Дело T-141/08

E.ON Energie AG

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Административно производство — Решение, в което се установява увреждане на печат — Член 23, параграф 1, буква д) от Регламент (ЕО) № 1/2003 — Тежест на доказване — Презумпция за невиновност — Пропорционалност — Задължение за мотивиране“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Доказателства, които трябва да бъдат налице — Необходима степен на доказателствена сила

(член 81, параграф 1 ЕО)

2. Право на Съюза — Принципи — Основни права — Презумпция за невиновност — Производство в областта на конкуренцията — Приложимост

(член 6, параграф 2 ЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз)

3. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение, състоящо се в сключването на антиконкурентно споразумение — Решение, което се основава на преки доказателства — Доказателствени задължения на предприятията, оспорващи наличието на нарушение

(членове 81 ЕО и 82 ЕО)

4. Конкуренция — Глоби — Условия за налагането на глоби от Комисията — Нарушение, извършено умишлено или поради небрежност — Решение, в което се установява увреждане на печат — Доказателствена тежест върху Комисията — Граници

(член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003 на Съвета)

1. В правото в областта на конкуренцията, в случай на спор за съществуването на нарушение, Комисията следва да докаже установените от нея нарушения и да определи надлежните доказателства за съществуването на обстоятелствата от състава на нарушението. За тази цел тя трябва да събере достатъчно точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че твърдяното нарушение е извършено.

(вж. точка 48)

2. Принципът на презумпцията за невиновност, който произтича по‑специално от член 6, параграф 2 от Европейската конвенцията за защита на правата на човека, е част от основните права, които съгласно практиката на Съда, потвърдена и в преамбюла на Единния европейски акт и в член 6, параграф 2 от ЕС, както и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, са защитени от правния ред на Общността. Предвид естеството на разглежданите нарушения, както и предвид същността и степента на строгост на предвидените за тях санкции, принципът на презумпцията за невиновност се прилага по‑специално при производствата за нарушения на приложимите за предприятията правила относно конкуренцията, които производства могат да доведат до налагане на глоби или на периодични парични санкции.

Ако съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение. Следователно, особено в рамките на жалба за отмяна на решение за налагане на глоба, ако съдът все още има съмнения, че Комисията е установила надлежно съществуването на разглежданото нарушение, той не би могъл да направи извод в тази насока.

(вж. точки 51, 52 и 238)

3. Ако въз основа на поведението на съответните предприятия Комисията установи нарушение на правилата на конкуренцията, съдът на Съюза следва да отмени разглежданото решение, когато тези предприятия изтъкнат доводи, хвърлящи различна светлина върху установените от Комисията факти и позволяващи по този начин възприетото от Комисията правдоподобно обяснение на фактите с оглед на извода за наличие на нарушение да бъде заместено с друго такова обяснение.

Въпреки това, когато Комисията се основава на преки доказателства, които по принцип са достатъчни за установяване на наличието на нарушение, не е достатъчно съответното предприятие да изтъкне възможността за настъпване на дадено обстоятелство, което би могло да засегне доказателствената стойност на посочените доказателства, за да възникне задължение за Комисията да поеме тежестта да докаже, че това обстоятелство не е можело да засегне тяхната доказателствена стойност. Обратно, освен ако подобно доказателство не е можело да бъде предоставено от съответното предприятие поради поведението на самата Комисия, съответното предприятие трябва да установи надлежно, от една страна — наличието на изтъкнатото от него обстоятелство, а от друга страна — че това обстоятелство поставя под въпрос доказателствената стойност на доказателствата, на които се основава Комисията.

(вж. точки 54, 56 и 199)

4. Съгласно член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003 относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 EО и 82 EО, Комисията може да налага глоби, когато умишлено или поради небрежност печатите, поставени от служители или други придружаващи лица, упълномощени от Комисията, са увредени. Така съгласно посочената разпоредба Комисията носи тежестта да докаже наличието на увреждане на печата. В замяна на това тя не е длъжна да доказва, че в запечатаното помещение действително е влизано или че документи, оставени на съхранение в него, са били местени.

(вж. точки 85 и 256)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (осми състав)

15 декември 2010 година( )

„Конкуренция — Административно производство — Решение, в което се установява увреждане на печат — Член 23, параграф 1, буква д) от Регламент (ЕО) № 1/2003 — Тежест на доказване — Презумпция за невиновност — Пропорционалност — Задължение за мотивиране“

По дело T‑141/08

E.ON Energie AG, установено в Мюнхен (Германия), за което се явяват първоначално адв. A. Röhling, адв. C. Krohs, адв. F. Dietrich и адв. R. Pfromm, а впоследствие адв. Röhling, адв. Dietrich и адв. Pfromm, avocats,

жалбоподател,

срещу

Европейска комисия, за която се явяват г‑н A. Bouquet, г‑н V. Bottka и г‑н R. Sauer, в качеството на представители,

ответник,

с предмет искане за отмяна на Решение C (2008) 377 окончателен на Комисията от 30 януари 2008 година за определяне на глоба на основание член 23, параграф 1, буква д) от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета поради увреждане на печат (дело COMP/B‑1/39.326 — E.ON Energie AG),

ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),

състоящ се от: г‑жа М. E. Martins Ribeiro (докладчик), председател, г‑н S. Papasavvas и г‑н N. Wahl, съдии,

секретар: г‑жа K. Andová, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 14 април 2010 г.,

постанови настоящото

Решение

Правна уредба

1 Член 20, параграф 2, буква г) от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [EО] и 82 [EО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) предвижда, че „[с]лужителите] и другите придружаващи лица, упълномощени от Комисията да извършат проверка, разполагат с [правомощието] да запечатват всички бизнес помещения, книги или документи за срока и в степента, необходими за проверката“.

2 По силата на член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003 „[с] решение Комисията може да налага на предприятия и на сдружения на предприятия санкции, които не надвишават 1 % от общия размер на оборота от предходната стопанска година, когато умишлено или поради небрежност […] печатите, поставени в съответствие с член 20, параграф 2, буква г) от [служители] или други придружаващи лица, упълномощени от Комисията, са увредени“.

Обстоятелства, предхождащи спора

3 Съгласно член 20 от Регламент № 1/2003 с решение от 24 май 2006 г. Комисията на Европейските общности разпорежда да се извърши проверка в помещенията на E.ON AG и на предприятията, които посоченото дружество контролира, за да се провери основателността на подозренията относно участието им в антиконкурентни споразумения. Проверката на жалбоподателя E.ON Energie AG — дъщерно дружество, което се притежава изцяло от E.ON, започва следобед на 29 май 2006 г. в неговите бизнес помещения в Мюнхен. След като се запознава с решението за извършване на проверка, жалбоподателят заявява, че няма възражения.

4 Проверката е извършена от четирима представители на Комисията и шестима представители на Bundeskartellamt (германски орган по конкуренцията). Документите, подбрани по време на проверката от 29 май 2006 г. с оглед на по‑подробно разглеждане от страна на посочените представители, са оставени на съхранение в помещение G.505, предоставено от жалбоподателя на разположение на Комисията. Поради невъзможност проверката да приключи същия ден отговорното лице от осъществяващия проверката екип заключва вратата на посоченото помещение, върху която има лакирани шумозаглушаващи плоскости и каса от елоксиран алуминий, и поставя върху тази врата официален печат с размери 90 на 60 mm (наричан по‑нататък „спорният печат“). Около две трети от повърхността на посочения печат е поставена върху плоскостта на вратата, а останалата му част — върху касата. Съставен е протокол за поставяне на печат и този протокол е подписан от представители на Комисията, на Bundeskartellamt и на жалбоподателя. След това инспекторите напускат помещенията на жалбоподателя, като вземат със себе си предоставения им ключ от вратата на помещение G.505. В отговор на искане за предоставяне на информация жалбоподателят е посочил, че освен предоставеният на Комисията ключ, в употреба били и 20 други универсални ключа, позволяващи достъп до помещение G.505, (съображение 19 от обжалваното решение).

5 Спорният печат е представлявал син самозалепващ се стикер с жълти линии върху горния и долния ръб и жълтите звезди на европейското знаме. В долната жълта част е било посочено, че Комисията може да налага глоба в случай на увреждане на печата. Защитното покритие, използвано при изработването на спорния печат (наричано по‑нататък „защитното покритие“), е било произведено от дружеството 3M Europe SA (наричано по‑нататък „3M“) през декември 2002 г. Впоследствие, през първото тримесечие на 2004 г. по поръчка на Комисията в печатница върху защитното покритие са отпечатани горепосочените елементи.

6 При увреждане на пластмасовите печати, какъвто е спорният, бялото лепило, с което печатът е прикрепен към съответната повърхност на прикрепяне, остава върху нея като надпис с текст „VOID“ [от английски език „невалиден“] с големина от около 12 дидо‑пункта (приблизително 5 mm), разпределени върху цялата повърхност на самозалепващия се стикер. В тези участъци отстраненият печат става прозрачен, така че надписите „VOID“ са видими и върху него.

7 При връщането си сутринта на 30 май 2006 г. към 8,45 ч. осъществяващият проверката екип установява, че състоянието на спорния печат, който все още е бил прикрепен към вратата на помещение G.505, е променено.

8 Към 9,15 ч. отговорното лице от осъществяващия проверката екип отваря вратата на помещение G.505. Това отваряне предизвиква отделянето на частта от спорния печат, залепена върху плоскостта на вратата, докато другата му част остава залепена върху касата.

9 Съставен е протокол за увреждане на печат, в който по‑специално е посочено следното:

„[…]

– Целият печат е изместен с около 2 mm нагоре и встрани, поради което има видими следи от лепило под печата и вдясно от него.

– Надписът „VOID“ се вижда ясно върху цялата повърхност на печата, който обаче все още се намира и върху касата, и върху вратата и не е разкъсан.

– След отварянето на вратата от [длъжностното лице] на Комисията (г‑н K.), при което печатът остава без повреди, т.е. неразкъсан, от задната страна на печата (залепващата повърхност) се забелязват бели следи от надписа „VOID“.

– При отлепяне на печата белият надпис „VOID“ обикновено остава върху повърхността на прикрепяне, което до голяма степен се наблюдава и в настоящия случай, тъй като надписът действително се намира върху повърхността на вратата.

– Има обаче много бели следи и върху залепващата повърхност на печата, не върху прозрачните участъци, съответстващи на надписите „VOID“ от задната страна на печата, а доста встрани от тези участъци“.

10 Протоколът за увреждане на печат е подписан от представител на Комисията и от представител на Bundeskartellamt. Жалбоподателят отказва да го подпише.

11 Следобед на 30 май 2006 г. са направени цифрови снимки на спорния печат с мобилен телефон.

12 На 31 май 2006 г. жалбоподателят прави „допълнителна декларация […] към протокола за поставяне на печат от 30 май 2006 г.“ със следното съдържание:

„1. След отваряне на вратата не бе установена никаква промяна в документите, оставени на съхранение в помещението.

2. Когато на 30 май вечерта печатът бе отстранен, за да бъде заменен с друг, надписът „VOID“ върху касата въобще не беше изтрит.

3. Г‑н K. е присъствал при поставянето на печата предишната вечер и е останал с впечатлението, че то е отнело учудващо много време“.

13 На 9 август 2006 г. съгласно член 18 от Регламент № 1/2003 Комисията отправя до жалбоподателя искане за предоставяне на информация. Жалбоподателят отговаря на това искане с писмо от 23 август 2006 г. Други искания за предоставяне на информация са отправени съответно на 29 август 2006 г. до 3M, на 31 август 2006 г. до фирмата за почистване, която обслужва жалбоподателя (наричана по‑нататък „фирмата за почистване“), а на 1 септември 2006 г. до службата за охрана на жалбоподателя.

14 Десетте членове на осъществилия проверката екип попълват въпросници относно наблюденията си във връзка с поставянето на спорния печат и неговото състояние сутринта на 30 май 2006 г.

15 На 2 октомври 2006 г. Комисията изпраща на жалбоподателя изложение на възраженията. Въз основа на информацията, с която разполага, в това изложение на възраженията Комисията стига по‑специално до заключението, че спорният печат е бил увреден и че отговорността за увреждането му трябва да се вмени на жалбоподателя, тъй като са му поверени организационните правомощия във въпросната сграда.

16 На 13 ноември 2006 г. жалбоподателят представя становището си във връзка с изложението на възраженията.

17 По искане на жалбоподателя на 6 декември 2006 г. служителят по изслушването провежда изслушване, в което участва и 3M.

18 По искане на Комисията на 21 декември 2006 г. 3M потвърждава писмено някои изявления, направени на изслушването.

19 В хода на административното производство жалбоподателят изпраща на Комисията три експертизи от институт за естествени науки и медицина (наричан по‑нататък „Институтът“).

20 На 21 март 2007 г. Институтът провежда първата експертиза (наричана по‑нататък „експертиза I на Института“), в която е анализирана реакцията на спорния печат при подлагане на страничен натиск и отлепване.

21 На 11 април 2007 г. Комисията възлага на г‑н Kr. — положило клетва вещо лице относно техниките за залепване и реагирането на пластмасите, да състави доклад за някои аспекти на функционалността и действията със спорния печат. Неговият първи доклад (наричан по‑нататък „докладът Kr. I“) е изготвен на 8 май 2007 г.

22 На 15 май 2007 г. Институтът осъществява втора експертиза (наричана по‑нататък „експертиза ІІ на Института“), в която е анализирана реакцията на спорния печат при подлагане на страничен натиск чрез опъване и притискане, както и на отлепване след действието на почистващия продукт „Synto“ (наричан по‑нататък „Synto“).

23 С писмо от 6 юни 2007 г. Комисията уведомява жалбоподателя за новите факти, установени след изготвяне на изложението на възраженията, основавайки се на изявленията на 3M и на доклад „Kr. I“, и му дава възможност да формулира писмено становище в това отношение.

24 На 6 юли 2007 г. жалбоподателят изпраща писмено становище на Комисията и иска провеждането на ново изслушване. Последното искане е отхвърлено.

25 На 1 октомври 2007 г. жалбоподателят изпраща на Комисията третата експертиза на Института от 27 септември 2007 г. (наричана по‑нататък „експертиза III на Института“), в която е анализирана реакцията на спорния печат при подлагане на отлепване под въздействието на овехтяване, на „Synto“ и на влажността на въздуха.

26 Впоследствие Комисията възлага на г‑н Kr. да коментира доводите и забележките, които се съдържат в писмото на жалбоподателя от 6 юли 2007 г. и в експертизи II и III на Института. Г‑н Kr. изготвя втория си доклад на 20 ноември 2007 г. (наричан по‑нататък „докладът Kr. II“).

27 С писмо от 23 ноември 2007 г. Комисията съобщава на жалбоподателя допълнителните факти, установени след писмото ѝ от 6 юли 2007 г. Същевременно тя предоставя на жалбоподателя достъп до съответните документи, и по‑специално до доклад „Kr. II“.

28 На 10 декември 2007 г. жалбоподателят взема становище по документите, изпратени на 23 ноември 2007 г.

29 На 15 януари 2008 г. Комисията получава друго писмо от жалбоподателя, към което са приложени клетвени декларации на 20 лица, които според жалбоподателя са имали ключ, осигуряващ достъп до помещение G.505 вечерта на 29 май 2006 г. (наричани по‑нататък „притежателите на ключове“). Съгласно декларациите на тези лица те или не са се намирали в сграда G през съответния период (между 19 ч. на 29 май 2006 г. и 9,30 ч. на 30 май 2006 г.), или през този период не са отваряли вратата на въпросното помещение (съображение 42 от обжалваното решение).

30 На 30 януари 2008 г. Комисията приема Решение C (2008) 377 окончателен за определяне на глоба на основание член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003 поради увреждането на печат (дело COMP/B‑1/39.326 — E.ON Energie AG) (наричано по‑нататък „обжалваното решение“), обобщение на което е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз на 19 септември 2008 г. (ОВ C 240, стр. 6).

31 Разпоредителната част на обжалваното решение гласи:

„Член 1

E.ON Energie AG е увредило печат, поставен съгласно член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003 от служители на Комисията, и най‑малкото поради небрежност е нарушило член 23, параграф 1, буква д) от същия регламент.

Член 2

Налага на E.ON Energie AG глоба в размер на 38 000 000 EUR за извършеното нарушение, посочено в член 1.

[…]“

Производство и искания на страните

32 На 15 април 2008 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.

33 Жалбоподателят моли Общия съд:

– да отмени обжалваното решение,

– при условията на евентуалност да намали до подходящ размера на наложената глоба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

34 Комисията иска от Общия съд:

– да отхвърли изцяло жалбата,

– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

35 Въз основа на доклада на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава да започне устната фаза на производството. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от 14 април 2010 г.

От правна страна

36 Жалбоподателят изтъква девет правни основания в подкрепа на своята жалба. Първите седем се отнасят до установяването на увреждане на печата, докато последните две са свързани с размера на глобата.

37 Първото правно основание е изведено от нарушаване на изискванията във връзка с тежестта на доказване, второто — от нарушение на „принципа на служебното начало в производството“, третото — от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, че печатът е редовно поставен, четвъртото — от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, относно „очевидното състояние“ на спорния печат в деня след проверката, петото — от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, че защитното покритие е подходящо при официалното поставяне на печати от Комисията, шестото — от неотчитането от страна на Комисията на „алтернативните хипотези“, които можели да бъдат причина за състоянието на спорния печат, седмото — от нарушение на принципа на презумпцията за невиновност, осмото — от неспазване на член 23, параграф 1 от Регламент № 1/2003, доколкото не е установено каквото и да е извършено от жалбоподателя нарушение, и на последно, девето място — от неспазване на член 253 ЕО и на принципа на пропорционалност при определяне на размера на глобата.

По първото правно основание, изведено от нарушаване на изискванията във връзка с тежестта на доказване

Доводи на страните

38 Жалбоподателят посочва, че съгласно максимата in dubio pro reo, съгласно принципа на презумпцията за невиновност, установен в член 6, параграф 2 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г (наричана по‑нататък „ЕКПЧ“), и съгласно член 2, първо изречение от Регламент № 1/2003 Комисията носи тежестта на доказване в производства, които могат да доведат до налагането на глоби в областта на картелното право. Тъй като Комисията е длъжна да спазва основните гаранции на наказателното право и да докаже надлежно наличието на нарушение, нейните евентуални съмнения трябвало да бъдат в полза на разглежданото предприятие. Според жалбоподателя от съдебната практика е видно, че когато Комисията се основава на предположението, че установените факти не могат да бъдат обяснени по друг начин освен като резултат от нарушение, е достатъчно установяването на обстоятелства, които хвърлят различна светлина върху установените от Комисията факти и по този начин позволяват обяснението на фактите, възприето от Комисията с оглед на извода за наличието на нарушение, да бъде заменено с друго.

39 Що се отнася до твърдението на Комисията, че във всеки случай промяната в спорния печат представлявала „косвено доказателство“ за осъществяването на състава на нарушението „увреждане на печат“, жалбоподателят посочва, че подобно доказателство било несъвместимо с максимата in dubio pro reo. В процедура във връзка с член 23, параграф 1 от Регламент № 1/2003 „косвеното доказателство“ не било допустимо и в никой случай не било достатъчно за доказване на нарушение, санкционирано с глоба. Макар, посочвайки „косвено доказателство“, Комисията всъщност да е имала предвид наличието на непреки данни, тя не предоставила каквото и да е доказателство, тъй като не установила наличието на никаква улика.

40 Освен това тежестта на доказване, която носела Комисията, в конкретния случай била още по‑голяма поради собственото ѝ поведение.

41 Първо, при използването на спорния печат Комисията не взела подходящи марки, за да ограничи опасността от „неверни положителни резултати“ (т.е. от поява на надписите „VOID“ върху спорния печат, когато не е налице отлепяне), по‑специално поради неспазване на срока за съхранение на своя печат. Така Комисията е трябвало да докаже, че въпреки превишаването на максималния срок за съхранение на спорния печат, през нощта на 29 срещу 30 май 2006 г. той е отговарял на изискванията и е функционирал. Указанията на производителя били недостатъчни в това отношение, тъй като в информационния формуляр относно защитното покритие (наричан по‑нататък „техническото описание“) 3M посочило единствено максимален срок за съхранение от две години, а в отговора си на въпросника на Комисията не могло да даде и окончателно становище относно точния период на годност на продукта. Комисията не представила доказателство в това отношение и чрез опитите на г‑н Kr., които освен това не били проведени със самия спорен печат. На последно място експертизите на Института сочели за по‑голяма чувствителност на самозалепващите се печати в зависимост от обстоятелствата около тяхното поставяне и нивото на влажност на въздуха.

42 Второ, Комисията не взела необходимите мерки на място за съхраняване на доказателствата, като например заснемане на спорния печат преди отварянето на вратата, по‑специално с оглед на становището относно състоянието на спорния печат, изразено от представителите на жалбоподателя пред служителите на Комисията сутринта на 30 май 2006 г. В това отношение протоколът за увреждане на печат сам по себе си не съставлявал достатъчно доказателство за състоянието на спорния печат, тъй като е бил изготвен след извършване на проверката.

43 С оглед на максимата in dubio pro reo и с увеличаването на тежестта на доказване в резултат от поведението на Комисията не било възможно да се установи увреждане на печата, отговорността за което да се вмени на жалбоподателя. Така Комисията не доказала отвъд всякакво основателно съмнение осъществяването на състава на нарушението.

44 Обратно на твърденията на Комисията, настоящото правно основание не било абстрактно, а посочвало конкретно липсата на доказателство, че обстоятелства, отговорността за наличието на които може да бъде вменена на жалбоподателя, са довели до промяната на състоянието на спорния печат. Така, дори без да са налице представени от жалбоподателя експертизи, налагането на санкция под формата на глоба било неоснователно. В производство, завършващо с решение за налагане на глоба, съответното предприятие не следвало да доказва оневиняващите обстоятелства или „алтернативните хипотези“. Обратно, Комисията трябвало да разгледа изцяло всички доказващи вината и оневиняващи обстоятелства и да представи неоспоримо доказателство отвъд всякакво основателно съмнение, че обстоятелства, отговорността за наличието на които може да бъде вменена на жалбоподателя, са довели до промяна в състоянието на спорния печат. За да бъде наложена глоба, не било достатъчно да е налице само вероятност от осъществяване на нарушението, още повече че жалбоподателят изтъкнал достатъчно съмнения относно събирането на доказателства.

45 Макар да трябвало да се приеме, че най‑напред Комисията е предоставила привидно убедителни доказателства, установяващи наличието на фактическия състав на нарушението „увреждане на печат“, жалбоподателят успешно представил доказателства за противното. Във всички случаи той успял да породи съмнения относно обстоятелството, че доказателствата на Комисията са достатъчни за установяване на нарушението. Обратно на твърденията на Комисията в съображение 44 от обжалваното решение, във връзка с наличието на увреждане на печата жалбоподателят не се ограничил „само да спомене друго евентуално обяснение“ или да „посочи теоретичната възможност за […] нетипично развитие на събитията“, а се основал на няколко експертизи на Института, за да докаже, че някои обстоятелства, т.е. използването на остарял печат, влажността на въздуха, вибрациите, на които била подложена вратата и нейната каса, и възникналото в резултат от тях напрежение чрез страничен натиск, а също и действието на „Synto“, са могли да предизвикат изместване на спорния печат, създавайки у осъществяващия проверката екип „впечатление за наличието на повреждане“. В производство, водещо до приемане на решение за налагане на глоба, евентуалните особености в избора на междинен продукт за печата (в конкретния случай защитното покритие), неговото складиране и неговото използване от Комисията не можели чисто и просто да бъдат считани за ирелевантни.

46 В рамките на настоящото правно основание съгласно член 65, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателят предлага неговият адвокат и служител на E.ON да бъдат разпитани като свидетели във връзка с условията, при които е намерен спорният печат сутринта на 30 май 2006 г.

47 Комисията иска първото правно основание да бъде отхвърлено, тъй като било формулирано абстрактно, без да са разгледани конкретните последици относно преценката на доказателствата и обжалваното решение. При условията на евентуалност посочената институция оспорва и доводите на жалбоподателя.

Съображения на Общия съд

48 Съгласно член 2 от Регламент № 1/2003 и постоянната съдебна практика, постановена в рамките на прилагането на членове 81 ЕО и 82 ЕО в правото в областта на конкуренцията, в случай на спор за съществуването на нарушение, Комисията следва да докаже установените от нея нарушения и да определи надлежните доказателства за съществуването на обстоятелствата от състава на нарушението (Решение на Съда от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия, C‑185/95 P, Recueil, стр. I‑8417, точка 58 и Решение на Съда от 6 януари 2004 г. по дело BAI и Комисия/Bayer, C‑2/01 P и C‑3/01 P, Recueil, стр. I‑23, точка 62; Решение на Общия съд от 17 септември 2007 г. по дело Microsoft/Комисия, T‑201/04, Сборник, стр. II‑3601, точка 688). За тази цел тя трябва да събере достатъчно точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че твърдяното нарушение е извършено (вж. в този смисъл Решение на Съда от 28 март 1984 г. по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, 29/83 и 30/83, Recueil, стр. 1679, точка 20 и Решение от 31 март 1993 г. по дело Ahlström Osakeytiö и др./Комисия, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 и C‑125/85—C‑129/85, Recueil, стр. I‑1307, точка 127, Решение на Общия съд от 21 януари 1999 г. по дело Riviera Auto Service и др./Комисия, T‑185/96, T‑189/96 и T‑190/96, Recueil, стр. II‑93, точка 47).

49 По‑нататък трябва да се напомни, че в рамките на жалба за отмяна, подадена на основание член 230 ЕО, съдът на Съюза следва единствено да осъществява контрол за законосъобразност на обжалвания акт (Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 и T‑78/00, Recueil, стр. II‑2501, точка 174).

50 Така ролята на съда, сезиран с жалба за отмяна срещу решение на Комисията, в което се установява наличието на нарушение на правото в областта на конкуренцията и на адресатите се налагат глоби, се състои в това да преценява дали изтъкнатите от Комисията в нейното решение доказателства и други обстоятелства са достатъчни за установяване на наличието на твърдяното нарушение (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точка 175).

51 Освен това, ако съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение (вж. в този смисъл Решение на Съда от 14 февруари 1978 г. по дело United Brands и United Brands Continentaal/Комисия, 27/76, Recueil, стр. 207, точка 265). Следователно, особено в рамките на жалба за отмяна на решение за налагане на глоба, ако съдът все още има съмнения, че Комисията е установила надлежно съществуването на разглежданото нарушение, той не би могъл да направи извод в тази насока (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точка 177).

52 Всъщност в последната посочена хипотеза е необходимо да се вземе предвид принципът на презумпцията за невиновност, който произтича по‑специално от член 6, параграф 2 от ЕКПЧ и е част от основните права, които съгласно практиката на Съда, потвърдена и в преамбюла на Единния европейски акт и в член 6, параграф 2 от ЕС, както и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена на 7 декември 2000 г. в Ница (ОВ C 364, стр. 1), са защитени от правния ред на Общността. Предвид естеството на разглежданите нарушения, както и предвид същността и степента на строгост на предвидените за тях санкции, принципът на презумпцията за невиновност се прилага по‑специално при производствата за нарушения на приложимите за предприятията правила относно конкуренцията, които производства могат да доведат до налагане на глоби или на периодични парични санкции (вж. в този смисъл Решение на Европейския съд за правата на човека от 21 февруари 1984 г. по дело Öztürk, серия А № 73 и Решение от 25 август 1987 г. по дело Lutz, серия А № 123‑А; Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hüls/Комисия, C‑199/92 P, Recueil, стр. I‑4287, точки 149 и 150 и Решение на Съда по дело Montecatini/Комисия, C‑235/92 P, Recueil, стр. I‑4539, точки 175 и 176, Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точка 178).

53 Жалбоподателят се основава на съдебната практика във връзка със забранените от член 81 ЕО съгласувани практики, съгласно която паралелизмът в поведението на съответните предприятия може да бъде считан като предоставящ доказателство за наличие на противоречащо на посочената разпоредба съгласуване само в случай че това съгласуване е единственото правдоподобно обяснение за него (Решение по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, точка 48 по‑горе, точка 16). Що се отнася до съгласуваните практики, в светлината на изтъкнатите от съответните предприятия доводи в хода на административното производство Комисията е длъжна да разгледа всички възможни обяснения за разглежданото поведение и да приеме, че е налице неправомерен характер само в случай че нарушението е единственото правдоподобно обяснение.

54 Поради това, ако въз основа на поведението на съответните предприятия Комисията установи нарушение на правилата на конкуренцията, съдът на Съюза следва да отмени разглежданото решение, когато тези предприятия изтъкнат доводи, хвърлящи различна светлина върху установените от Комисията факти и позволяващи по този начин възприетото от Комисията правдоподобно обяснение на фактите с оглед на извода за наличие на нарушение да бъде заместено с друго такова обяснение (Решение по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, точка 48 по‑горе, точка 16 и Решение по дело Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия, точка 48 по‑горе, точки 126 и 127).

55 При все това, също както при установяване на нарушение на членове 81 ЕО и 82 ЕО Комисията се основава на писмени доказателства, съответните предприятия са длъжни не само да представят правдоподобна алтернатива на становището на Комисията, но и действително да изтъкнат недостатъчните доказателства, приети в обжалваното решение с цел установяване наличието на нарушението (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, T‑305/94—T‑307/94, T‑313/94—T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точки 725—728 и Решение на Общия съд по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точка 187), следва да се приеме, че в случай като настоящия, когато Комисията се основава на преки доказателства, съответните предприятия трябва да установят, че изтъкнатите от Комисията доказателства са недостатъчни. Прието е, че подобно обръщане на тежестта на доказване не нарушава принципа на презумпцията за невиновност (вж. в този смисъл Решение по дело Montecatini/Комисия, точка 52 по‑горе, точка 181).

56 Освен това е важно да се подчертае, че предприятие не може да прехвърли тежестта на доказване на Комисията, като се позовава на обстоятелства, които не е в състояние да докаже (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Mannesmannröhren‑Werke/Комисия, T‑44/00, Recueil, стр. II‑2223, точка 262 и Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точка 343). С други думи, когато Комисията се основава на доказателства, които по принцип са достатъчни за установяване на наличието на нарушение, не е достатъчно съответното предприятие да изтъкне възможността за настъпване на дадено обстоятелство, което би могло да засегне доказателствената стойност на посочените доказателства, за да възникне задължение за Комисията да поеме тежестта да докаже, че това обстоятелство не е можело да засегне доказателствената стойност на доказателствата. Обратно, освен ако подобно доказателство не е можело да бъде предоставено от съответното предприятие поради поведението на самата Комисия (вж. в този смисъл Решение по дело Mannesmannröhren‑Werke/Комисия, посочено по‑горе, точки 261 и 262, и Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 49 по‑горе, точки 342 и 343), съответното предприятие трябва да установи надлежно, от една страна — наличието на изтъкнатото от него обстоятелство, а от друга страна — че това обстоятелство поставя под въпрос доказателствената стойност на доказателствата, на които се основава Комисията.

57 В рамките на настоящото правно основание жалбоподателят счита, че в обжалваното решение Комисията е трябвало да установи отвъд всякакво основателно съмнение, че отговорността за установената на 30 май 2006 г. промяна в състоянието на спорния печат може да му бъде вменена, след като е доказала, че различните изтъкнати от жалбоподателя обстоятелства не са можели да обяснят посоченото състояние. Според жалбоподателя той не бил длъжен да доказва оневиняващи обстоятелства или „алтернативни хипотези“. За да бъде наложена глоба, не било достатъчно сама по себе си да е налице вероятност за осъществяване на нарушението, още повече че жалбоподателят изразил достатъчно съмнения във връзка със събирането на доказателствата. Така в рамките на своето първо правно основание жалбоподателят се позовава на обстоятелството, че спорният печат бил стар, на влажността на въздуха, на претърпените от вратата и от нейната каса вибрации и на произтеклото от тях напрежение при страничен натиск, както и на действията на „Synto“, които можело да предизвикат приплъзване на спорния печат, създаващо у осъществяващия проверката екип „впечатлението за наличие на повреждане“.

58 В това отношение следва да се посочи, че обратно на твърденията на Комисията, изтъкнатото от жалбоподателя правно основание не е абстрактно, тъй като по същество жалбоподателят посочва, че с оглед на неспазването от Комисията на принципите, които уреждат тежестта на доказване в общностното право в областта на конкуренцията, посочената институция не е доказала надлежно, че обстоятелства, отговорността за наличието на които може да бъде вменена на жалбоподателя, са довели до промяна в състоянието на спорния печат, поради което обжалваното решение трябвало да се отмени.

59 Съгласно обжалваното решение обаче Комисията не е нарушила принципите, уреждащи тежестта на доказване. Всъщност, от една страна, в съображение 44 от обжалваното решение е посочено изрично, че „Комисията следва да посочи необходимите факти, за да докаже твърдяното увреждане на печата“. От друга страна, Комисията е основала констатацията си за наличие на увреждане на печат върху състоянието на спорния печат сутринта на 30 май 2006 г., върху цялата повърхност на който според тази институция се виждали надписите „VOID“, а на задната му страна имало остатъци от лепило, по‑специално съгласно декларациите на инспекторите на Комисията и на Bundeskartellamt и съгласно съдържащите се в протокола за увреждане на печата констатации (съображения 75 и 76 от обжалваното решение).

60 Следователно, позовавайки се по‑специално на декларациите на шест присъствали на място инспектори и на подписването от жалбоподателя на протокола за поставяне на печат, Комисията на първо място е установила, че спорният печат е бил поставен правилно вечерта на 29 май 2006 г. (съображения 50 и 51 от обжалваното решение). По‑нататък, както беше посочено в точка 59 по‑горе, Комисията е установила изменение на състоянието на посочения печат сутринта на 30 май 2006 г., което според нея доказва наличието на нарушение „увреждане на печат“.

61 Независимо от доказателствената стойност на доказателствата, върху които се е основала Комисията и която следва да се прецени в рамките на разглеждането на третото, четвъртото и петото правно основание, в съображение 44 от обжалваното решение Комисията с основание е приела, че за да се отхвърли наличието на нарушение, „не е достатъчно само да се посочи теоретичната възможност за […] нетипично развитие на събитията“. Всъщност съгласно изложените в точки 55 и 56 по‑горе принципи жалбоподателят е трябвало да докаже не само наличието на различните обстоятелства, които е изтъкнал с цел да обясни състоянието на спорния печат на 30 май 2006 г., а също и че тези обстоятелства поставят под въпрос доказателствената стойност на представените от Комисията доказателства.

62 В обжалваното решение обаче Комисията е разгледала алтернативните обяснения относно състоянието на спорния печат на 30 май 2006 г., изтъкнати от жалбоподателя в хода н административното производство. При все това според Комисията тези обяснения не доказват, че посоченото състояние е в резултат от обстоятелства, различни от нарушението „увреждане на печат“ (съображения 62—68 и 77—98 от обжалваното решение). При тези условия не може да се приеме каквото и да е нарушение на принципите, свързани с тежестта на доказване.

63 На последно място, жалбоподателят не може да твърди, че две обстоятелства, т.е. че спорният печат бил стар и че липсвали снимки, свидетелстващи за състоянието на този печат преди отварянето на вратата, са създали по‑голяма тежест на доказване за Комисията. Ако се предположи, че наличието на тези обстоятелства е установено в достатъчна степен, следва да се провери дали в светлината на доводите, представени от жалбоподателя във връзка с тези обстоятелства, приведените от Комисията доказателства подкрепят надлежно констатацията за наличие на увреждане на печата по смисъла на член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003. Тази проверка ще бъде осъществена в рамките на анализа на третото, четвъртото и петото правно основание.

64 От гореизложеното следва, че първото правно основание трябва да се отхвърли.

По второто правно основание, изведено от нарушение на „принципа на служебното начало в производството“

Доводи на страните

65 Позовавайки се на Решение на Съда от 13 юли 1966 г. по дело Consten и Grundig/Комисия (56/64 и 58/64, Recueil, стр. 429) и на Решение на Съда от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München (C‑269/90, Recueil, стр. I‑5469), жалбоподателят напомня, че съгласно „принципа на служебното начало в производството“ Комисията е длъжна служебно да изясни фактите и да провери внимателно и безпристрастно всички релевантни за настоящата хипотеза елементи. В конкретния случай обаче този „принцип“ бил нарушен.

66 Първо, Комисията трябвало да премахне „явната несигурност“, свързана със състава на „Synto“. Посочената институция не трябвало да се задоволява с това да посочи, че не е знаела какъв продукт е използвал Институтът в рамките на осъществените от него експертизи (съображениe 85 от обжалваното решение). В експертиза II на Института последният установил наличието на съставката 2‑(2‑бутоксиетокси)етанол в „Synto“. Тази съставка разяждала значителен брой органични вещества. Обратно на това, г‑н Kr. не осъществил самостоятелен анализ на състава на „Synto“, а приел, че почистващият продукт бил „повърхностноактивен воден разтвор, съдържащ съединенията 2‑бутоксиетанол и 2‑пропанол (изопропилов алкохол)“. Подобно вещество произвеждало само действие, сходно с това на алкохола, докато анализираното от Института вещество произвеждало и действие като това на етерите, поради което имало допълнително действие на разтворител, по‑специално по отношение на лепила и следи от флумастери. Резултатите от експертизите на Института трябвало да накарат Комисията да извърши допълнителни анализи на състава на „Synto“. Комисията не можела да откаже да направи това единствено с довода, че съгласно предоставените от производителя сведения единствената разновидност на „Synto“, която е в значителна степен анхидрид (наричан по‑нататък „Synto Forte“), не се продавала в еднолитровите бутилки, използвани от фирмата за почистване (съображение 85 от обжалваното решение). Не можело да се изключи вероятността производителят да е дал неверни декларации и/или опаковката на „Synto“ да е променена впоследствие.

67 Комисията не взела предвид и факта, че използваният преди това от фирмата за почистване почистващ продукт („Synto Forte“) бил заместен от „Synto“ малко преди проверката, което било посочено на Комисията в отговора на жалбоподателя на искането за предоставяне на информация от 19 октомври 2007 г. В това отношение не можела да се изключи вероятността фирмата за почистване все още да е разполагала с остатъчни количества „Synto Forte“. Комисията можела лесно да извърши анализ на използвания почистващ продукт, тъй като жалбоподателят предложил да ѝ изпрати част от съдържащия се в бутилката остатък.

68 Второ, Комисията нарушила своето задължение за провеждане на разследване, като не проверила твърдяната възможност притежателите на ключове да са предоставили достъп до помещение G.505 на трети лица, както и твърдяната възможност някой да е проникнал в това помещение по друг начин. В съображения 98—100 от обжалваното решение Комисията не отчела факта, че вратата на разглежданото помещение била не само запечатана, но и заключена с оглед на предотвратяване на каквото и да е проникване. Клетвените декларации на притежателите на ключове сочели, че през разглежданата нощ вратата на съответното помещение не била нито отключвана, нито отваряна. Жалбоподателят иска това да бъде доказано посредством разпита на тези лица като свидетели съгласно член 65, буква в) от Процедурния правилник.

69 Доколкото Комисията твърдяла, че други лица са можели да се снабдят с ключ от помещение G.505 от притежателите на ключове (съображение 98 от обжалваното решение), жалбоподателят поддържа, че с оглед на нейното задължение да изясни напълно фактите, посочената институция е трябвало да изиска клетвените декларации да бъдат допълнени или сама да проведе разследване относно това къде са се намирали ключовете.

70 Освен това, доколкото Комисията твърдяла, че съгласно клетвените декларации не се изключвала възможността „вратата да е била отворена по друг начин“ (съображение 98 от обжалваното решение), посочената институция трябвало да проведе разследвания във връзка с бравата и вратата на помещение G.505, които да установят наличието на взлом или опит за манипулация от каквото и да било естество. Провеждането на анализ на повърхността на вратата щяло да позволи да се установи, че отварянето на вратата с други средства е можело да се изключи.

71 Жалбоподателят добавя, че не може да се предполага, че умишлено е подтикнал някой от притежателите на ключове да повреди спорния печат и/или да отвори вратата. Той счита, че съгласно германското право при даването на невярна клетвена декларация на посоченото трето лице можела да бъде наложена наказателноправна санкция и то евентуално можело да бъде осъдено да заплати значително обезщетение.

72 Трето, Комисията нарушила „принципа на служебното начало в производството“ поради формулировката на въпрос № 6 от въпросника на инспекторите, която възпрепятствала възпроизвеждането на констатациите на самите инспектори или повлияла върху това възпроизвеждане.

73 Комисията посочва, че настоящото правно основание трябва да се отхвърли, тъй като жалбоподателят се ограничава да формулира общи изявления, без да докаже по какъв начин изтъкнатите твърдения за нарушения са от естество да засегнат законосъобразността на обжалваното решение. При условията на евентуалност Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.

Съображения на Общия съд

74 Както беше напомнено в точки 48 и 49 по‑горе, в правото в областта на конкуренцията Комисията следва да докаже установените от нея нарушения и да определи доказателствата, които са в състояние да докажат надлежно съществуването на обстоятелствата от състава на нарушението. За тази цел тя трябва да събере достатъчно точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че твърдяното нарушение е извършено.

75 Освен това следва да се посочи, че с оглед на спазване на принципа на добра администрация Комисията е длъжна да съдейства, използвайки способите, с които разполага, за установяването на релевантните факти и обстоятелства (Решение по дело Consten и Grundig/Комисия, точка 65 по‑горе, стр. 501).

76 Сред предоставените от общностния правов ред гаранции се включва по‑конкретно задължението на компетентната институция да разгледа внимателно и безпристрастно всички относими към дадения случай данни (вж. в този смисъл Решение по дело Technische Universität München, точка 65 по‑горе, точка 14 и Решение на Общия съд от 18 септември 1995 г. по дело Nölle/Съвет и Комисия, T‑167/94, Recueil, стр. II‑2589, точка 73) (вж. също Решение на Общия съд от 30 септември 2009 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия, T‑174/05, все още непубликувано в Сборника, точка 203, понастоящем предмет на обжалване).

77 В това отношение в самото начало трябва да се приеме, че правното основание на жалбоподателя е насочено към това да докаже, че Комисията не е разгледала относимите към дадения случай данни, по‑специално като не е премахнала несигурността относно състава на „Synto“ и не е провела достатъчно разследване във връзка с евентуалния достъп до помещение G.505. Ако се предположи, че подобни недостатъци евентуално биха могли да намалят доказателствената стойност на приетите от Комисията в обжалваното решение доказателства, те следователно биха могли да засегнат неговата законосъобразност.

78 На първо място, що се отнася до довода на жалбоподателя, че Комисията е допуснала наличието на несигурност относно състава на използвания на 30 май 2006 г. почистващ продукт, първо следва да се посочи, че обратно на твърденията на жалбоподателя, в съображение 85 от обжалваното решение Комисията не се е ограничила с твърдението, че не е знаела кой продукт е използвал Институтът за своите опити. В посоченото съображение Комисията посочва, от една страна, че съгласно доклади „Kr. I“ и „Kr. II“ действието на „Synto“ върху повърхността на спорния печат не е можело да има каквото и да е влияние върху неговото функциониране. От друга страна, тази институция е отхвърлила твърдението на жалбоподателя, че за проведените от г‑н Kr. тестове последният не е използвал оригиналния почистващ продукт.

79 Всъщност Комисията най‑напред е посочила, че самата фирма за почистване ѝ е предоставила абсолютно същото почистващо средство като използваното в помещенията на жалбоподателя през нощта на 29 срещу 30 май 2006 г. и че единствено този почистващ продукт е бил използван в поредицата от тестове. По‑нататък се налага изводът, че съдържащото се в съображение 85 от обжалваното решение твърдение, че Комисията не е знаела кой продукт Институтът е използвал при своите тестове, отговаря на довода на жалбоподателя, че Институтът е тествал изпратения му от жалбоподателя продукт и е установил, че става въпрос за анхидриден разтворител, чиято основна съставка е 2‑(2‑бутоксиетокси)етанол. При все това, съгласно предоставените от производителя сведения „Synto Forte “— единствената разновидност на „Synto“, която в значителна степен е анхидрид, не се продава в еднолитровите бутилки, които са били използвани за почистване на вратата на помещение G.505 и не се използва като почистващ продукт, а като продукт за премахване на петна.

80 Второ, Комисията не е била длъжна да анализира състава на „Synto“, тъй като за да осъществи своите тестове, тя е използвала посочения продукт, използван от фирмата за почистване на вратата на помещение G.505, който ѝ е бил изпратен непосредствено от тази фирма — факт, който не е оспорен от жалбоподателя, когато в съдебното заседание му е зададен въпрос във връзка с това. Освен това съгласно писмото от 5 септември 2006 г., изпратено от фирмата до Комисията, и по‑специално от дадения от тази фирма отговор на втория въпрос на Комисията, за почистване на вратата на посоченото помещение действително е бил използван „Synto“. На последно място, в информацията за безопасност на „Synto“ не се споменава, че в този продукт се съдържа 2‑(2‑бутоксиетокси)етанол.

81 Трето, жалбоподателят не оспорва, че съгласно съдържащите се в уебсайта на производителя указания „Synto Forte“ не се продава в еднолитровите бутилки, които са били използвани от фирмата за почистване. В това отношение доводите на жалбоподателя, че не можело да се изключи производителят да е направил неверни изявления или опаковката да е била променена впоследствие, не са убедителни и във всички случаи не са подкрепени с доказателства.

82 Четвърто, трябва да бъдат отхвърлени и доводите на жалбоподателя, че не можело да се изключи фирмата за почистване да е разполагала с остатъчни количества от по‑агресивната разновидност на „Synto“, за която се твърди, че била използвана по‑рано. Всъщност, от една страна, жалбоподателят не обяснява защо тази разновидност, която е по‑агресивна спрямо дървените повърхности, е била използвана за почистване на вратите на неговите помещения. От друга страна, съгласно съображение 85 от обжалваното решение Комисията се е снабдила от самата фирма за почистване с абсолютно същото почистващо средство, което е било използвано в помещенията на жалбоподателя на 30 май 2006 г. и е използвала единствено този продукт при поредицата многобройни тестове. Това твърдение не е оспорено от жалбоподателя.

83 Тъй като продуктът за почистване, върху който упълномощеният от Комисията експерт е осъществил опитите си, е именно почистващото средство, използвано през нощта на 29 срещу 30 май 2006 г. от фирмата за почистване, Комисията не е имала никаква причина да анализира неговия състав.

84 На второ място, жалбоподателят посочва, че Комисията е нарушила „принципа на служебното начало в производството“, като не е изследвала възможността притежателите на ключове да са предоставили достъп до помещение G.505 на трети лица, както и възможността някой да е проникнал в това помещение по друг начин.

85 Съгласно член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003 обаче Комисията може да налага глоби, когато умишлено или поради небрежност „печатите, поставени […] от [служители] или други придружаващи лица, упълномощени от Комисията […], са увредени“. Така съгласно посочената разпоредба Комисията носи тежестта да докаже наличието на увреждане на печата. В замяна на това тя не е длъжна да доказва, че в запечатаното помещение действително е влизано или че оставени на съхранение в него документи са били местени. В конкретния случай съгласно съображения 74—76 от обжалваното решение Комисията действително приема, че спорният печат е бил увреден. За тази цел посочената институция е отбелязала по‑специално (съображение 74 от обжалваното решение), че „състоянието на печата сутринта на 30 май 2006 г. навежда[ло] на извода, че е [бил] свален от вратата на служебното помещение през нощта, и следователно междувременно тя [е можело] да бъде отворена“. С оглед на гореизложените съображения са неприложими твърденията на жалбоподателя — подкрепени от клетвените декларации на притежателите на ключове — че през въпросната нощ вратата на съответното помещение не е била нито отключвана, нито отваряна.

86 Във всички случаи, както посочва Комисията, клетвените декларации на притежателите на ключове, направени в периода от 2 септември до 22 декември 2007 г., т.е. близо година и половина след настъпване на обстоятелствата, не биха могли да променят направеното от нея заключение в обжалваното решение относно наличието на увреждане на печата, тъй като съгласно отговорите на жалбоподателя на нейното искане за предоставяне на информация други лица са имали потенциална възможност за достъп до ключ, позволяващ да се отвори вратата на помещение G.505. Следователно Комисията не е била длъжна да проучва евентуалната възможност притежателите на ключове да са предоставили достъп до помещение G.505 на трети лица или да са проникнали в това помещение по друг начин.

87 На трето място, жалбоподателят твърди, че Комисията е нарушила „принципа на служебното начало в производството“ поради формулировката на въпрос № 6 от въпросника на инспекторите, който възпрепятствал възпроизвеждането на констатациите на самите инспектори или повлиял върху тяхното възпроизвеждане.

88 Подобни доводи трябва да се отхвърлят. Всъщност този въпрос е бил насочен към това членовете на осъществилия проверката екип да бъдат запитани относно уликите в полза на установяването на увреждане на печата, по‑специално с оглед на отбелязаните в протокола за увреждане на печат констатации, т.е. наличието на надписите „VOID“ върху цялата повърхност на спорния печат, както и наличието на лепило около него и на обратната му страна. Поради това формулировката на въпросника не е възпрепятствала възпроизвеждането на личните констатации на инспекторите.

89 Впрочем от отговорите на инспекторите на посочения въпросник е видно, че във връзка с въпрос № 6 тези лица действително са посочили обстоятелствата, за които са си спомнили сами в това отношение. Така например г‑н Kl. декларира, че веднага е придобил впечатлението, „че печатът е бил увреден след поставянето му [и че излага] писмено съображенията, които позволяват да се направи подобен извод и […] ги [e] приложил към протокола за увреждане на печат“. Г‑н Ko. декларира, че е „забелязал, че печатът е бил „изместен“ и че се е виждал надписът „VOID“, но че не е „разгледа[л] обратната страна на печата“. Г‑н L. посочва от своя страна, че се е „увери[л] лично за състоянието на печата на другия ден “, като е забелязал, че той „[ е бил] изместен с около 2 mm“, но че не е „обърна[л] специално внимание за наличието на надпис „VOID“ върху печата“. Г‑н N. посочва също, че си „спомн[я] отлично, че [е] констатира[л] лично, че надписът „VOID“ се [е] вижда[л] върху цялата повърхност на печата“ и че „[о]статъците от лепило по вратата в непосредствена близост до ръба на печата изглежда също свидетелства[ли] за неговото увреждане“. На последно място г‑н M. посочва, че „[о]писанието, което се съдържа в протокола, [е] точно“ и че той „формулира[л] буква б) [от протокола], по‑специално както следва: остатъци от лепило по двата ръба на печата; това са части с размер 1—2 mm от надписа „VOID“.

90 От това следва, че второто правно основание трябва да се отхвърли.

По третото правно основание, изведено от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, че печатът е редовно поставен

Доводи на страните

91 Жалбоподателят посочва, че в съображение 5 от обжалваното решение Комисията неправилно е приела за доказано, че спорният печат е бил без повреди при неговото поставяне на помещение G.505 на 29 май 2006 г. и че е бил прилепнал плътно към вратата и нейната каса, когато към 19.30 ч. осъществяващият проверката екип е напуснал сградата.

92 Първо, правилното поставяне на спорния печат на вратата не било безспорно. В отговора си на изложението на възраженията жалбоподателят вече оспорил идеалното прилепване на спорния печат към горната част на разглежданата повърхност. Съдържанието на преписката позволявало най‑много да се направи извод, че съгласно повърхностните впечатления на присъствалите при поставянето на печата инспектори този печат е залепнал към горната част на разглежданата повърхност, което не било достатъчно да обоснове констатацията за редовно поставяне. Според жалбоподателя в техническото описание е обяснено, че този вид печати прилепват към различни повърхности, при условие че те са предварително почистени. Подобно почистване обаче не било извършено в конкретния случай. Освен това на съответната врата имало лакирани шумоизолиращи плоскости и каса от елоксиран алуминий, които не били посочени в техническото описание.

93 Не било доказано и че защитното покритие е бил свалено от спорния печат съгласно указанията на производителя. Дори 3M допускало, че в случай на неправилни действия може да е налице предварително повреждане (съображение 60 от обжалваното решение). Съгласно експертиза III на Института поставяне на печат, което не е съобразено с указанията на производителя, не водело непременно до незабавна поява на надписа „VOID“ върху печата. Поради това било ирелевантно твърдението, че всеки признак за недостатъчно прилепване на спорния печат щял да бъде забелязан незабавно от лицата, присъстващи на неговото поставяне (съображение 54 от обжалваното решение). Освен това жалбоподателят оспорва факта, че защитното покритие е било правилно свалено от спорния печат, че печатът е могъл да бъде поставен без проблем, че е прилепнал към вратата на помещение G.505 и към нейната каса без повреди и без видими надписи „VOID“ и че е бил предмет на внимателно наблюдение от страна на някои инспектори. Жалбоподателят не могъл да провери това и Комисията не привела доказателства в тази насока. Жалбоподателят добавя, че декларациите на инспекторите относно начина на протичане на поставянето на спорния печат са противоречиви.

94 Що се отнася до твърденията, които се съдържат в съображение 56 от обжалваното решение, жалбоподателят поддържа, че няма вероятност производителят да е дал толкова подробни указания във връзка с действията с продукта, ако те така или иначе са били безполезни. Освен това в качеството си на производител 3M нямало какъвто и да е интерес да поставя под въпрос надеждността на своя продукт. Поради това Комисията не могла достатъчно сигурно да установи, че спорният печат е бил „без повреди“ и че е „прилепнал към вратата и касата на помещение G.505“ (съображение 5 от обжалваното решение).

95 Второ, обстоятелството, че представител на жалбоподателя е подписал протокола за поставяне на печат на 29 май 2006 г. потвърждавало единствено официалното, но не и правилното поставяне на печата, тъй като жалбоподателят нямал възможност да установи незабавно наличието на предварително увреждане или недостатъци при поставянето на спорния печат.

96 Трето, обратно на изложеното от Комисията, рутината ѝ и опитите на г‑н Kr. били ирелевантни. Само по себе си твърдяното обстоятелство, че е не е имало проблеми при прилепването, нито „неверни положителни резултати“ при други печати, използвани от 2004 г. нататък, които произхождат от същата партида (съображение 55 от обжалваното решение), не позволявало да се направи извод, че подобна реакция е изключена или невъзможна. Самият г‑н Kr. признал, че неговите анализи не позволяват да се определи в каква степен наблюденията му биха могли да бъдат считани за общовалидни. Поради това резултатите от проведените от г‑н Kr. анализи трябвало да бъдат „статистически потвърдени“.

97 Четвърто, било ирелевантно твърдението на Комисията, че при използването върху обикновени офис врати от (лакиран) алуминий е вероятно да се наблюдава правилно функциониране на печатите (съображение 56 от обжалваното решение), тъй като не било установено, че вратата на помещение G.505 е произведена от алуминий. Дори касата на съответната врата не била от лакиран, а от елоксиран алуминий, т.е. от алуминий, покрит с оксидиран слой, който да осигурява антикорозионна защита.

98 Комисията иска това правно основание да бъде отхвърлено.

Съображения на Общия съд

99 Безспорно е, че на 29 май 2006 г. към 19.15 ч. помещение G.505 е било запечатано с официален печат на Комисията. Според жалбоподателя обаче не е доказано, че поставянето на този печат е било редовно. Жалбоподателят счита, че от повърхностните впечатления на инспекторите, присъствали при поставянето на печата, може единствено да се направи извод, че спорният печат е залепнал към горната част на съответната повърхност. Не можело обаче да се приеме за достатъчно сигурно, че тъй като спорният печат е бил без повреди, е прилепнал здраво към вратата на помещение G.505 и към нейната каса вечерта на 29 май 2006 г.

100 Трябва да се посочи, че в обжалваното решение Комисията е приела, че „[тъй като п]оставянето на печата е [било] осъществено правилно“, „[п]ечатът е прилепнал идеално към повърхността, т.е. към вратата и нейната каса, и [че] след поставянето му изобщо не се е виждал надписът „VOID“ върху неговата жълто‑синя повърхност“ (съображение 50 от обжалваното решение).

101 За тази цел в обжалваното решение (съображения 5, 50 и 51 от него) посочената институция се основава на протокола за поставяне на печат и на отговорите на шестима инспектори, присъствали при поставянето на спорния печат, на въпрос № 3 от изпратения им въпросник.

102 Поради това следва на първо място да се провери дали посочените в обжалваното решение доказателства са позволявали да се направи извод за правилното поставяне на спорния печат.

103 Първо, трябва да се приеме, че съгласно протокола за поставяне на печат, от една страна, на 29 май 2006 г. в 19.15 ч. е бил поставен печат на помещение G.505 съгласно член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003, а от друга страна, представител на жалбоподателя, а именно г‑н P., е бил уведомен за разпоредбите на член 20, параграф 2, буква г) и на член 23, параграф 1, буква д) от Регламент № 1/2003, както и за възможността да бъде наложена глоба съгласно член 23, параграф 1, буква д) от посочения регламент при умишлено или небрежно увреждане на печата. Протоколът е бил подписан от г‑н Kl. — служител на Комисията, който отговаря за осъществяващия проверката екип, от служителя на Bundeskartellamt г‑н J. и от представителя на жалбоподателя г‑н P.

104 Обратно на твърденията на жалбоподателя, протоколът за поставяне на печат доказва в достатъчна степен, че спорният печат е поставен редовно. Всъщност разглежданият протокол свидетелства за поставяне на печат „съгласно член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003“, което е установено от положил подпис представител на жалбоподателя, уведомен предварително за релевантните разпоредби. Поради това само ако поставянето на печата е редовно, може да бъде прието, че то е в съответствие с член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003.

105 Във всички случаи, ако вечерта на 29 май 2006 г. жалбоподателят е установил нередност при поставянето на спорния печат или появата на надписа „VOID“ върху него, може да се приеме, че е щял веднага да направи забележка в това отношение, тъй като е знаел идеално какво е значението на този надпис (вж. също така съображение 51 от обжалваното решение). Освен това, както посочва Комисията, след проверка на спорния печат службата за охрана на жалбоподателя е посочила, че няколко часа след неговото поставяне при двете обиколки в сграда G не е била забелязана никаква промяна в този печат. Поради това следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че надписите „VOID“ са можели да се появят единствено впоследствие поради предварително повреждане на спорния печат, причинено от неправилни действия с него.

106 Второ, трябва да се приеме, че отговорите на шестимата присъствали при поставянето на печата инспектори на Комисията и на Bundeskartellamt, на които Комисията се позовава в съображения 5 и 50 от обжалваното решение, потвърждават, че спорният печат е бил поставен правилно.

107 Така г‑н Kl., служител на Комисията, отговарящ за осъществилия проверката екип, е посочил, че е бил „напълно сигурен, че печатът е без повреди [… и че се е уверил в това] лично, проявявайки особено внимание“. Той е добавил, че спорният печат „е прилепнал здраво към вратата и касата и [че] не се [е] вижда[л] какъвто и да е надпис „VOID“.

108 Освен това г‑н L., служител на Комисията, е декларирал, че „[бил] сигурен, че печатът [е бил] без повреди, когато [инспекторите са] напусна[ли] сградата [и че преди това са ] разгледа[ли] още веднъж внимателно печата и [са ] провери[ли], че [е бил] поставен добре“.

109 Г‑жа W., служител на Комисията, от своя страна е потвърдила, че „[с]ъс сигурност [печатът] е прилепнал правилно към вратата[, че] поставянето [е било] осъществено правилно [… и че] печатът изглажда[л] „нормален“. Тя добавя, че спорният печат „е [бил] правилно поставен върху вратата, [че] цветовете му тъмносиньо и жълто [са били] нормални [и че] не се [е виждал] какъвто и да е надпис „VOID“.

110 Г‑н N., служител на Bundeskartellamt, е обяснил, че бил „видя[л] лично, че печатът [е] без повреди при напускане на сградата от осъществяващия проверката екип [… и че преди това] разгледа[л] внимателно печата“.

111 Г‑н M., служител на Bundeskartellamt, е декларирал, че „след като г‑н [Kl. е] постави[л] печата, много длъжностни лица, сред които [и самият той], се [били] увери[ли], че печатът е [бил] поставен правилно“. Той добавя, че „[к]огато осъществяващият проверката екип, включително длъжностните лица на Bundeskartellamt, [са] напусна[ли] коридора, където се намира запечатаното помещение, печатът [е бил] без повреди“. Той твърди, че е „установи[л] това по пътя на личното наблюдение“.

112 На последно място, г‑н B., служител на Bundeskartellamt, е потвърдил, че „г‑н [Kl.] и други членове на екипа освен [самия него] се [били] увери[ли], че печатът [е бил] поставен правилно [и че той бил] видя[л] лично, че печатът [е бил] без повреди при напускане на сградата от осъществяващия проверката екип“.

113 Трето, трябва да се приеме, че отговорите на въпрос № 3 от въпросника на Комисията, които са дали останалите четирима инспектори, участвали в проверките в сградата на жалбоподателя, не поставят под въпрос доказателствената стойност на горепосочените доказателства. Всъщност един от инспекторите изтъква, че не е участвал при поставянето на печата, докато трима други инспектори са посочили други данни за това, че поставянето на спорния печат е било редовно, и следователно са потвърдили съдържанието на доказателствата, на които се е основала Комисията в обжалваното решение.

114 Така г‑н K. е декларирал, че „когато [го] вид[ял] за последен път, печатът [бил] без повреди“. От своя страна г‑н Me. е потвърдил, че „[се бил] увери[л], най‑малкото машинално, че печатът [е бил] без повреди“. На последно място, г‑н J. е посочил, че „[п]о негов спомен печатът [е бил] без повреди при напускане на това крило на сградата на 29 май 2006 г. от осъществяващия проверката екип“.

115 От гореизложеното следва, че доказателствата, на които се е основала Комисията в обжалваното решение, са позволявали да се установи, че на 29 май 2006 г. спорният печат е бил поставен редовно, че поради това той е прилепнал към вратата на помещение G.505 и към нейната каса и че е бил без повреди, тъй като надписите „VOID“ не са се появили към момента, в който осъществяващият проверката екип е напуснал помещенията на жалбоподателя.

116 На второ място, трябва да се провери дали изтъкнатите от жалбоподателя обстоятелства могат да поставят под въпрос доказателствената стойност на горепосочените доказателства. За тази цел жалбоподателят се позовава на факта, че първо — вратата на помещение G.505 и нейната каса не били почистени преди поставянето на спорния печат, второ — материалите, от които се изработени посочената врата и касата, не са посочени в техническото описание, и трето — не било доказано, че защитното покритие е било отлепено от спорния печат съгласно указанията на производителя.

117 Първо, трябва да се приеме, че в обжалваното решение Комисията е обяснила, че нейните представители и тези на Bundeskartellamt са се „уверили в това, че повърхността е чиста, поради което не е било наложително разглежданата врата и нейната каса да се почистват“ (съображение 49 от обжалваното решение).

118 Макар несъмнено в техническото описание да се препоръчва горната част на повърхността да се почиства преди поставянето на печата, вярно е също, че тази препоръка е свързана с обстоятелството, че една мръсна повърхност би могла да засегне прилепването на печата, така че при увреждането му да се появи надписът „VOID“. Всъщност в техническото описание е посочено изрично, че „всяко замърсяващо повърхността вещество влияе отрицателно върху прилепването [на печата] и надписа, сочещ че печатът е невалиден“ [a]ny surface contaminant will adversely affect adhesion and the destruct message“]. Освен това производителят на печати 3M е потвърдил изрично, че препоръката относно предварителното почистване на горната част на съответната повърхност се е отнасяла основно за случаите, в които подобна повърхност била замърсена с масло или смазка. Според производителя прахът, който обикновено се намира в служебните помещения, не може да повлияе по никакъв начин върху функционалността на печатите.

119 Жалбоподателят обаче, който носи тежестта на доказване на твърдените от него обстоятелства, не е установил, че вечерта на 29 май 2006 г. повърхността на вратата на помещение G.505 и на нейната каса са били замърсени с нещо друго освен с прах, който обикновено се среща в служебните помещения. Освен това жалбоподателят не е доказал, че вечерта на 29 май 2006 г. състоянието на повърхността на разглежданата вратата и каса е можело принципно да засегне функционалността на спорния печат. Обратно на това, по‑скоро може да се приеме, че вратата на помещение G.505 е била редовно почиствана от фирмата за почистване. При тези условия първият довод на жалбоподателя трябва да се отхвърли.

120 Второ, що се отнася до доводите на жалбоподателя, свързани с материалите, от които е изработена вратата на помещение G.505 и нейната каса, трябва да се приеме, че в съображение 56 от обжалваното решение Комисията е посочила, че „[п]ри използването им върху обикновени офис врати от (лакиран) алуминий, [било…] вероятно да е налице правилно функциониране на печатите“. Комисията е уточнила, че „[т]ова е [било] ясно потвърдено от анализите на място и в лабораторни условия на печатите и тяхното прилепване към конкретната повърхност, извършени от упълномощения от [посочената институция] експерт“.

121 Според жалбоподателя касата на съответната врата не била изработена от лакиран, а от елоксиран алуминий. Жалбоподателят обаче, който носи тежестта на доказване на твърдените от него обстоятелства, не посочва никакво доказателство, позволяващо да се приеме, че фактът, че касата на вратата е изработена от елоксиран, а не от лакиран алуминий, е могъл да повлияе по какъвто и да е начин върху функционирането на спорния печат.

122 Във всички случаи в отговора си на искането на Комисията за предоставяне на информация 3M е посочило, че използваното при този вид печати лепило е било адаптирано към почти всякакъв тип повърхности, така че изброяването в техническото описание на възможните повърхности [неръждаема стомана, акрилонитрил‑бутадиен‑стирен (ABS), полипропилен, боядисан метал, полиестер, полиетилен с висока плътност (PEHD), найлон, стъкло, поликарбонат] не било изчерпателно, а било насочено към това да предостави приблизително указание за естеството и разнообразието на повърхностите, върху които би могъл да бъде използван продуктът. 3M посочва също, че подобен печат функционира правилно върху врати от алуминий и от лакиран алуминий, като същевременно уточнява, че ако печатът не прилепва достатъчно към повърхността, при неговото изместване надписите „VOID“ биха могли да не се появят, което не се наблюдава в конкретния случай. Наблюденията, които се съдържат в доклад „Kr. I“, и тези на г‑н Kr. от 9 юли 2008 г. също потвърждават гореизложените твърдения. При тези условия вторият довод на жалбоподателя трябва да се отхвърли.

123 Трето, що се отнася до твърдяното обстоятелство, че не било доказано защитното покритие да е било отлепено от спорния печат в съответствие с указанията на производителя, е достатъчно да се приеме, че жалбоподателят не е предоставил каквото и да е доказателство за действителното наличие на твърдяното обстоятелство, поради което този довод трябва да се отхвърли. Във всички случаи според 3M повреждане на продукта при отлепянето на неговото защитно покритие щяло да доведе до появата на надписите „VOID“ още преди полагането върху повърхността, докато било изключено впоследствие да се появи „неверен положителен резултат“. Що се отнася до появата на надписите „VOID“, в доклад „Kr. I“ са отхвърлени и релевантността на скоростта на отделяне на спорния печат от защитното покритие или още обстоятелството, че посочените надписи биха могли да се появят само след определен период от време. При тези условия третият довод на жалбоподателя също трябва да се отхвърли.

124 От гореизложеното следва, че третото правно основание не може да се уважи.

По четвъртото правно основание, изведено от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, относно „очевидното състояние“ на спорния печат в деня след проверката

Доводи на страните

125 Според жалбоподателя в обжалваното решение (съображения 9, 24, 55, 61 и 75) Комисията е приела неправилно, че на 30 май 2006 г. върху цялата повърхност на спорния печат са се виждали надписите „VOID“.

126 Първо, съгласно възприятието на представителите на жалбоподателя надписите „VOID“ са се виждали много слабо и със сигурност не върху цялата повърхност на спорния печат. В отговора си на въпросник на Комисията едно от длъжностните лица на Bundeskartellamt също посочило, че „в определени участъци надписът „void“ се виждал слабо през хартията“. Отначало членовете на осъществяващия проверката екип и представителите на жалбоподателя имали съмнения относно наличието на промяна в спорния печат. За тази цел съгласно член 65, буква в) от Процедурния правилник жалбоподателят предлага като свидетел да бъде разпитан неговият адвокат.

127 Фактът, че инспекторите искали да сравнят състоянието на спорния печат с това на печатите, поставени в други части на сградата (съображение 76 от обжалваното решение), потвърждавал, че в никой случай надписите „VOID“ не са се виждали ясно върху цялата повърхност на спорния печат. Във всички случаи в това отношение не можело да става въпрос за напълно съгласувано възприятие на всички присъстващи длъжностни лица. Освен това някои декларации на инспекторите противоречали на протокола за увреждане на печат.

128 Второ, Комисията неправилно се основала на снимките на частта от печата, която останала залепена за касата на вратата на помещение G.505, направени едва следобед на 30 май 2006 г. с мобилен телефон. В това отношение било погрешно твърдението на Комисията, че сутринта на 30 май 2006 г. вратата на помещение G.505 е била отворена от лицето, отговарящо за осъществяващия проверката екип, без спорният печат да бъде повреден допълнително (съображение 10 от обжалваното решение). Фактът, че спорният печат е бил отлепен от вратата, неминуемо водел до повреждане на неговата залепяща повърхност. Тъй като проверката била проведена интензивно от 9,30 ч. нататък и поради това вратата на помещение G.505 била постоянно отваряна и затваряна, спорният печат неколкократно се отлепял и бил поставян обратно на място. Било неизбежно произтичащите от това напрежение и страничен натиск да са предизвикали определено изместване на спорния печат, довело до появата на надписите „VOID“. Освен това след извършване на проверката спорният печат вече не бил предмет на постоянно наблюдение и не можела да се изключи вероятността да е бил докосван или с него да са извършвани други действия.

129 В този контекст било налице противоречие, от една страна, Комисията да приема, че самата поява на надписите „VOID“ е достатъчна за увреждане на печата, а от друга страна, да твърди, че не може да направи окончателен извод за наличието на увреждане на печат без допълнително отлепване на спорния печат. Било налице противоречие и поради това че съгласно декларациите на някои инспектори надписи „VOID“ се забелязвали върху цялата повърхност на спорния печат, но единствено след неговото отлепяне.

130 Що се отнася до неговия отговор на въпрос № 15 от искането на Комисията за предоставяне на информация, който е изтъкнат от посочената институция, жалбоподателят подчертава, че той се отнася единствено до видимостта на надписите „VOID“ на вратата на помещение G.505 и на нейната каса след отварянето на вратата от инспекторите, а не до видимостта на надписите „VOID“ върху спорния печат още по време на първото наблюдение сутринта на 30 май 2006 г. Посочвайки, че надписите „VOID“ били с различна отчетливост в зависимост от повърхността и били със същия цвят като спорния печат, което налагало внимателно наблюдение, Комисията потвърдила, че надписите „VOID“се виждали много слабо, частично и не върху цялата повърхност на спорния печат.

131 Допълнителната декларация към протокола от 30 май 2006 г. нямала никаква доказателствена сила за състоянието на спорния печат сутринта на 30 май 2006 г. В нея не се съдържало каквото и да е изявление в това отношение и тя единствено допълвала личното становище на Комисията относно състоянието на спорния печат след отварянето на вратата на помещение G.505.

132 На последно място, Комисията не обяснявала как надписите „VOID“ се появили върху целия спорен печат, макар че във всички случаи частта от него, залепена на касата на вратата на помещение G.505, не била отлепена. Всъщност съгласно изложението на Комисията надписите „VOID“ можело да се появят единствено след отлепяне на печата (съображение 75 от обжалваното решение). В същото време на практика било невъзможно печатът да бъде поставен отново на абсолютно същото място, поради което отлепянето водело неизбежно до наличието на остатъци от лепило върху задната страна на печата (съображение 74 от обжалваното решение). Подобни остатъци от лепило обаче не е имало върху частта от спорния печат от страната на касата на въпросната врата. Обратно, след окончателното отлепяне на спорния печат, на това място надписите „VOID“ били без повреди и върху тази част нямало остатъци от лепило (съображение 13 от обжалваното решение). Ако обаче частта от спорния печат, залепена на касата на вратата, не е била отлепена, е щяло да бъде невъзможно да се обясни как видимите надписи „VOID“ са се появили върху нея. Следователно изложението на Комисията, съгласно което надписите „VOID“ са се виждали върху цялата повърхност на спорния печат, предполагало непременно, че се е касаело за „неверен положителен резултат“.

133 Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.

Съображения на Общия съд

134 Трябва да се посочи, че в обжалваното решение Комисията е приела, че „[с]ъстоянието на печата сутринта на 30 май 2006 г. явно навежда[ло] на извода, че е [бил] махнат от вратата на служебното помещение през нощта и следователно, че междувременно тя [е можела] да бъде отворена“ (съображение 74 от обжалваното решение).

135 В това отношение в обжалваното решение посочената институция се основава на протокола за увреждане на печат и на отговорите на осем инспектори, присъствали при констатацията на увреждане на печат (съображения 8, 12, 75 и 76 от обжалваното решение). В съображение 13 от обжалваното решение тази институция посочва също, че вътрешните и външните представители на жалбоподателя, присъствали на проверката през съответния ден, не са оспорили промяната в състоянието на спорния печат, а са отказали да подпишат протокола за увреждане на печат.

136 Следователно, на първо място, следва да се провери дали доказателствата, изтъкнати от Комисията в обжалваното решение, позволяват да се направи извод, че е налице увреждане на печат.

137 Първо, както е видно от съображение 7 от обжалваното решение, за разлика от хартиените, увреждането на пластмасовите печати, какъвто е спорният, не се проявява чрез разкъсване. След като бъде залепен, пластмасовият печат вече не може да бъде отстранен от повърхността и неговото отлепване да остане незабелязано. Невъзможно е той да бъде поставен отново, без да остави следи. Всъщност след отстраняването му бялото лепило остава върху съответната повърхност под формата на надписи „VOID“ с размер от около 12 дидо‑пункта (приблизително 5 mm), разпределени върху цялата повърхност на самозалепващия се стикер. В тези участъци отстраненият печат става прозрачен, така че надписите „VOID“ се виждат добре и върху него. С оглед преди всичко на големия брой и на размера на надписите „VOID“ в крайна сметка е невъзможно печатът да бъде поставен точно на същото място, на което се е намирал по‑рано. Дори в такъв случай надписите „VOID“ продължават да се виждат добре.

138 В това отношение трябва да се приеме, че протоколът за увреждане на печат (вж. точка 9 по‑горе) сочи, от една страна, че целият спорен печат е бил изместен с около 2 mm нагоре и встрани, така че имало видими следи от лепило под печата и вдясно от него, а от друга страна, че надписът „VOID“ се е виждал ясно върху цялата повърхност на печата, който обаче все още се е намирал и на вратата на помещение G.505, и на нейната каса и не е бил разкъсан. Така, обратно на твърденията на жалбоподателя, констатациите, съдържащи се в посочения протокол, подписан от г‑н Kl. — служител на Комисията и отговорен за осъществяващия проверката екип, и от г‑н J. — служител на Bundeskartellamt, доказват в достатъчна степен наличието на увреждане на печат.

139 Второ, трябва да се приеме, че този извод се потвърждава от отговорите на осем инспектори, присъствали на констатацията на увреждане на печата, на които Комисията се е позовала в съображение 75 от обжалваното решение.

140 Така г‑н Kl. — служител на Комисията и отговарящ за осъществяващия проверката екип, е посочил, че „това незабавно [е] създа[ло] впечатлението, че печатът е [бил] увреден след поставянето му“. Той е посочил, че е „изложил писмено наблюденията, които позволяват да се направи подобен извод“ и ги е „приложил към протокола за увреждане на печат“.

141 Освен това г‑н Ko., служител на Комисията, е посочил „[че] забеляза[л], че печатът е бил „изместен“ и [че] се виждал надписът „VOID“.

142 Г‑жа W. — служител на Комисията, също е потвърдила, че е забелязала, че „печатът не е изглеждал по същия начин както предишната вечер“, че надписът „VOID“ е можел да бъде прочетен върху цялата повърхност на спорния печат и че е имало остатъци от лепило с размер 2 mm около спорния печат и на задната му страна до надписите „VOID“. Тя добавя, че „печатът вече не [бил] със същия тъмносин цвят както преди това, тъй като се вижда[ли] надписите „VOID“.

143 Г‑н N. — служител на Bundeskartellamt, е обяснил, че „[си] спомня[л] отлично, че надписът „VOID“ се е виждал върху цялата повърхност на печата [и че] за увреждане на печата изглежда свидетелствали и остатъците от лепило върху вратата, в непосредствена близост до ръба на печата“.

144 Г‑н M. — служител на Bundeskartellamt, е декларирал, че „[о]писанието, което се съдържа в протокола, [е] точно [и че той] [бил] формулира[л] точка б), по‑специално както следва: остатъци от лепило по двата ръба на печата; това са части с размер 1—2 mm от надписа „VOID“.

145 Подобни констатации са направени от г‑н Me., г‑н J. и г‑н B., служители на Bundeskartellamt.

146 От гореизложеното следва, предвид наличието на надписите „VOID“ върху цялата повърхност на спорния печат и на следи от лепило в близост до него и върху задната му страна сутринта на 30 май 2006 г., че доказателствата, на които Комисията се е основала в обжалваното решение (съображения 8, 9, 74 и 75), са позволявали да се направи извод, че спорният печат е бил свален от вратата на помещение G.505 през нощта на 29 срещу 30 май 2006 г. и следователно посочената врата е можело да бъде отворена в този период. Поради това Общият съдът не следва да се произнася относно твърдението на жалбоподателя, че надписите „VOID“ на касата на вратата изобщо не били изтрити и били „без повреди“, което предполагало, че върху частта на спорния печат върху касата на вратата, макар че не била отлепена, се забелязвали надписите „VOID“ и това свидетелствало за наличието на „неверен положителен резултат“. Във всички случаи, както посочва Комисията, тя не възприела твърденията на жалбоподателя, направени в точка 2 от неговата допълнителна декларация от 30 май 2006 г. (вж. точка 12 по‑горе). Освен това само по себе си твърдението на жалбоподателя, че „надписът „VOID“ върху касата въобще не е бил изтрит“, не можело да докаже наличието на „неверен положителен резултат“ при спорния печат.

147 На второ място, трябва да се провери дали изтъкнатите от жалбоподателя обстоятелства могат да поставят под въпрос доказателствената стойност на горепосочените доказателства. В това отношение жалбоподателят се позовава на факта, че надписите „VOID“ са били едва забележими и със сигурност не върху цялата повърхност на спорния печат, и на факта, че Комисията неправилно се е основала на направените следобед на 30 май 2006 г. снимки на частта от спорния печат, която е останала залепена върху касата на вратата на помещение G.505.

148 Първо, в подкрепа на твърдението си, че надписите „VOID“ са били едва забележими, и то само върху част от спорния печат, жалбоподателят се основава на обстоятелството, че според длъжностно лице на Bundeskartellamt в определени участъци надписът „VOID“ се забелязвал слабо през хартията, и на обстоятелството, че членовете на осъществяващия проверката екип и представителите на жалбоподателя първоначално имали съмнения относно наличието на промяна в спорния печат, за което свидетелствало визуално сравнение между състоянието на спорния печат и това на печатите, поставени в други части на сградата. Освен това някои декларации на инспектори противоречали на протокола за увреждане на печат.

149 Най‑напред се налага изводът, че жалбоподателят не оспорва, че надписите „VOID“ действително са се забелязвали върху спорния печат или поне върху част от него сутринта на 30 май 2006 г. Жалбоподателят не оспорва и това, че е имало следи от лепило под печата и вдясно от него. Както обаче е потвърдило 3M в отговора си на искането на Комисията за предоставяне на информация от 5 септември 2006 г., появата на надписите „VOID“ сочи, че самозалепващият се стикер е бил изместен. Следователно в протокола за увреждане на печат Комисията с основание е могла да приеме, че спорният печат е бил увреден. Освен това, както посочва Комисията, макар констатациите относно появата на надписите „VOID“ да са били възпроизведени в протокола за увреждане на печат, в своята допълнителна декларация към протокола за увреждане на печат жалбоподателят не е направил никаква бележка в това отношение (съображение 13 от обжалваното решение).

150 По‑нататък състоянието на спорния печат е било потвърдено от декларациите на осем инспектори, присъствали на място (вж. точка 139 по‑горе). В това отношение не може да бъде възприето твърдението на жалбоподателя, че декларациите на някои инспектори противоречат на констатациите в протокола за увреждане на печат. Така нито декларацията на г‑жа P., че „в някои участъци надписът „VOID“ се забелязва[л] слабо през хартията“, нито твърденията на г‑н L., че видял петна с квадратна форма на вратата от лявата страна на спорния печат и не обърнал особено внимание на обстоятелството, че върху спорния печат се забелязвал надписът „VOID“, не поставят под въпрос констатацията на появата на надписите „VOID“ върху спорния печат, нито могат да обезсилят съдържащите се в протокола за увреждане на печата констатации или всички декларации на другите инспектори, посочени в точки 140—145 по‑горе.

151 На последно място, що се отнася до сравнението между състоянието на спорния печат и състоянието на печатите, поставени в други части на сградата, което сравнение според жалбоподателя свидетелствало за наличието на съмнения относно промяната в спорния печат, следва да се приеме — както Комисията е обяснила в съображение 76 от обжалваното решение — че тъй като този случай на увреждане на печат е бил първият и не е ставало въпрос за увреждане чрез разкъсване, изглежда обосновано инспекторите да са взели предпазни мерки, правейки сравнение с другите печати. Във всички случаи фактът, че осъществяващият проверката екип е направил сравнение между спорния печат и поставените в другите части на сградата печати, не може да постави под въпрос констатациите относно физическото състояние на спорния печат, съдържащи се в протокола за увреждане на печат, и следователно твърдението на жалбоподателя е ирелевантно.

152 Второ, що се отнася до довода, че за да установи състоянието на спорния печат, Комисията се основала неправилно на снимки, направени с мобилен телефон следобед на 30 май 2006 г., се налага изводът, че този довод се основава на погрешна предпоставка.

153 Всъщност съгласно съображения 74 и 75 от обжалваното решение, за да установи наличието на увреждане на печат, Комисията се е основала на състоянието на спорния печат сутринта на 30 май 2006 г., върху цялата повърхност на който по‑специално се забелязвали надписи „VOID“. Що се отнася до доказването на тази констатация, в съображение 76 от обжалваното решение Комисията е посочила, че отговорното лице за осъществяващия проверката екип, както и представител на Bundeskartellamt, са съставили протокола за увреждане на печат в присъствието на представители на жалбоподателя. Освен това Комисията добавя, че описаното в посочения протокол състояние на спорния печат, и по‑специално появата на надписите „VOID“ върху голяма част от неговата повърхност, са били потвърдени единодушно от осъществяващия проверката екип, когато му е бил отправен такъв въпрос. При все това, както беше посочено в точка 146 по‑горе, тези обстоятелства са достатъчни за установяване на нарушението.

154 В този контекст, без Общият съд да следва да се произнася относно доказателствената стойност на снимките на спорния печат, доводите на жалбоподателя, изведени от факта, че посочените снимки са били направени от Комисията след отварянето на вратата на помещение G.505, не могат да поставят под въпрос доказателствената стойност на посочените в точка 153 по‑горе доказателства и трябва да бъдат отхвърлени.

155 От гореизложеното следва, че жалбоподателят, който носи тежестта на доказване на твърдeните от него обстоятелства, не е доказал, че констатацията на увреждането на печата сутринта на 30 май 2006 г. е неправилна.

156 При тези условия четвъртото правно основание на жалбоподателя трябва да се отхвърли.

По петото правно основание, изведено от предположението, което жалбоподателят счита за погрешно, че защитното покритие е подходящо при официалното поставяне на печати от Комисията

Доводи на страните

157 Жалбоподателят посочва, че Комисията е допуснала грешка, като е приела, че защитното покритие е било подходящо за официално поставяне на печати в рамките на процедура по извършване на проверка.

158 Първо, защитното покритие било създадено, за да докаже, че в никакъв случай „защитен контейнер или продукт“ не е бил отварян. В това отношение използващият защитно покритие приемал, че в хипотезата на наличие на позитивен резултат на защитното покритие не е възможно a posteriori да се разбере дали става въпрос за „неверен положителен резултат“, или действително с въпросния продукт са извършвани действия.

159 В замяна на това в производство по Регламент № 1/2003 не било уместно съответното предприятие да бъде принудено да поеме риска от „неверен положителен резултат“, по‑специално с оглед на налагането на глоби поради увреждане на печат. Комисията трябвало да използва покритие, при което появяването на „неверни положителни резултати“ било поначало изключено.

160 Комисията не можела да се основава на твърдението на 3M, че до момента не му е известно да има оплакване от недостатъци във функционалността на покритието от типа на защитното (съображение 55 от обжалваното решение), тъй като използващите подобни покрития имали основание да подадат жалба само в случай на „неверен отрицателен резултат“.

161 Второ, жалбоподателят поддържа, че срокът на годност на спорния печат е изтекъл. Експертизите на Института сочели, че колкото повече остарява защитното покритие, толкова по‑нестабилно е то и става по‑чувствително на „външните влияния“.

162 Макар в отговора си на искането за предоставяне на информация от 8 декември 2006 г. 3M за първи път да оставя впечатлението, че защитното покритие може да функционира правилно след съхраняване на склад повече от две години, посоченото дружество се въздържало да се произнесе окончателно относно срока на съхранение на защитното покритие. Освен това, свеждайки до минимум времевите последици за защитното покритие, 3M не взело предвид актуалното състояние на науката и техниката в областта на признаците на овехтяване на лепилата, чувствителни на натиск. Във всички случаи предоставените от производителя указания не можели да предоставят каквото и да е доказателство относно ефективността на спорния печат към конкретния момент на настъпване на обстоятелствата и не можели да заменят преценката на „неутрален експерт“. Резултатите от експертизите на г‑н Kr. не премахвали съмненията относно ефективността на спорния печат, тъй като в тях не били взето предвид времевите последици или влиянието на „Synto“ върху печата, а също и последиците от напрежението върху печата през дълъг период в областта на процепа на вратата, при продължителни вибрации на вратата с едновременното упражняване на страничен натиск.

163 Що се отнася до критиките на Комисията във връзка с използваната от Института симулация на овехтяването на печата, жалбоподателят посочва, че тази симулация отговаряла на научните изисквания. Било необходимо ускорено овехтяване с леко увеличение на температурата, като в противен случай нямало да има възможност овехтяването са бъде измерено.

164 Трето, отказът на 3M да приеме възможността за наличие на „неверни положителни резултати“ (съображение 68 от обжалваното решение) бил ирелевантен и във всички случаи не бил подкрепен с доказателства. Евентуалната липса на оплаквания от страна на клиенти във връзка с „неверни положителни резултати“ не била достатъчна да обоснове, че подобни резултати са невъзможни. Освен това декларациите на 3M относно неограничения срок на съхранение на печата не били надеждни и противоречали на съдържащите се в техническото описание указания. По‑нататък съгласно посоченото техническо описание в случай на опасност от значителни вреди от икономически характер само по себе си защитното покритие не представлявало подходящо средство за обезопасяване. В това отношение 3M препоръчвало използването на допълнителни защитни средства в случаите, когато биха могли да настъпят сериозни неблагоприятни последици, и следователно Комисията би могла да използва няколко печата за всяка врата. Комисията следвало да понесе отговорността за последиците от липсата на приемане на допълнителни мерки, както и произтичащите от това проблеми, свързани с доказването.

165 Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.

Съображения на Общия съд

166 С настоящото правно основание жалбоподателя цели да установи, че защитното покритие е било създадено, за да докаже, че в никакъв случай „защитен контейнер или продукт“ не е бил отварян. То обаче не било подходящо за официално поставяне на печати в рамките на проверка на Комисията в правото в областта на конкуренцията.

167 На първо място, следва да се посочи, че съгласно техническото описание този вид продукти е създаден, за да покаже чрез своето самоунищожаване наличието на действия при опит за отстраняване на самозалепващия се стикер. Именно за тази цел Комисията е използвала този вид защитно покритие в рамките на своите проверки. Действително под заглавие „Идеи за използване“ 3M предлага следните начини на използване на подобно защитно покритие: „стикери, които не могат да бъдат премествани, за автомобилния сектор, домакинските уреди и електрониката; стикери и печати, които не могат да бъдат фалшифицирани, за лекарствени продукти, продавани без лекарско предписание, и други опаковки“. Фактът обаче, че целта, с която Комисията използва защитното покритие в рамките на своите проверки, не е посочена изрично в техническото описание, не може да се тълкува като изключващ подобно използване на това покритие, тъй като предложеният от производителя списък с начините на използване не е изчерпателен. Във всички случаи жалбоподателят не представя доказателство, че използването на този вид защитно покритие в рамките на подобни проверки би било неподходящо.

168 Макар действително, както подчертава жалбоподателят, производителят да препоръчва допълнителни средства за защита при използването на своя продукт, когато „действията биха могли да имат много сериозни последици, напр. значителни финансови загуби“, се налага изводът, че съгласно техническото описание този вид мерки се препоръчва, доколкото 3M не би могло да изключи вероятността от „неверен отрицателен резултат“.

169 На второ място, както беше посочено в точка 103 по‑горе, протоколът за поставяне на печат свидетелства за поставянето на спорния печат съгласно член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003 и за възможността да се наложи глоба съгласно член 23, параграф 1, буква д) от посочения регламент при умишлено или небрежно увреждане на печати. Освен това обстоятелството, че е бил поставен печат съгласно член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003, е признато от представител на жалбоподателя, положил подпис върху протокола за поставяне на печат. Както обаче беше посочено в точка 104 по‑горе, единствено поставянето на подходящ за подобни цели печат може да се приеме за съответстващо на член 20, параграф 2, буква г) от Регламент № 1/2003. Така може да се приеме, че ако жалбоподателят е имал съмнения дали използваното от Комисията защитно покритие е подходящо за поставяне на печати съгласно горепосочената разпоредба, той незабавно е щял да изложи възражения в това отношение при поставянето на спорния печат, чието значение е познавал отлично. Жалбоподателят обаче не е посочил никакво съображение от този вид.

170 На трето място, що се отнася до доводите на жалбоподателя, свързани с изтичане на срока на годност на спорния печат, което повлияло върху чувствителността на печата спрямо „външни влияния“, продължителни вибрации на вратата с едновременно упражняване на страничен натиск, както и спрямо използването на „Synto“, се налага изводът, че тези доводи не се отнасят до това дали защитното покритие е подходящо за официалното поставяне на печати, а по‑скоро до твърдяното невземане предвид от Комисията на „алтернативните хипотези“, които са могли да бъдат прич