре производството и да отправи следния преюдициален въпрос: „Компетентни ли са съдилищата на държавата членка, на чиято територия е образувано производство по несъстоятелност относно имуществото на длъжника, да разгледат предявен в рамките на това производство отменителен иск срещу ответник, чието местоживеене или седалище не е на територията на държава членка?“.

18. Писмени становища представят г‑н Schmid и Комисията. В съдебното заседание на 10 април 2013 г. устно представят становищата си германското правителство и Комисията.

Становища, представени пред Съда

19. Г‑н Schmid поддържа, че член 3, параграф 1 от Регламента трябва да се тълкува в смисъл, че предоставя компетентност за разглеждане на иска на съдилищата на държавата членка, в която е образувано производството по несъстоятелност. Единственият критерий за определяне на компетентността, предвиден в член 3, параграф 1, е местонахождението на центъра на основните интереси на длъжника. Добавянето на друго условие би довело до несигурност при образуването на производството, особено при наличие на връзка с две или повече държави членки. Предложеното тълкуване на член 3, параграф 1 е съобразено с принципа на единност на производството. То също така допринася за правилното функциониране на вътрешния пазар, като предотвратява евентуалното прехвърляне на активи извън Европейския съюз с цел постигане на по-благоприятно правно положение (forum shopping) и като улеснява синдика по отношение на оспорването и постигането на отмяна на прехвърлянето на активи на длъжника извън Европейския съюз.

20. Комисията е съгласна с тези доводи. Член 3, параграф 1 предоставя международна компетентност на съдилищата на държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника. Няма допълнително условие за определяне на компетентността за разглеждане на искове, които са тясно свързани с производството по несъстоятелност, и не е необходимо да е налице връзка с друга държава членка. Възможно е и трябва да се направи разграничение между правилата за определяне на международната компетентност и тези за признаването и изпълнението на съдебните решения. Правото на Съюза не може да породи задължение за трети страни да признават и изпълняват решенията на съдилищата от Съюза по въпросите на несъстоятелността.

21. Германското правителство поддържа, че правото на Съюза произвежда действие за трети страни само по силата на двустранни или многостранни договори. Що се отнася до производството по несъстоятелност, Европейският съюз не е сключил такъв договор със Швейцария, където пребивава г‑жа Hertel. Освен това разширяването на приложното поле на правилото за международна компетентност по отношение на вторичните производства по искове за отмяна на предшестващи производството по несъстоятелност сделки, предявени срещу ответници от трети страни, не съответства на целта на Регламента. Тя е да се гарантира ефикасността и ефективността на производствата по несъстоятелност в рамките на вътрешния пазар, в който не участват трети страни. Регламентът не урежда съдебната компетентност като въпрос, изолиран от останалите, а напротив, правилата за компетентността се вписват в общата цел за ефикасност и ефективност на производствата по несъстоятелност. След като правилата за признаване и изпълнение не могат да се прилагат по отношение на трети страни, би било безсмислено член 3, параграф 1 да се тълкува като предоставящ международна съдебна компетентност по отношение на трети страни. Това би изложило такива ответници, които така или иначе са по-слабата страна, на прилагането на чужда за тях материално- и процесуалноправна уредба в областта на несъстоятелността и по този начин би отслабило още повече позицията им.

Преценка

22. Целта на Регламента е да повиши ефикасността и ефективността на презграничните производства по несъстоятелност ( 4 ). За постигане на тази цел Регламентът установява общи за всички държави членки правила за определяне на компетентността, улесняване на признаването на съдебните решения и установяване на приложимото право ( 5 ). Тези правила се основават на принципите на единност и универсалност ( 6 ), с ограничена възможност за вторични производства. С други думи, Регламентът предвижда, че в една държава членка се образува едно-единствено основно производство по отношение на всички активи на длъжника, независимо от местонахождението им, като в ограничени случаи е възможно образуване на вторично производство във втора държава членка ( 7 ).

23. Правилото на член 3, параграф 1 относно компетентността е определяно като „крайъгълен камък“ на установената с Регламента система ( 8 ). Според него компетентни да образуват производство по несъстоятелност са съдилищата на държавата членка, на чиято територия е центърът на основните интереси на длъжника. Следователно според Регламента центърът на основните интереси на длъжника играе основна роля при определяне на компетентния съд ( 9 ).

24. Запитващата юрисдикция търси отговор на въпроса дали съдилищата на държавата членка, на чиято територия вече е образувано производство по несъстоятелност по отношение на имуществото на длъжника, са компетентни да разгледат отменителен иск срещу ответник, който пребивава в трета страна. Преди да се отговори на този въпрос обаче, е необходимо да се определи дали, когато единственият международен елемент в производството по несъстоятелност е свързан с държава членка и трета страна (а не с две или повече държави членки), компетентността на съдилищата на държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника, по отношение на производството по несъстоятелност произтича от член 3, параграф 1 от Регламента или от националното право на държавата членка в областта на несъстоятелността и от международното частно право. (Във втория случай евентуалната международна компетентност на тези съдилища ще се определя от сключените между тази държава членка и трети страни международни договори в областта на несъстоятелността.) Казано с други думи: прилага ли се изобщо Регламентът по отношение на такива производства?

25. Според мен се прилага. Съгласно член 1, параграф 1 от Регламента той се прилага „за [колективните] производства по несъстоятелност, които налагат частичното или пълното лишаване на длъжника от права, както и […] назначаването на [синдик]“. Нито член 1, параграф 1, нито приложение A изглежда да ограничават приложимостта на Регламента по отношение на производства с международен елемент.

26. Регламентът е акт с пряко приложение. След влизането му в сила той заменя всички актове от националното право и всички двустранни договори ( 10 ), по които държавите членки са били страни, уреждащи международната компетентност по отношение на производствата по несъстоятелност, като единственото изключение е предвидено в член 44, параграф 3 ( 11 ). Следователно, когато центърът на основните интереси на длъжника е на територията на Европейския съюз, за да се определи съдилищата на коя държава членка са компетентни да образуват производството, се прилага член 3, параграф 1 (а не националното право).

27. Както поддържа германското правителство, приемането на Регламента от европейския законодател е продиктувано от необходимостта да се осигури правилно функциониране на вътрешния пазар (вж. съображения 2, 3, 4 и 8). От това обаче не следва, че във всяко конкретно производство по несъстоятелност е необходимо да се докаже наличие на международен елемент, за да може да се приложи Регламентът. Тълкуването на Регламента в смисъл, че се прилага само при наличие на международен елемент, свързан с поне две държави — членки на Европейския съюз, би довело до значителна несигурност и би намалило ефикасността и ефективността на производството.

28. От само себе си се разбира, че за прилагането на Регламента е необходимо производството по несъстоятелност да е срещу длъжник, чийто център на основните интереси се намира в държава членка (вж. съображение 14). В противен случай въпросът за прилагането на Регламента не би се поставил. Регламентът „дава възможност да се образува главно производство по несъстоятелност в държавата членка, в която се намира центърът на основните интереси на длъжника“ и уточнява, че „[т]ази процедура има универсален обхват и цели включването на цялото имущество на длъжника“ ( 12 ). Считам, че тази формулировка отразява принципите на единност и универсалност. По мое мнение това са принципи, чието прилагане във всяко производство по несъстоятелност е желателно.

29. Определянето на компетентния съд трябва да стане на възможно най-ранен етап с цел да се даде възможност за предприемане на действия за запазване на имуществото на длъжника за удовлетворяване на неговите кредитори и по този начин да се гарантира ефикасността и ефективността на производството ( 13 ). Безспорно, в Решение по дело Staubitz-Schreiber ( 14 ) Съдът приема, че при определяне на съда, компетентен да образува производството по несъстоятелност, трябва да се установи кой е центърът на основните интереси на длъжника към датата на подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност, а не към датата, когато действително е образувано такова производство. На този ранен етап може да не е известно, че е налице някакъв международен елемент. Определянето на компетентния съд обаче не може да бъде отлагано до локализирането на отделните елементи от значение за производството (като местопребиваването на евентуалните ответници по вторични искове или местонахождението на всеки от активите на длъжника) извън центъра на интересите на длъжника. Изчакване до момента, в който ще е налице пълна яснота, би попречило на постигането на поставените с Регламента цели за ефективност и ефикасност на производството по несъстоятелност и би довело до правна несигурност.

30. Самият член 3, параграф 1 от Регламента недвусмислено сочи, че „[с]ъдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника, са компетентни да образуват производство по несъстоятелност“ ( 15 ). Всяко друго обстоятелство е без значение за определянето на компетентния съд. Следователно местонахождението на активите на длъжника е без значение, освен в качеството му на фактор, който следва да се вземе предвид при определяне на мястото, където се намира центърът на основните интереси на длъжника, и/или когато трябва да се образува вторично производство по член 3, параграф 2. Местопребиваването на евентуалния ответник по иск, който (ако е необходимо) може да бъде предявен в рамките на това производство от синдика за отмяна на сделка и попълване на масата на несъстоятелността с допълнително имущество за удовлетворяване на кредиторите, също е без значение за определяне на съда, компетентен да образува производството. Този иск е подсъден на съда, който (вече) е образувал производството по несъстоятелност, тъй като пряко произтича от това производство и е тясно свързан с него ( 16 ). На този етап производството по несъстоятелност вече е в ход. Хронологично отменителният иск следва образуването на производството по несъстоятелност пред компетентния съд. Следователно местонахождението на ответника по такъв иск по никакъв начин не може да се отрази върху определянето на съда, който е компетентен да образува най-напред производството по несъстоятелност.

31. Ето защо считам, че за прилагането на Регламента не е необходимо да се доказва наличие на международен елемент, свързан с две или повече държави членки. Достатъчно е центърът на основните интереси на длъжника да се намира в Европейския съюз ( 17 ). Член 3, параграф 1 от Регламента, който се прилага пряко във всички държави членки, определя компетентния съд.

32. Подсъден ли е на компетентния съд и отменителният иск срещу ответник с местоживеене в трета страна, а не в държава членка?

33. Германското правителство поддържа, че Регламентът не се прилага при определяне на компетентността по отношение на такъв иск. Евентуалният ответник (и твърде вероятно съответното имущество) се намират извън Европейския съюз. Ответникът би бил в слаба позиция, ако трябва да се защитава срещу иск, предявен пред чужда за него юрисдикция. Освен това, като се има предвид, че Регламентът изрично урежда признаването и изпълнението на решенията на компетентния съд относно сделки, свързани с друга държава — членка на Съюза ( 18 ), за съдилищата на трета страна не съществува задължение за признаване или изпълнение на което и да е решение на компетентен съд от Европейския съюз.

34. Не намирам тези доводи за убедителни. Според мен компетентният съгласно член 3, параграф 1 от Регламента съд е компетентен да разгледа и отменителния иск срещу ответник с местоживеене в трета страна.

35. Първо, принципите на единност и универсалност ясно подкрепят такъв подход. Производството по несъстоятелност е колективно и съдът по местонахождението на центъра на основните интереси на длъжника е (по дефиниция) този, който разглежда основната част от делата на длъжника (тъй като в противен случай изразът „център на основните интереси на длъжника“ би се обезсмислил) ( 19 ). След като този съд, чиято компетентност по отношение на производството по несъстоятелността би трябвало да е относително лесно предвидима ( 20 ), следи за точното оценяване на имуществото на длъжника и за сключването на подходящо споразумение с кредиторите му, той трябва да е овластен да разгледа и иск за отмяна на предшестваща производството по несъстоятелност сделка между длъжника и трето лице, предявен от синдика с цел връщане на обекта на сделката или на резултата от нея в патримониума на длъжника с оглед на удовлетворяването на кредиторите.

36. Второ, не считам, че обстоятелството, че разпоредбите на Регламента относно признаването и изпълнението на съдебни решения не са задължителни за трети страни, изключва прилагането на правилото за компетентността. Важно и полезно е да се направи разграничение между компетентността, от една страна, и признаването и изпълнението, от друга.

37. Що се отнася до компетентността, Регламентът я определя единствено с оглед на мястото, където се намира центърът на основните интереси на длъжника. Съдът вече е приел, че при изцяло вътрешно за Съюза производство по несъстоятелност компетентността на съда обхваща не само главното производство, но и всички вторични производства ( 21 ).

38. Що се отнася до признаването и изпълнението, първо ще отбележа, че тези разпоредби могат да бъдат разглеждани отделно от разпоредбата за предоставяне на компетентност. Второ, дори да липсва възможност за признаване и изпълнение въз основа на самия Регламент, това не означава непременно, че решението на компетентния съд не може да породи никакви последици. Възможно е (макар в случая да не изглежда така) да се получи признаване и изпълнение на решението по силата на двустранен договор.

39. Вярно е, че в случай на постановяване на решение за отмяна на предшестваща производството по несъстоятелност сделка с трето лице синдикът трябва да иска признаване и изпълнение на това решение в държавата по местоживеенето на третото лице (и/или по местонахождението на имуществото във връзка със сделката). За него обаче тази процедура обикновено би била по-ефикасна и свързана с по-малко разноски от воденето на съвсем отделно дело пред съда в тази държава (а производство, свързано с по-малко разноски, запазва по-голяма част от имуществото на длъжника за удовлетворяване на кредиторите). В най-добрия случай решението, което вече е постановено по иск на синдика, ще бъде признато и изпълнено, а в най-лошия случай синдикът ще трябва отново да се обърне към компетентния съд в държава — членка на Съюза, и да поиска промяна на оценката на имуществото на длъжника преди окончателния конкордат с кредиторите.

40. От гледна точка на третото лице липсата на автоматично признаване и изпълнение предоставя допълнителна закрила. Възможно е също така това лице, след като бъде уведомено за иска на синдика, да реши да се яви и да се защитава в производството пред съда по местонахождението на центъра на основните интереси на длъжника. Ако по някаква причина не може или не желае да стори това, третото лице ще има по-голямо основание да иска от своя местен съд да не признае и изпълни решението срещу него автоматично, а да разгледа иска по същество.

41. Трето, следва да се отбележи, че в Решение по дело Owusu ( 22 ), отнасящо се до тълкуването на член 2 от Брюкселската конвенция ( 23 ) (който предвижда, че „искове срещу лицата с местоживеене в една договаряща държава се предявяват пред съдилищата на тази държава“), големият състав приема, че тази разпоредба се прилага и когато става въпрос за взаимоотношението между съдилищата на една-единствена договаряща държава и съдилищата на държава, която не е договаряща ( 24 ). В разглеждания по това дело случай местоживеенето на единия от ответниците е било в Обединеното кралство, но няколко други ответници са били с местоживеене в Ямайка, където е настъпило произшествието в основата на спора, и се е поддържало (както изглеждало, с основание), че forum conveniens е Ямайка. В този случай (както и в настоящия) делото е свързано с договаряща държава и с трета страна, не се поставя въпросът за компетентността на съдилищата на нито една друга договаряща държава и няма какъвто и да било фактор, свързващ делото с друга договаряща държава ( 25 ). Въпреки това големият състав приема, че правилото за компетентност на член 2 от Брюкселската конвенция е императивно и изключва възможността юрисдикция на държава членка да приложи теорията за forum non conveniens, за да приеме, че не е компетентна.

42. Доводите, изложени от германското правителство по настоящото дело, са твърде сходни с тези на Обединеното кралство по дело Owusu, които Съдът не е възприел ( 26 ).

43. При произнасянето по дело Owusu големият състав очевидно е бил наясно, че ако решението му е в смисъл, че съдилищата на съответната договаряща държава (Обединеното кралство) не могат да приемат, че са компетентни не те, а съдилищата на държава, която не е договаряща (Ямайка), е възможно да възникнат затруднения при признаването и изпълнението на съдебното решение ( 27 ). Също така в Решение по дело Owusu Съдът отделя специално внимание на принципа на относително действие на договорите (съгласно който в конкретния случай Брюкселската конвенция не би могла да налага никакви задължения на държави, които не са се съгласили да бъдат обвързани от нея). Съдът приема, че „[в] това отношение е достатъчно да се посочи, че определянето на юрисдикция на държава членка за компетентна поради обстоятелството, че местоживеенето на ищеца е на територията на тази държава, дори когато това е по отношение на спор, свързан, поне отчасти, поради предмета му или местоживеенето на ответника, с трета държава, не е достатъчно, за да породи задължение за последната“ ( 28 ). Съдът дава приоритет на принципите на правна сигурност ( 29 ), закрила на лицата, установени в Общността ( 30 ), и еднакво прилагане на правилата относно компетентността, като напомня, че „целта на Брюкселската конвенция е именно да предвиди общи правила, които да изключат прилагането на дерогиращите национални норми“ ( 31 ).

44. Големият състав изрично признава, че е възможно да възникнат реални затруднения (като „логистични затруднения поради географската отдалеченост, необходимостта при разглеждане на спора по същество да се прилагат ямайски критерии, изпълняемостта в Ямайка на неприсъствено съдебно решение и невъзможността за обратен иск срещу останалите ответници“), но приема, че „колкото и да са реални тези затруднения, […] такива съображения […] не могат да поставят под въпрос императивния характер на основното правило за компетентност, съдържащо се в член 2 от Брюкселската конвенция“ ( 32 ).

45. Струва ми се, че съображенията, на които се основават изводите на големия състав в Решение по дело Owusu, важат и за настоящия случай, поради което това решение следва да се приложи по аналогия и в този случай.

46. Четвърто, становището, че компетентният съгласно член 3, параграф 1 от Регламента съд е компетентен да разгледа и предявения при производство по несъстоятелност иск за отмяна на предшестваща това производство сделка между длъжника и ответник с местоживеене в трета страна, е съобразено и с целта на Регламента за насърчаване на правилното функциониране на вътрешния пазар. Регламентът изрично признава (в съображение 4) необходимостта „да се избегне практиката страните да бъдат подтиквани да прехвърлят авоари или съдебни производства от една в друга държава членка, за да придобият по-благоприятно правно положение (т.нар. „forum shopping“)“. Същото обаче важи и за случаите, когато връзката е с Европейския съюз и трета страна. Ако компетентният съгласно член 3, параграф 1 от Регламента съд не беше компетентен да разгледа иск за отмяна на предшестваща несъстоятелността сделка, това очевидно би насърчило лице (или предприятие), което е установило, че изпада в затруднено финансово положение, да прехвърли активи извън Европейския съюз посредством съмнителни привидни сделки с трети лица с местоживеене в трети страни, като по този начин постави посочените активи извън обсега на синдика и лиши кредиторите от възможност за удовлетворяване в максимална степен от имуществото на длъжника.

47. Ето защо заключавам, че подкрепяният от г‑н Schmid (синдикът) и Комисията подход е за предпочитане пред подкрепяния от германското правителство. Становището, че компетентният съгласно член 3, параграф 1 от Регламента съд е компетентен да разгледа предявения от синдика иск за отмяна на предшестваща производството по несъстоятелност сделка между длъжника и ответник с местоживеене в трета страна, е съобразено с принципите на единност и универсалност. Синдикът ще може по-лесно и при по-ниски разходи да изпълни задачите си във връзка с имуществото на длъжника, а това е от полза за кредиторите (много от които вероятно са с местоживеене в Европейския съюз). Тези предимства надделяват над неудобството за ответника от трета страна, произтичащо от необходимостта да се защитава срещу иска пред юрисдикция, която от негова гледна точка не е „правилната“, като този ответник — именно защото евентуалното съдебно решение няма автоматично да бъде признато и изпълнено по силата на Регламента — при всяко положение ще продължи да се ползва от известна закрила от страна на неговия местен съд.

Заключение

48. По изложените по-горе причини предлагам на Съда да даде следния отговор на въпроса, отправен от Bundesgerichtshof (Германия): „Член 3, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност трябва да се тълкува в смисъл, че съдилищата на държавата членка, на чиято територия е образувано производството по несъстоятелност, са компетентни да разгледат предявен във връзка с това производство отменителен иск срещу ответник, чието местоживеене или седалище не е на територията на държава членка“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Регламент от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност (ОВ L 160, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143), изменен.

( 3 ) Член 18, параграф 2, последно изречение от Регламента.

( 4 ) Вж. съображения 2 и 8 от Регламента, цитирани в точки 3 и 4 по-горе.

( 5 ) Вж. съображение 8, цитирано в точка 4 по-горе.

( 6 ) Вж. съображение 12, цитирано в точка 5 по-горе, и Решение от 17 януари 2006 г. по дело Staubitz-Schreiber (C-1/04, Recueil, стр. I-701, точка 28). „Принципът на единност“ означава, че се образува едно-единствено производство по несъстоятелност. „Принципът на универсалност“ означава, че това производство се отнася до всички активи на длъжника, независимо от местонахождението им.

( 7 ) Вторичните производства могат да бъдат само за ликвидация и да пораждат последици само за имуществото, което се намира в тази държава членка — вж. съображение 12, цитирано в точка 5 по-горе. Установената с Регламента система удачно е наречена система на „координирана универсалност“, вж. проф. Боб Уесъл в The Changing Landscape of Cross-border In Europe. Juridica International XII/2007, 116—124.

( 8 ) Вж. точка 21 от заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Staubitz-Schreiber, посочено в бележка под линия 6 по-горе.

( 9 ) По същия начин в Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан по-нататък „Брюкселският регламент“), освен в някои строго определени случаи, местоживеенето на ответника играе основна роля при определянето на международната компетентност на съдилищата.

( 10 ) Член 44, параграф 1.

( 11 ) Цитиран в точка 14 по-горе. Между Германия и Швейцария изглежда няма сключен релевантен двустранен договор, по силата на който тази разпоредба да се прилага в настоящия случай.

( 12 ) Съображение 12.

( 13 ) В Решение от 2 май 2006 г. по дело Eurofood IFSC (C-341/04, Recueil, стр. I-3813, точка 52) Съдът подчертава и във връзка със системата за признаване, че е необходимо правилото на Регламента за определяне на компетентния съд да се прилага възможно най-бързо.

( 14 ) Посочено в бележка под линия 6 по-горе.

( 15 ) За подхода при определяне на центъра на основните интереси на длъжника вж. Решение по дело Staubitz-Schreiber, посочено в бележка под линия 6 по-горе, Решение по дело Eurofood IFSC, посочено в бележка под линия 13 по-горе, и Решение от 20 октомври 2011 г. по дело Interedil (C-396/09, Сборник, стр. I-9915).

( 16 ) Вж. Решение от 12 февруари 2009 г. по дело Seagon (C-339/07, Сборник, стр. I-767, точки 21 и 28); вж. също съображение 6 от Регламента.

( 17 ) Вж. съображение 14, цитирано в точка 5 по-горе.

( 18 ) Вж. член 16 („Принцип [на признаване]“), член 17 („Последици от признаването“) и член 25 („Признаване и изпълняемост на други съдебни решения“). По-специално член 25, параграф 1 предвижда, че решенията във връзка с „провеждането и приключването на производството по несъстоятелност […], както и конкордатът, който е одобрен от този съд“ се признават „без никаква допълнителна формалност“, а съгласно втората алинея от този параграф „[п]ървата алинея се прилага и за съдебни решения, които произтичат пряко от производството по несъстоятелност, и които са тясно свързани с него, дори ако са постановени от друг съд“.

( 19 ) Съгласно съображение 13 (цитирано в точка 5 по-горе) центърът на основните интереси съответства на мястото, на което длъжникът обикновено управлява интересите си и което следователно може да се установи от трети лица.

( 20 ) Една от целите на правилото за компетентност е да гарантира правна сигурност и предвидимост по отношение на компетентните да образуват производство по несъстоятелност съдилища: вж. Решение по дело Staubitz-Schreiber, посочено в бележка под линия 6, параграф 27 и Решение по дело Eurofood IFSC, посочено в бележка под линия 13, параграф 33.

( 21 ) Вж. Решение по дело Seagon, посочено в бележка под линия16 по-горе.

( 22 ) Решение от 1 март 2005 г. по дело Owusu (C-281/02, Recueil, стр. I-1383).

( 23 ) Конвенция от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 304, 1978 г. стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г. глава 19, том 10, стр. 92), изменена (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“). Брюкселската конвенция е заменена с Брюкселския регламент, посочен в бележка под линия 9 по-горе.

( 24 ) Решение по дело Owusu, посочено в бележка под линия 22 по-горе, точка 35.

( 25 ) Всъщност това е подчертано при формулирането на първия въпрос: вж. точка 22 от решението.

( 26 ) Вж. точки 30 и 32 от решението.

( 27 ) Вж. точка 21 от решението, откъдето ясно следва, че това затруднение е изтъкнато от запитващата юрисдикция.

( 28 ) Точка 31.

( 29 ) Вж. точки 38—41.

( 30 ) Вж. точка 42.

( 31 ) Вж. точка 43.

( 32 ) Точки 44 и 45. Вж. също във връзка с твърдените пречки за прилагане на член 2 от Брюкселската конвенция спрямо правоотношение, свързано само с договаряща държава и държава, която не е договаряща, изключително подробното и задълбочено заключение на генералния адвокат Léger по това дело, точки 177—216.