ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 26 ноември 2019 година ( 1 )

Дело C‑344/18

ISS Facility Services NV

срещу

Sonia Govaerts

Atalian NV, по-рано Euroclean NV

(Преюдициално запитване, отправено от arbeidshof te Gent (Апелативен съд по трудови спорове Гент, Белгия)

„Преюдициално запитване — Директива 2001/23/ЕО — Член 3, параграф 1 — Прехвърляния на предприятия — Гарантиране на правата на работниците и служителите — Обществена поръчка за услуги по почистване — Възлагане на обособените позиции от поръчката на двама нови изпълнители — Поемане на работник на предишния единствен изпълнител, на когото са били възложени всички обособени позиции от поръчката — Последици от прехвърляне на стопански субект на двама приобретатели“

I. Въведение

1. В настоящото дело arbeidshof te Gent (Апелативен съд по трудови спорове Гент, Белгия) отправя до Съда преюдициален въпрос относно тълкуването на член 3, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО ( 2 ).

2. Въпросът е отправен в рамките на спор между г‑жа Sonia Govaerts и от една страна, ISS Facility Services NV, в което тя е работила, и от друга страна, Atalian NV, във връзка с уволнението ѝ и последиците от него вследствие на възлагането на обществената поръчка на Atalian NV, която първоначално е била спечелена от ISS Facility Services NV.

3. Разглеждането на този въпрос ще даде повод на Съда да се произнесе за първи път по последиците от прехвърлянето на стопански субект на двама приобретатели върху гарантирането на правата и задълженията на работниците и служителите, предоставени по член 3, параграф 1 от Директива 2001/23.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

4. Съображение 3 от Директива 2001/23 гласи: „Необходимо е да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права“.

5. Член 1, параграф 1, букви а) и б) от тази директива предвижда: „а) Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане. б) Съгласно буква а) и следващите разпоредби на настоящия член по смисъла на настоящата директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна“.

6. Член 2, параграф 2 от посочената директива гласи: „Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на определението за трудов договор или трудово правоотношение. Независимо от това, държавите членки нямат право да изключват от приложното поле на настоящата директива трудови договори или трудови правоотношения единствено поради някоя от следните причини: а) работно време, което е отработено или трябва да се отработи; […]“.

7. Член 3, параграф 1, първа алинея от същата директива предвижда: „Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка“.

8. Съгласно член 4 от Директива 2001/23: „1. Прехвърлянето на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност само по себе си не представлява основание за уволнения от прехвърлителя или приобретателя. Тази разпоредба не засяга уволненията по икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила. […] 2. Ако трудовият договор или трудовото правоотношение се прекратява поради това че прехвърлянето предполага съществени промени в условията на труд в ущърб на работника [или служителя], работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение“.

Б. Белгийското право

9. Колективният трудов договор № 32 bis от 7 юни 1985 г. за гарантиране правата на работниците и служителите в случай на промяна на работодателя при договорно прехвърляне на предприятие и за уреждане на правата на работниците и служителите, които са преназначени в случай на придобиване на активите след обявяване на несъстоятелност или на прехвърляне на активите след съдебен конкордат, обявен за общозадължителен с Кралски указ от 25 юли 1985 г. ( 3 ), изменен с Колективен трудов договор № 32 quinquies от 13 март 2002 г., обявен за общозадължителен с Кралски указ от 14 март 2002 г. ( 4 ) (наричан по-нататък „Колективен трудов договор № 32 bis“), транспонира в белгийското право Директива 2001/23.

10. Съгласно член 1 от Колективен трудов договор № 32 bis: Настоящият Колективен трудов договор има за цел, на първо място, да осигури: 1° от една страна, гарантирането на правата на работниците и служителите във всички случаи на промяна на работодателя при договорно прехвърляне на предприятие или на част от предприятие; прехвърлянето в рамките на съдебен конкордат е договорно прехвърляне, към което се прилага принципът за гарантиране на правата на работниците и служителите, с изключение на случаите, посочени в член 8 bis от настоящия колективен трудов договор; 2° от друга страна, някои права на поетите работници и служители при придобиване на активи след обявяване в несъстоятелност. Освен това настоящият договор урежда информирането на засегнатите от прехвърляне работници и служители, когато в предприятието няма техни представители“.

11. Съгласно член 2 от Колективен трудов договор № 32 bis: „По смисъла на настоящия колективен трудов договор: 1° „работници и служители“ означава лицата, които предоставят работна сила съгласно трудов договор или договор за ученичество; 2° „работодатели“ означава физически или юридически лица, които наемат лицата, посочени в точка 1°; 3° „прехвърлител“ означава физическо или юридическо лице, което поради прехвърляне по смисъла на член 1 престава да бъде работодател по отношение на работниците и служителите от прехвърленото предприятие или част от предприятие; 4° „приобретател“ означава физическо или юридическо лице, което поради прехвърляне по смисъла на член 1 става работодател по отношение на работниците и служителите от прехвърленото предприятие или част от предприятие; […]“.

12. Член 6 от Колективен трудов договор № 32 bis предвижда: „Настоящата глава се прилага към всяка промяна на работодател вследствие на договорно прехвърляне на предприятие или част от предприятие, с изключение на случаите, посочени в глава III от настоящия колективен трудов договор. При спазване на разпоредбите на първа алинея, съгласно настоящия колективен трудов договор прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна“.

13. Член 7 от Колективен трудов договор № 32 bis гласи: „Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори по смисъла на член 1, 1° се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка“.

14. Член 10 от Колективен трудов договор № 32 bis гласи: „Ако трудовият договор се прекратява, поради това че прехвърлянето по смисъла на член 1, 1° предполага съществени промени в условията на труд в ущърб на работника [или служителя], работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор“.

III. Фактите в основата на спора в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда

15. На 16 ноември 1992 г. г‑жа Govaerts е назначена на длъжността хигиенист в дружеството Multiple Immo Services NV, а след това в правоприемниците му — първо, дружеството CCA NV, а след това дружеството ISS Facility Services. Тя е била обвързана със своя работодател чрез три отделни трудови договора на непълно работно време.

16. На 1 септември 2004 г. г‑жа Govaerts сключва нов безсрочен трудов договор с ISS Facility Services, като запазва натрупания си след 16 ноември 1992 г. трудов стаж. На ISS Facility Services е възложено почистването и поддръжката на различни сгради в град Гент, разпределени в три „парцела“. Първият включва музеите и историческите сгради, вторият — библиотеките и общинските центрове, а третият — административните сгради. На 1 април 2013 г. г‑жа Govaerts става проектен ръководител на съответстващите на тези „парцели“ три обекта. От 23 април до 26 юли 2013 г. тя е неработоспособна.

17. Град Гент провежда процедура за възлагане на обществени поръчки за посочените по-горе „парцели“ за периода от 1 септември 2013 г. до 31 август 2016 г. При приключването на тази процедура на 13 юни 2013 г. офертата на Facility Services не е приета. Първият и третият „парцел“ са възложени на Atalian, а вторият — на Cleaning Masters.

18. На 1 юли 2013 г. ISS Facility Services информира Atalian, че г‑жа Govaerts е работила на пълно работно време на обектите, от които близо 85 % вече са поети от Atalian, и че поради това към нея трябва да се приложи Колективен трудов договор № 32 bis. Atalian оспорва този анализ още на 3 юли 2013 г.

19. С препоръчано писмо от 30 август 2013 г. ISS Facility Services уведомява г‑жа Govaerts, че тъй като предприятието е прехвърлено и тя работи на съответстващите на „парцели“ 1 и 3 обекти, ще бъде назначена на работа в Atalian на 1 септември 2013 г., като от тази дата повече няма да е част от персонала на ISS Facility Services. В резултат на това ISS Facility Services издава на г‑жа Govaerts удостоверение за безработица, в което като последен ден от трудовата заетост е посочена датата 31 август 2013 г.

20. С препоръчано писмо от 30 август 2013 г. ISS Facility Services съобщава на Atalian, че считано от 1 септември 2013 г. последното следва по право да поеме правата и задълженията по трудовия договор с г‑жа Govaerts и че от понеделник 2 септември 2013 г. тя ще може вече да се обръща само към него.

21. На 3 септември 2013 г. Atalian уведомява ISS Facility Services, че не счита, че е налице прехвърляне на предприятие по смисъла на Колективен договор № 32 bis, и че следователно няма с г‑жа Govaerts никакви договорни правоотношения.

22. На 18 ноември 2013 г. г‑жа Govaerts завежда иск пред Arbeidsrechtbank te Gent (Съд по трудови спорове Гент, Белгия) както срещу ISS Facility Services, така и срещу Atalian, за изплащане на обезщетение при уволнение, годишна премия pro rata temporis и допълнително трудово възнаграждение при ползване на платен годишен отпуск за 2012 г. и 2013 г.

23. С решение от 15 октомври 2015 г. този съд приема, че уволнението на г‑жа Govaerts е неправомерно и осъжда ISS Facility Services да ѝ заплати обезщетение при уволнение в размер на 81561,07 EUR, годишна премия в размер на 1841,92 EUR и допълнително трудово възнаграждение при ползване на платен годишен отпуск в размер на 4343,28 EUR, заедно с лихвите по трите суми. Искът срещу Atalian е обявен за недопустим.

24. Посоченият съд по-специално приема, че Колективен трудов договор № 32 bis не е приложим по отношение г‑жа Govaerts, тъй като в качеството си на проектен ръководител е отговаряла за планирането и изпълнението на дейностите по почистване, т.е. били са ѝ възложени административни и организационни задачи и не е участвала в прехвърлените дейности по почистване на обекти на град Гент. Следователно г‑жа Govaerts не била автоматично назначена на работа в Atalian на 1 септември 2013 г.

25. ISS Facility Services обжалва решението пред arbeidshof te Gent (Апелативен съд по трудови спорове Гент). То поддържа, че на основание Колективен трудов договор № 32 bis на 1 септември 2013 г. 85 % от правата и задълженията му по трудовия договор с г‑жа Govaerts са прехвърлени на Atalian, а 15 % — на Cleaning Masters.

26. Противно на Arbeidsrechtbank te Gent (Съд по трудови спорове Гент), запитващата юрисдикция приема, че в настоящото дело стопанският субект е запазил идентичността си по смисъла на член 1 от Директива 2001/23 и следователно е налице прехвърляне на предприятие по смисъла на тази разпоредба. От това тя прави извода, че съгласно член 7 от Колективен трудов договор № 32 bis, който възпроизвежда член 3, параграф 1 от Директива 2001/23, правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори, а именно 1 септември 2013 г., по силата на прехвърлителната сделка преминават към Atalian и Cleaning Masters в качеството им на приобретатели.

27. Запитващата юрисдикция приема, че към 1 септември 2013 г. трудовите задължения на г‑жа Govaerts се отнасят само до обекти на град Гент и че поради това тя спада към прехвърленото предприятие. Ето защо тази юрисдикция иска да установи последиците от прехвърлянето на предприятието за трудовия договор на г‑жа Govaerts с оглед на член 3, параграф 1 от Директива 2001/23.

28. При тези обстоятелства с акт от 14 май 2018 г., постъпил в секретариата на Съда на 25 май 2018 г., arbeidshof te Gent (Апелативен съд по трудови спорове Гент) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос: „Следва ли разпоредбите на член 3, параграф 1 от Директива [2001/23] да се тълкуват в смисъл, че в случай на едновременно прехвърляне на различни части от предприятието по смисъла на член 1 параграф 1 от [тази директива] на различни приобретатели правата и задълженията, които произтичат от съществуващия към момента на прехвърлянето трудов договор на даден работник или служител, зает във всяка от прехвърлените части, преминават към всеки един от приобретателите, но в съотношение, отговарящо на обхвата на заетостта на работника или служителя в придобитата от съответния приобретател част от предприятието, или в смисъл, че посочените права и задължения се прехвърлят общо към приобретателя на онази част от предприятието, в която посоченият работник или служител е бил зает основно, или в смисъл, че ако разпоредбите на [посочената директива] не могат да се тълкуват по начините, изложени по-горе, правата и задълженията, произтичащи от трудовия договор на въпросния работник или служител, не се прехвърлят на нито един от приобретателите, като това важи и в случай че не е възможно да се определи отделно обхватът на заетостта на работника или служителя във всяка от прехвърлените части от предприятието?“.

29. Писмени становища представят г‑жа Govaerts, ISS Facility Services, Atalian, както и Европейската комисия. Всички страни се явяват в проведеното на 8 май 2019 г. съдебно заседание, за да представят устните си становища.

IV. Анализ

А. Предварителни бележки

30. Съгласно първо и второ съображение от Директива 77/187/ЕИО ( 5 )„[и]кономическите тенденции водят до промени на национално и общностно равнище в структурата на предприятията чрез прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности на други работодатели в резултат на юридическо прехвърляне или сливания“, като е „[н]еобходимо […] да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права“.

31. Текстът на тези съображения е възпроизведен в Директива 2001/23, която отменя и заменя Директива 77/187 ( 6 ).

32. Следва накратко да се припомни, че както Съдът подчертава в практиката си, целта на Директива 77/187 е само частично да хармонизира материята, която урежда,, като по същество разпростира защитата, която в правото си всяка от държавите членки гарантира на работниците и служителите, и върху случаите на прехвърляне на предприятие ( 7 ). Съдът многократно е постановявал, че Директива 2001/23 има за цел да гарантира правата на работниците и служителите в случай на промяна на собственика на предприятието, като им дава възможност да продължат работа при новия работодател при същите условия като уговорените с прехвърлителя ( 8 ). Според Съда целта на Директива 2001/23 следователно е да гарантира, доколкото е възможно, продължаването при приобретателя на трудовия договор или трудовото правоотношение без промяна, за да не се допусне засегнатите от прехвърлянето работници и служители да бъдат поставени в по-малко благоприятно положение единствено заради това прехвърляне ( 9 ). Директива 2001/23 обаче няма за цел да предотврати преструктурирането на предприятията с оглед на подобряването на конкурентоспособността и ефикасността им. Всъщност в тази директива се уреждат само социалните последици от такова преструктуриране чрез смекчаване на въздействието им. Макар съобразно целта на посочената директива да е необходимо да се защитят интересите на засегнатите от прехвърлянето работници и служители, не трябва все пак да се забравят и интересите на приобретателя, който трябва да бъде в състояние да направи корекциите и промените, които са необходими, за да продължи своята дейност ( 10 ). Съдът припомня в практиката си също и че Директива 2001/23 е насочена не само към запазване на интересите на работниците и служителите при прехвърляне на предприятие, но и към осигуряване на справедливо равновесие между интересите на последните, от една страна, и тези на приобретателя, от друга страна ( 11 ).

33. Директива 77/187 най-напред е изменена съществено с Директива 98/50/ЕО ( 12 ), за да се вземе предвид практиката на Съда, а впоследствие е кодифицирана без съществени изменения с Директива 2001/23. По-специално понятието „прехвърляне на предприятие“ е въведено с Директива 98/50 и се съдържа в член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23. Ето защо практиката на Съда относно Директива 77/187 е много полезна за тълкуването на разпоредбите на Директива 2001/23. Доколкото се основава на преценка на всеки отделен случай, тази съдебна практика също е полезна, за да бъдат разбрани понятието „прехвърляне на предприятие“ по смисъла на Директива 2001/23 и последиците за работник или служител от това прехвърляне съгласно член 3, параграф 1 от тази директива.

Б. По преюдициалния въпрос

34. От фактическата и правната обстановка по разглежданото дело следва, че г‑жа Govaerts е работила в ISS Facility Services и е отговаряла за услугите по почистване и поддръжка, предоставяни от това предприятие на град Гент. За възлагането на обществената поръчка за разпределените в три „парцела“ общински сгради се провежда нова процедура, в резултат на която „парцелите“ са възложени на две нови предприятия за почистване — от една страна, на дружеството Atalian, на което са възложени два „парцела“, и от друга страна, на дружеството Cleaning Masters, на което е възложен един „парцел“.

35. С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да установи дали член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която в случай на едновременно прехвърляне на различни части от предприятие по смисъла на член 1 параграф 1 от тази директива на различни приобретатели правата и задълженията, които произтичат от съществуващ към момента на прехвърлянето трудов договор за всяка част от прехвърленото предприятие, преминават към всеки един от приобретателите пропорционално на извършваните от работника или служителя дейности.

36. За да се отговори на този въпрос, следва най-напред да се прецени дали Директива 2001/23 е приложима към настоящия случай. Всъщност Директива 2001/23 следва да се приложи към главното производство само при наличие на „прехвърляне на предприятие“ по смисъла на член 1, параграф 1 от тази директива.

37. Припомням най-напред, че фактическите преценки, необходими да се установи дали е налице прехвърляне на предприятие, са от компетентността на националната юрисдикция, като се вземат предвид насоките за тълкуване, уточнени в практиката на Съда ( 13 ).

38. Следва да се констатира, че макар в акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция да не изразява съмнения относно приложимостта на Директива 2001/23 към спора в главното производство, страните, представили становища пред Съда, защитават различни позиции по въпроса дали е налице „прехвърляне на предприятие“ по смисъла на член 1, параграф 1 от тази директива.

39. ISS Facility Services и Европейската комисия поддържат, че стопанският субект е прехвърлен по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23. Г‑жа Govaerts и Atalian обаче твърдят, че не може да има прехвърляне на предприятие по смисъла на тази разпоредба, когато стопански субект е прехвърлен на различни приобретатели.

40. Ето защо, на първо място, ще разгледам приложимостта на Директива 2001/23, а след това, на второ място, ще изясня обхвата на закрилата на правата и задълженията на работниците и служителите съгласно член 3, параграф 1 от тази директива.

1. Въпросът за приложимостта на Директива 2001/23

41. Най-напред, следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 1, буква в) от Директива 2001/23, тази директива се прилага към публични и частни предприятия, които извършват стопанска дейност, независимо дали са създадени със стопанска или нестопанска цел. Освен това прехвърлянето на стопанска дейност от публичноправно юридическо лице към частноправно юридическо лице ( 14 ) или обратно — от частно предприятие към публичния сектор ( 15 ) не е изключено от приложното поле на тази директива. Всъщност от това поле са изключени само преобразуването на публични административни структури и прехвърлянето на административни отговорности между публични административни органи ( 16 ). Следователно обстоятелството, че една от заинтересованите страни е община, както в спора по главното производство, а именно, в разглеждания случай, град Гент, само по себе си не изключва приложимостта на Директива 2001/23 ( 17 ).

42. По нататък, от самия текст на член 1, параграф 1, буква a) от Директива 2001/23 следва, че приложимостта на тази директива зависи от три условия: прехвърлянето да води до смяна на работодателя, да се отнася за предприятие, стопанска дейност или част от стопанска дейност и да произтича от договор. Тези три условия вече са разгледани в множество решения на Съда. За повече яснота обаче искам да се върна накратко към всяко едно от тях, като ще се огранича до свързаните с особеностите на настоящото дело аспекти.

а) Прехвърлянето трябва да води до смяна на работодателя и да произтича от договор

43. Що се отнася до двете условия, че прехвърлянето трябва да води до смяна на работодателя и да произтича от договор, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда понятието „договорно прехвърляне“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква a) от Директива 2001/23 трябва да се тълкува „достатъчно гъвкаво, за да отговори на целта на директивата за защита на заетите лица в случай на прехвърляне на предприятието им“ ( 18 ). Ето защо Съдът нееднократно е постановявал, че приложното поле на Директива 2001/23 обхваща „всички случаи на промяна в рамките на договорни отношения на физическото или юридическото лице, отговорно за дейността на предприятието, което поема задълженията на работодател спрямо заетите в предприятието лица“ ( 19 ), независимо дали собствеността на предприятието е прехвърлена, или между прехвърлителя и приобретателя има преки договорни правоотношения ( 20 ). Следователно, като се основава отново на преследваната от Директива 2001/23 цел, Съдът е постановил, че тази директива може да се прилага независимо от правното естество на сделката, с която едно предприятие става правоприемник на друго предприятие, и независимо от липсата на преки договорни правоотношения между прехвърлителя и приобретателя ( 21 ). От тази съдебна практика ясно следва, че условията на прехвърлянето са ирелевантни.

44. Освен това Съдът е потвърдил в практиката си, че Директива 2001/23 е приложима и за поръчките за услуги ( 22 ), включително за обществените поръчки ( 23 ). Ето защо, когато обществена поръчка за услуги по почистване на общински сгради, какъвто е настоящият случай, е била предмет на нова процедура за възлагане, вследствие на която тя е възложена на един или няколко нови изпълнители, прилагането на тази директива по принцип не е изключено.

45. Държа също да припомня, че Съдът вече е приел, че обстоятелството, че разпоредбите на колективен трудов договор налагат на новото предприятие встъпване в трудовите правоотношения, при всички случаи е без значение за факта, че предмет на прехвърлянето е стопански субект ( 24 ). От тази съдебна практика следва, че приложното поле на Директива 2001/23 не обхваща само прехвърлянията по силата на сключено чрез свободно договаряне споразумение между съответните страни, а включва също прехвърлянията, основани на предвидено в колективен трудов договор задължение.

46. При това положение обстоятелството, че прехвърлянето на целия персонал, извършващ дейностите по почистване, не се основава на независимата воля на съответните страни, а на задължение, предвидено от браншов колективен трудов договор, не изключва настоящия случай от приложното поле на тази директива ( 25 ).

б) Прехвърлянето трябва да се отнася за предприятие, стопанска дейност или част от стопанска дейност

47. Във връзка с условието прехвърлянето да се отнася за предприятие, стопанска дейност или част от стопанска дейност, г‑жа Govaerts, противно на постановеното от запитващата юрисдикция, твърди, че не може да има прехвърляне на предприятие по смисъла на член 1 от Директива 2001/23, когато един стопански субект е прехвърлен на няколко приобретателя. Като се основава на точки 36 и 41 от решение CLECE ( 26 ) относно прехвърлянето на предприятие в рамките на възлагане на поръчка за услуги по почистване, както и на решение Botzen и др. ( 27 ), г‑жа Govaerts поддържа, че прехвърлянето на предприятие не обхваща работниците и служителите, които, бидейки назначени към административен отдел на предприятието, който от своя страна не е прехвърлен, са изпълнявали определени задачи в полза на прехвърлената част от предприятието. От това г‑жа Govaerts прави извода ( 28 ), че тъй като не е била трайно и конкретно назначена в един или няколко от прехвърлените отдели, тя не спада към стопанския обект, предмет на прехвърляне на предприятие. Тя уточнява, че „почти“ не е работила на разглежданите обекти за почистване, като се има предвид датата, на която те са ѝ възложени, и нейната нетрудоспособност в периода от 23 април до 26 юли 2013 г.

48. Не считам за убедителни тези доводи, които според мен се основават на неправилен прочит на посочените решения.

49. Първо, държа да припомня, че по смисъла на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 „работник или служител“ означава „лице, което в съответната държава членка е защитено съгласно националното трудово законодателство“ ( 29 ). При положение че като работник или служител такова лице е защитено от националната правна уредба и към момента на прехвърлянето е на трудов договор, то може да се счита за „работник или служител“ и поради това да се ползва от защитата на Директива 2001/23 ( 30 ). От акта за преюдициално запитване следва, че приложимият в настоящия случай колективен трудов договор се отнася до всички работници и служители, извършващи дейности по почистване на обектите, попадащи в един от трите „парцела“ на град Гент ( 31 ). Нито от акта за преюдициално запитване, нито от преписката, с която разполага Съдът, не следва обаче, че г‑жа Govaerts не е защитена като „работник или служител“ от националното право и че поради това не трябва да се счита за „работник или служител“.

50. Второ, съгласно постоянната практика на Съда, за да се установи дали е налице „прехвърляне“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23, определящ критерий е дали въпросният субект запазва своята идентичност, като това е видно по-специално от действителното продължаване на дейността или от поемането ѝ ( 32 ). Тази формулировка е въведена с Директива 98/50 в текста на Директива 77/187 и се съдържа в член 1, параграф 1, буква б) от Директива 2001/23.

51. Ето защо, за да се определи дали такъв стопански субект запазва идентичността си, следва да се вземат предвид съвкупността от фактически обстоятелства, характеризиращи съответната сделка, сред които фигурират по-специално видът на съответното предприятие или стопанска дейност, наличието на прехвърляне на материални активи като сгради и движимо имущество, стойността на нематериалните активи към момента на прехвърлянето, поемането на съществена част от заетите лица от новия работодател, наличието на прехвърляне на клиенти, както и степента на сходство между дейностите, упражнявани преди и след прехвърлянето, и продължителността на евентуалното преустановяване на тези дейности. Според Съда тези обстоятелства обаче са само отделни аспекти на цялостната оценка, която трябва да бъде извършена, и поради това не бива да се разглеждат изолирано ( 33 ).

52. Съдът е посочил също, че в някои сектори стопанските субекти могат да функционират без значителни материални или нематериални активи, така че запазването на идентичността на такъв субект след сделката, на която е предмет, хипотетично не може да зависи от прехвърлянето на тези активи ( 34 ). След решение Süzen ( 35 ) Съдът приема, че доколкото в някои сектори, в които дейността зависи основно от работната сила, какъвто по-специално е случаят с дейностите по почистване, колектив от работници и служители, трайно обединен от дадена обща дейност, може да съответства на стопански субект, „такъв субект може да запази идентичността си след прехвърлянето му, когато новият работодател не се задоволява да продължи разглежданата дейност, а като бройка и компетенции поема и съществена част от персонала, който неговият предшественик е назначил специално за изпълнението на тази задача“. В тази хипотеза Съдът е постановил, че „новият работодател […] поема организирана съвкупност от активи, което му позволява да продължи трайно дейността или определени дейности на предприятието прехвърлител“ ( 36 ).

53. Трето, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда „[стопански субект] е всяко групиране на хора и средства, което позволява извършването на стопанска дейност с определена цел и е достатъчно организирано и самостоятелно“ ( 37 ). Ето защо за прилагането на Директива 2001/23 съответният стопански субект трябва преди прехвърлянето в частност да се ползва от достатъчна функционална „самостоятелност“, като понятието самостоятелност се отнася до правомощията, предоставени на ръководителите на съответната група работници и служители, да организират относително свободно и независимо работата в рамките на посочената група, и по-специално до правомощията по даване на разпореждания и инструкции, по поставяне на задачи на подчинените работници и служители, принадлежащи към тази група, без пряка намеса от страна на други организационни структури на работодателя ( 38 ).

54. Ето защо според мен — след като, видно от акта за преюдициално запитване, в качеството си на проектен ръководител е била част от самостоятелната група прехвърлени работници и служители, която е трябвало конкретно да ръководи както на обекта, така и в седалището на предприятието — г‑жа Govaerts очевидно, както правилно отбелязва Комисията, е била назначена в прехвърления стопански субект. Положението би било различно, ако г‑жа Govaerts не беше извършвала по-голямата част от дейността си в съответния стопански субект, а „бидейки [назначена] в административен отдел на предприятието, който от своя страна [не е бил] прехвърлен, [е изпълнявала] някои задачи в полза на прехвърлената част от предприятието“ ( 39 ). Настоящият случай обаче не е такъв, тъй като в прехвърленото предприятие г‑жа Govaerts е отговаряла за планирането и организацията на дейностите по почистване на обектите, попадащи в трите „парцела“ на град Гент, и следователно е била неразделна част от работниците и служителите, засегнати от прехвърлянето на предприятието. Определящият елемент за установяването на принадлежността на г‑жа Govaerts към определен стопански субект следователно не е продължителността на периода, през който тя е била обвързана с този стопански субект преди прехвърлянето, а обстоятелството, че е била ръководител на обект за трите прехвърлени „парцела“ и че поради това е осигурявала координацията и ръководството на персонала за почистване в този стопански субект, което запитващата юрисдикция следва да провери.

55. Накрая, държа да припомня също, че Съдът вече е постановил, че обстоятелството, че стопански субект е прекратен, а неговите дейности прехвърлени на два други субекта, само по себе си не е пречка за приложимостта на Директива 2001/23 ( 40 ). Освен това в противен случай прилагането на тази директива би било лесно да се заобиколи.

56. От изложеното следва, че прехвърляне като разглежданото в главното производство попада в материалното приложно поле на Директива 2001/23. В този случай запитващата юрисдикция следва да установи в светлината на всички изложени тълкувателни елементи дали идентичността на прехвърления субект е запазена.

2. Въпросът за последиците от прехвърлянето на стопански субект на двама приобретатели върху гарантирането на правата и задълженията на работниците и служителите, предоставени по член 3, параграф 1 от Директива 2001/23

57. Видно от изложеното, обстоятелството, че дейностите на стопанския субект, към който е принадлежала г‑жа Govaerts, са прехвърлени на два други субекта, а именно Atalian и Cleaning Masters, не е пречка да се приеме, че е налице прехвърляне на предприятие по смисъла на член 1, параграф 1, буква a) от Директива 2001/23.

58. Следва обаче да се разгледа и основният въпрос за това какви са последиците от едновременното прехвърляне на двама приобретатели с оглед на гарантирането на правата и задълженията на работниците и служителите съгласно член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23. По-конкретно, следва да се установи дали правата и задълженията, които произтичат за ISS Facility Services от съществуващия към момента на прехвърлянето трудов договор на г‑жа Govaerts, преминават към Atalian, към Cleaning Masters или и към двете.

59. Член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23 предвижда, че правата и задълженията, които произтичат за прехвърлителя от съществуващи към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения, се прехвърлят на приобретателя. Тази разпоредба обаче не уточнява как трябва да бъде разпределен персоналът между новите стопански субекти.

60. В настоящото дело запитващата юрисдикция представя четири хипотези на тълкуване на член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23. Колкото до встъпилите в производството страни, техните позиции относно тълкуването на тази разпоредба се различават.

61. ISS Facility Services поддържа, че произтичащите от разглеждания договор права и задължения се прехвърлят общо към приобретателя на онази част от предприятието, в която посоченият работник или служител е бил зает основно и в която трябва да се счита, че е бил назначен. Само при условията на евентуалност ISS Facility Services изтъква възможността извършваните от г‑жа Govaerts дейности да бъдат разделени за всеки един от съответните „парцели“ и с оглед на това да се приеме, че тя е обвързана с всеки един от приобретателите чрез трудов договор на непълно работно време ( 41 ). Всъщност основното решение, предложено от ISS Facility Services, съвпада с втората хипотеза на запитващата юрисдикция, представена в преюдициалния въпрос, докато предложеното при условията на евентуалност решение съответства на първата хипотеза, посочена в преюдициалния въпрос ( 42 ).

62. Г‑жа Govaerts счита, че дори да се допусне, че действително има прехвърляне на предприятие ( 43 ), правата и задълженията се прехвърлят изцяло към приобретателя на онази част от предприятието, в която тя е била заета трайно. В случай на няколко едновременни прехвърляния на предприятие възможността работник или служител да бъде прехвърлен на непълно работно време в няколко предприятия, не само била несъвместима с понятието „прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност“, но освен това накърнявала целта на Директива 2001/23 за защита на работниците и служителите в случай на смяна на работодателя.

63. Atalian подкрепя по същество г‑жа Govaerts във връзка с последното и добавя, че съгласно белгийското законодателство седмичната продължителност на непълното работно време не може да бъде по-малка от една трета от седмичната продължителност на пълното работно време. Следователно пропорционалното разпределяне между различни приобретатели на произтичащите от трудовия договор права и задължения можело да доведе да нарушение на националното право.

64. Накрая, както следва от писменото ѝ становище, Комисията счита, че отправеният от запитващата юрисдикция въпрос може да намери отговор в решение Botzen и др. ( 44 ). Ето защо тя приема, че е достатъчно разглежданият в главното производство трудов договор на пълно работно време да се раздели на два договора на непълно работно време пропорционално на заетостта при всеки един от приобретателите.

65. Според мен, макар да е необходимо предложеният от Комисията отговор на отправения от запитващата юрисдикция въпрос да се нюансира, посоченото решение на Съда представлява все пак отправна точка за разглеждането на този въпрос.

а) Прехвърлянето на правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудов договор или трудово правоотношение при прехвърляне на предприятие: изводите от решение Botzen и др.

66. За да установя точно какво е значението за случая на решение Botzen и др. ( 45 ), ще припомня накратко фактите по делото. Това решение се отнася до прехвърлянето на бившите работници и служители на дружество, обявено в несъстоятелност, към ново дружество. Последното е основано по-специално с цел да се запазят част от работните места. Двете дружества сключват договор, който предвижда по-специално поемането на персонала на някои подразделения на дружеството в несъстоятелност. Общите и административните отдели обаче не са включени в договора. В този контекст Съдът е разгледал дали Директива 77/187 обхваща също правата и задълженията, които произтичат за прехвърлителя от съществуващ към момента на прехвърлянето трудов договор, сключен с работници или служители, които, макар и да не принадлежат към прехвърлената част от предприятието, извършват дейности, включващи използването на средства за осъществяване на дейността от тази част, или които поради заетостта си в административен отдел на предприятието, който не е прехвърлен, изпълняват определени задачи в полза на прехвърлената част. Като се основава на критерия, че трудовото правоотношение се характеризира по същество с връзка, съществуваща между работника или служителя и частта от предприятието, в която той е назначен за осъществяване на своите задачи, Съдът е постановил, че за да се прецени дали тези права и задължения са прехвърлени в съответствие с Директива 77/187, е „достатъчно […] да се установи в коя част от предприятието или стопанската дейност е бил зает съответният работник или служител“ ( 46 ). В решението си Съдът е отговорил, че при разглежданото прехвърляне произтичащите за прехвърлителя права и задължения не преминават към приобретателя.

67. Разбира се решението Botzen и др. ( 47 ) се отнася до прехвърлянето на предприятие на един-единствен приобретател и би могло да се приеме, че от него не могат да се изведат мотиви по аналогия. Струва ми се обаче, че това решение е релевантно, за да се прецени дали правата и задълженията, които произтичат за прехвърлителя от трудовото правоотношение, преминават към приобретателя по силата на прехвърлителната сделка. Ето защо е особено важно да се установи в коя част от предприятието работникът или служителят е изпълнявал функциите си — в тази, която е била предмет на прехвърляне, или не. Ако е упражнявал функциите си в прехвърлената част от предприятието или стопанския субект, правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудовия договор на този работник или служител, също трябва да се прехвърлят.

68. От акта за преюдициално запитване следва, че г‑жа Govaerts е била заета в прехвърления стопански субект и че съгласно член 7 от Колективен трудов договор № 32 bis правата и задълженията, които са произтичали за ISS Facility Services от съществуващите към момента на прехвърлянето трудови договори на работниците и служителите, е трябвало да преминат към Atalian и Cleaning Masters по силата на прехвърлителната сделка.

69. В такъв случай възниква въпросът дали обстоятелството, че в спора по главното производство стопанският субект е прехвърлен не към един, а към двама приобретатели, изключва прилагането на критерия за връзката, съществуваща между работника или служителя и прехвърлената част от предприятието, за да се прецени дали правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудов договор, преминават към посочените приобретатели.

70. Не мисля, че това е така. Всъщност, след като стопанският субект, с който е обвързан определен работник или служител, е прехвърлен, правата и задълженията, произтичащи за прехвърлителя от трудовия договор, преминават към приобретателя. Обстоятелството дали прехвърлянето е извършено към един или повече приобретатели, според мен е без значение за прехвърлянето на правата и задълженията. Както отбелязва запитващата юрисдикция, ако трите „парцела“ на град Гент бяха възложени само на Atalian, очевидно правата и задълженията, които са произтичали за ISS Facility Services от трудовия договор на г‑жа Govaerts, щяха да се прехвърлят на Atalian.

71. Считам обаче, че Комисията отива още по-далеч, като приема, че критерият за връзката, съществуваща между работника или служителя и прехвърлената част от предприятието, може също да се приложи в случай на евентуално разделяне на трудовия договор на работник или служител, зает в различните части на предприятието, които са прехвърлени едновременно на двама приобретатели. В това отношение Комисията твърди, че е достатъчно трудовият договор на пълно работно време да се раздели на два договора на непълно работно време пропорционално на заетостта при всеки един от приобретателите.

б) Прехвърлянето на правата и задълженията, които произтичат за прехвърлителя от трудов договор или от трудово правоотношение при прехвърляне на предприятие на приобретателя: прилагане на критерия за „основния приобретател“ или на критерия за прехвърляне на двама приобретатели пропорционално на функциите, изпълнявани от работника или служителя

72. Трябва да се припомни, че както следва от цитираната в точка 32 от настоящото заключение съдебна практика, целта на Директива 2001/23 е да се гарантира, че работниците и служителите, засегнати от прехвърляне на предприятие, са защитени в техните трудови правоотношения с приобретателя по същия начин, по който са били в правоотношенията си с прехвърлителя, без при това да се забравят и интересите на приобретателя ( 48 ). Всъщност тази директива е насочена не само към запазване и гарантиране на интересите на работниците и служителите при прехвърляне на предприятие, но и към осигуряване на справедливо равновесие между интересите на последните, от една страна, и тези на приобретателя, от друга страна ( 49 ). За сметка на това не би могло да има надлежно позоваване на посочената директива с цел подобряване на условията на възнаграждение или други условия на труд по повод на прехвърляне на предприятие ( 50 ).

73. От това следва, че в светлината на целите на Директива 2001/23 доводът на ISS Facility Services, че правата и задълженията, които произтичат от разглеждания трудов договор, се прехвърлят общо към приобретателя на онази част от предприятието, в която работникът или служителят е бил зает основно, трябва да бъде отхвърлен, доколкото той предполага подобряване на условията на труд на засегнатия от прехвърлянето работник или служител ( 51 ).

74. В случая г‑жа Govaerts е била проектен ръководител на трите обекта, съответстващи на трите „парцела“, два от които са възложени на Atalian, а един на Cleaning Masters. Ето защо защитаваното от ISS Facility Services прилагане на критерия за „предприятието или частта от предприятието, в която работникът или служителят е бил зает основно“ или за „основния приобретател“ би довело до положение, в което г‑жа Govaerts би се ползвала от трудов договор на пълно работно време с Atalian, докато преди прехвърлянето нейният дял на заетост на двата обекта, съответстващи на двата „парцела“, възложени на това дружество, е бил 66 %. Ето защо този приобретател би бил длъжен да поеме на 100 % работник или служител, чиито дял на заетост при прехвърлителя за тези два обекта е бил само 66 %. Освен това, както правилно отбелязва Комисията, прилагането на този критерий би било още по трудно в случай на прехвърляне на предприятие на трима или четирима приобретатели.

75. За сметка на това разделянето на трудов договор на пълно работно време вследствие на прехвърляне на предприятие на няколко трудови договора на непълно работно време, а оттам и разпределянето на правата и задълженията на съответните работници и служители, които произтичат от посочения договор с прехвърлителя, пропорционално на функциите, изпълнявани от работника или служителя, според мен съответства на целта на Директива 2001/23.

76. Това решение се подкрепя от текста на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2001/23, който предвижда, че „държавите членки нямат право да изключват от приложното поле на настоящата директива трудови договори или трудови правоотношения единствено поради […] работното време, което е отработено или трябва да се отработи“. От това следва, че трудовите правоотношения при непълно работно време попадат в материалното приложно поле на тази директива.

77. При все това следва да се вземат предвид последиците от такова решение с оглед на целта на Директива 2001/23 за закрила на работниците и служителите. Ето защо следва да се припомни, че както не може да се направи позоваване на тази директива за подобряване на условията на труд на работник или служител, засегнат от прехвърляне на предприятие, така това не може да се направи и за влошаването им.

78. Следва да се припомни, че от член 4, параграф 2 от Директива 2001/23, следва, че „[а]ко трудовият договор или трудовото правоотношение се прекратява поради това че прехвърлянето предполага съществени промени в условията на труд в ущърб на работника [или служителя], работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение“ ( 52 ).

79. Ето защо в случай че разделянето между двамата приобретатели на разглеждания трудов договор е невъзможно или засяга запазването на правата на работниците и служителите, гарантирани от посочената директива, или в случай че след прехвърлянето на предприятието работникът или служителят откаже договорът му да бъде разделен, разглежданият трудов договор или разглежданото трудово правоотношение може да се прекрати, като съгласно член 4, параграф 2 от Директива 2001/23 за отговорен за това се счита приобретателят или приобретателите ( 53 ). Всъщност според мен възможността работникът или служителят да откаже такова разделяне на трудовия си договор и да се позове на член 4, параграф 2 от посочената директива, е обоснована от обстоятелството, че посоченото разделяне по своя характер може да съдържа значителни неудобства за работника или служителя, по-специално по отношение на изпълнението на неговите задачи ( 54 ).

V. Заключение

80. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от arbeidshof te Gent (Апелативен съд по трудови спорове Гент, Белгия) преюдициален въпрос по следния начин: „1) Член 3, параграф 1 от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която в случай на едновременно прехвърляне на различни части от предприятието по смисъла на член 1 параграф 1 от тази директива на различни приобретатели правата и задълженията, които произтичат от съществуващ към момента на прехвърлянето трудов договор за всяка една част от прехвърленото предприятие, преминават към всеки един от приобретателите пропорционално на извършваните от работника или служителя дейности. 2) В случай обаче че разделянето между двамата приобретатели на разглеждания трудов договор се окаже невъзможно или засяга запазването на гарантираните от Директива 2001/23 права на работниците и служителите, което запитващата юрисдикция следва да провери, или в случай че след прехвърлянето на предприятието работникът или служителят откаже трудовият му договор да бъде разделен, разглежданият трудов договор или разглежданото трудово правоотношение може да се прекрати, като съгласно член 4, параграф 2 от Директива 2001/23 за отговорен за това се счита приобретателят или приобретателите“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Директива на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).

( 3 ) Moniteur belge от 9 август 1985 г., стр. 11527.

( 4 ) Moniteur belge от 29 март 2002 г., стр. 13328.

( 5 ) Директива на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 61, 1977 г., стр. 26).

( 6 ) Вж. съображения 2 и 3 от Директива 2001/23.

( 7 ) Вж. по-специално решение от 11 юли 1985 г., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, т. 26). Вж. относно Директива 2001/23 решение от 6 март 2014 г., Amatori и др. (C‑458/12, EU:C:2014:124, т. 41 и цитираната съдебна практика). Законодателат на Съюза е приел, че съществуващите различия между държавите членки по отношение на степента на закрила на работниците и служителите при преструктуриране на предприятията могат да имат пряко въздействие върху функционирането на общия пазар и че тези различия следва да се намалят. Вж. второ и трето съображение от Директива 77/187. Вж. в това отношение съображение 4 от Директива 2001/23.

( 8 ) Решение от 7 август 2018 г., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, т. 48 и цитираната съдебна практика).

( 9 ) Вж. по-специално решения от 11 юли 1985 г., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, т. 26), от 18 март 1986 г., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, т. 11), от 12 ноември 1998 г., Europièces (C‑399/96, EU:C:1998:532, т. 37), от 15 декември 2005 г., Güney-Görres и Demir (C‑232/04 и C‑233/04, EU:C:2005:778, т. 31), от 29 юли 2010 г., UGT-FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, т. 40), и от 16 май 2019 г., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, т. 52).

( 10 ) Вж. решение от 9 март 2006 г., Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, т. 31).

( 11 ) Вж. решение от 18 юли 2013 г., Alemo-Herron и др.(C‑426/11, EU:C:2013:521, т. 25).

( 12 ) Директива на Съвета от 29 юни 1998 година за изменение на Директива 77/187 (ОВ L 201, 1998 г., стр. 88). По отношение на тази промяна съображение 4 от Директива 98/50, чието съдържание е възпроизведено в съображение 8 от Директива 2001/23, уточнява, че правната сигурност и прозрачността налагат „изясняване на [понятието] за прехвърляне в светлината на практиката на Съда на [Европейския съюз]“ и че това изясняване не променя приложното поле на Директива 77/187, както го тълкува Съдът.

( 13 ) Вж. в този смисъл решение от 18 март 1986 г., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, т. 14).

( 14 ) Вж. по-специално решение от 18 юли 2013 г., Alemo-Herron и др.(C‑426/11, EU:C:2013:521, т. 9 и 26).

( 15 ) Вж. по-специално решение от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 26).

( 16 ) Вж. решения от 15 октомври 1996 г., Henke (C‑298/94, EU:C:1996:382, т. 14), от 26 септември 2000 г., Mayeur (C‑175/99, EU:C:2000:505, т. 33), и от 11 ноември 2004 г., Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, т. 30).

( 17 ) Вж. в този смисъл решение от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 27).

( 18 ) Вж. решения от 19 май 1992 г., Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, т. 11), от 7 март 1996 г., Merckx и Neuhuys (C‑171/94 и C‑172/94, EU:C:1996:87, т. 28), от 13 септември 2007 г., Jouini и др. (C‑458/05, EU:C:2007:512, т. 24), и от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 29).

( 19 ) Вж. по-специално решения от 17 декември 1987 г., Ny Mølle Kro (287/86, EU:C:1987:573, т. 12), от 15 юни 1988 г., Bork International и др. (101/87, EU:C:1988:308, т. 13), от 19 май 1992 г., Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, т. 11), от 20 ноември 2003 г., Abler и др. (C‑340/01, EU:C:2003:629, т. 41), от 15 декември 2005 г., Güney-Görres и Demir (C‑232/04 и C‑233/04, EU:C:2005:778, т. 37), от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 30), и от 7 август 2018 г., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, т. 28).

( 20 ) Вж. по-специално решение от 7 март 1996 г., Merckx и Neuhuys (C‑171/94 и C‑172/94, EU:C:1996:87, т. 28 и 30).

( 21 ) Вж. по-специално решение от 10 февруари 1988 г., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, EU:C:1988:72, т. 11), в което Съдът е постановил, че Директива 77/187 се прилага независимо от липсата на договор между двамата последователно поели предприятието работодатели: „Директивата е приложима и в случаите, когато след приключване на непрехвърляем договор за лизинг на търговско предприятие собственикът на предприятието го отдава на нов лизингополучател, който продължава да го управлява без прекъсване със същия, уволнен при изтичането на първия договор за лизинг, персонал“.

( 22 ) Вж. по-специално решения от 12 ноември 1992 г., Watson Rask и Christensen (C‑209/91, EU:C:1992:436, т. 17), от 14 април 1994 г., Schmidt (C‑392/92, EU:C:1994:134, т. 12—14), и от 11 март 1997 г., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 11). В тези решения Съдът е приел, че в приложното поле на Директива 77/187 попадат случаи, в които едно предприятие възлага на друго по силата на договор и срещу възнаграждение и различни придобивки, чиито условия са определени в сключения между тях договор, управлението на столова, предназначена за работниците и служителите, която преди това то е управлявало пряко, и извършване на дейностите по почистване, които преди това самото то е извършвало, както и случай, в който възложител, който първо е възложил почистването на своите помещения на предприятие, прекратява договора с него и сключва нов договор за извършване на подобни дейности с друго предприятие. Вж. също, що се отнася до прехвърлянето на поръчки за услуги, решения от 10 декември 1998 г., Hernández Vidal и др. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:594, т. 35), и от 20 ноември 2003 г., Abler и др. (C‑340/01, EU:C:2003:629, т. 43).

( 23 ) Вж. по-специално, що се отнася до обществената услуга за помощ по домовете на лица в неравностойно положение на дадена община, решение от 10 декември 1998 г., Hidalgo и др. (C‑173/96 и C‑247/96, EU:C:1998:595, т. 34). Вж., що се отнася до поръчките за услуги за редовен обществен автобусен транспорт, решение от 25 януари 2001 г., Liikenne (C‑172/99, EU:C:2001:59, т. 44). Вж., що се отнася до прехвърлянето от един доставчик на друг в рамките на обществена поръчка на услуги за проверка на пътниците и на техния багаж на дадено летище, решение от 15 декември 2005 г., Güney-Görres и Demir (C‑232/04 и C‑233/04, EU:C:2005:778, т. 37). Вж. накрая, що се отнася до преустановяването на дейността на първия изпълнител преди края на учебната година и определяне на нов изпълнител в началото на следващата учебна година в рамките на обществена поръчка за услуги във връзка с управлението на общинска музикална академия, решение от 7 август 2018 г.q Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, т. 46).

( 24 ) Вж., що се отнася до поемането на персонала на предприятие за охрана, наложено от колективен трудов договор, решение от 11 юли 2018 г., Somoza Hermo и Ilunión Seguridad (C‑60/17, EU:C:2018:559, т. 38). Вж., що се отнася до наложеното от колективен трудов договор поемане на една част от персонала на предприятие подизпълнител, извършващо услуги по почистване, решение от 24 януари 2002 г., Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, т. 27).

( 25 ) Според запитващата юрисдикция прехвърлянето на предприятието въз основа на колективен трудов договор в настоящия случай е довело автоматично до промяна на лицето, което упражнява ръководните правомощия на работодател по отношение на заетите работници и служители. Тази юрисдикция посочва, че всички работници и служители, извършващи дейности по почистване в обектите, съответстващи на трите „парцела“ в град Гент, по право са назначени на работа в предприятията на двамата изпълнители на основание член 3 от сключения в Съвместната комисия за предприятията за почистване и дезинфекция колективен трудов договор относно поемането на персонала вследствие на прехвърляне на договор за поддръжка, обявен за общозадължителен с Кралски указ от 19 юли 2006 г. (наричан по-нататък „браншовият колективен трудов договор“). Освен това тя посочва, че съгласно член 7 от Колективен трудов договор № 32 bis правата и задълженията, които произтичат за ISS Facility Services от съществуващите към момента на прехвърлянето трудови договори, а именно към 1 септември 2013 г., по силата на прехвърлителната сделка, преминават към Atalian и Cleaning Masters.

( 26 ) Решение от 20 януари 2011 г. (C‑463/09, EU:C:2011:24).

( 27 ) Решение от 7 февруари 1985 г. (186/83, EU:C:1985:58).

( 28 ) Решение от 10 декември 1998 г. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:594).

( 29 ) Що се отнася до персоналния обхват на Директива 77/187, Съдът нееднократно е постановявал, че само работниците и служителите по смисъла на националното право могат да се ползват от предвидената закрила, предоставена от тази директива. Вж. по-специално решение от 14 септември 2000 г., Collino и Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, т. 36 и цитираната съдебна практика). Това препращане към националното право е кодифицирано с Директива 98/50, след това с Директива 2001/23.

( 30 ) Вж. по-специално решение от 6 септември 2011 г., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, т. 39 и цитираната съдебна практика).

( 31 ) Вж. бележка под линия 25.

( 32 ) Вж. по-специално решения от 18 март 1986 г., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, т. 11), от 11 март 1997 г., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 10), и от 20 ноември 2003 г., Abler и др. (C‑340/01, EU:C:2003:629, т. 29). Вж. също решения от 6 септември 2011 г., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, т. 60), и от 6 март 2014 г., Amatori и др. (C‑458/12, EU:C:2014:124, т. 30).

( 33 ) Вж. по-специално решения от 18 март 1986 г., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, т. 13), от 11 март 1997 г., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 14), от 20 ноември 2003 г., Abler и др. (C‑340/01, EU:C:2003:629, т. 33), и от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 34).

( 34 ) Вж. по-специално решения от 11 март 1997 г., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 18), от 10 декември 1998 г., Hernández Vidal и др. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:594, т. 31), от 29 юли 2010 г., UGT-FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, т. 28), и от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 35).

( 35 ) Решение от 11 март 1997 г. (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 18). Критерият за поемане на съществена част от персонала вече е обсъждан в доктрината. Според някои автори прехвърлянето на трудови правоотношения било правна последица от прехвърлянето на предприятие и в същото време не било материално условие. Вж. по-специално, Davies, P. Taken to the cleaners? Contracting Out of Services Yet Again. — Industrial Law Journal, 1997, no 26, p. 193; Laulom, S. Les dialogues entre juge communautaire et juges nationaux en matière de transfert d’entreprise. — Droit social, 1999, no 9‑10, p. 821 и Viala, Y. Le maintien des contrats de travail en cas de transfert d’entreprise en droit allemand. — Droit social, 2005, no 2, p. 203. Вж. в това отношение заключението на генералния адвокат Cosmas по съединени дела Hernández Vidal и др. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:426, т. 78—85, и по-специално т. 80), заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по съединени дела Güney-Görres и Demir (C‑232/04 и C‑233/04, EU:C:2005:395, т. 52) и заключението на генералния адвокат Trstenjak по дело CLECE (C‑463/09, EU:C:2010:636, т. 62—66).

( 36 ) Вж. решения от 11 март 1997 г., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, т. 21), от 10 декември 1998 г., Hernández Vidal и др. (C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:594, т. 32), от 29 юли 2010 г., UGT-FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, т. 29), и от 20 януари 2011 г., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, т. 36). Вж. също решение от 24 януари 2002 г., Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, т. 26).

( 37 ) Решение от 6 март 2014 г., Amatori и др. (C‑458/12, EU:C:2014:124, т. 31 и цитираната съдебна практика).

( 38 ) Решение от 6 март 2014 г., Amatori и др. (C‑458/12, EU:C:2014:124, т. 32 и цитираната съдебна практика).

( 39 ) Вж. в това отношение решение от 7 февруари 1985 г., Botzen и др. (186/83, EU:C:1985:58, т. 16).

( 40 ) Вж. решение от 20 юли 2017 г., Piscarreta Ricardo (C‑416/16, EU:C:2017:574, т. 44).

( 41 ) Според ISS Facility Services биха могли да се сключат два трудови договора на непълно работно време, един с Atalian и друг с Cleaning Masters, в съотношение съответно 66 % към 34 %. Такова разпределяне се основавало на икономическата стойност на парцелите, възложени на приобретателите от град Гент, за които преди това е отговаряло ISS Facility Services.

( 42 ) Третата хипотеза, която запитващата юрисдикция излага, в случай че първите две не бъдат възприети, предполага член 3, параграф 1 от Директива 2001/23 да се тълкува в смисъл, че правата и задълженията, които произтичат от трудовия договор, не могат да бъдат прехвърлени на приобретателите, а съгласно четвъртата хипотеза тази разпоредба следва да се тълкува в смисъл, че правата и задълженията не могат да се прехвърлят, в случай че заетостта на работника не може да се разпредели между двамата приобретатели. Вж. в това отношение точка 28 от настоящото заключение.

( 43 ) В съдебното заседание г‑жа Govaerts посочва, че първоначалната ѝ позиция е била да се приеме, че макар да е налице прехвърляне на персонала за почистване, работещ на обектите, съответстващи на различните „парцели“, тя не принадлежала към прехвърления стопански субект поради обстоятелството, че са ѝ били възложени административни и организационни задачи и че не е участвала на обектите на град Гент в дейностите по почистване, предмет на прехвърлянето. Тя добавя обаче, че вследствие на това прехвърляне на персонал съгласно белгийското право била длъжна да се позове на прекратяването на трудовия си договор и следователно вече не можела да се върне на работа в ISS Facility Services.

( 44 ) Решение от 7 февруари 1985 г., Botzen и др. (186/83, EU:C:1985:58).

( 45 ) Решение от 7 февруари 1985 г. (186/83, EU:C:1985:58).

( 46 ) Решение от 7 февруари 1985 г., Botzen и др. (186/83, EU:C:1985:58, т. 14 и 15).

( 47 ) Решение от 7 февруари 1985 г. (186/83, EU:C:1985:58).

( 48 ) Вж. в този смисъл решение от 9 март 2006 г., Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, т. 31).

( 49 ) Вж. решение от 18 юли 2013 г., Alemo-Herron и др.(C‑426/11, EU:C:2013:521, т. 25).

( 50 ) Решение от 6 септември 2011 г., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, т. 77).

( 51 ) Вж. в този смисъл съдебната практика, цитирана в бележка под линия 52 от настоящото заключение.

( 52 ) По-специално, Съдът вече е постановил, че „промяната на предоставения на работника размер на възнаграждение е сред съществените промени на условията на труд по смисъла на тази разпоредба […]. Когато трудовият договор или трудовото правоотношение се прекратява, поради това че прехвърлянето включва такава промяна, работодателят се счита за отговорен за прекратяването“. Решение от 7 март 1996 г., Merckx и Neuhuys (C‑171/94 и C‑172/94, EU:C:1996:87, т. 38). Вж. също решения от 11 ноември 2004 г., Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, т. 33), и от 6 септември 2011 г., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, т. 81 и 82).

( 53 ) Следва да се припомни, че съгласно член 8 от тази директива тя „не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците [и служителите], както и да насърчават или допускат колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за работниците [и служителите]“.

( 54 ) По-специално по отношение на разстоянието между седалищата на двамата приобретатели или съгласуването на годишните отпуски на работника или служителя.