ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

N. WAHL

представено на 4 октомври 2018 година ( 1 )

Дело C‑587/17 P

Кралство Белгия

срещу

Европейска комисия

„Обжалване — Обща селскостопанска политика — Регламент (EО) № 1290/2005 — Финансиране на общата селскостопанска политика — Европейски фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) — Членове 9 и 32 — Задължения на държавите членки — Разходи, изключени от финансиране от страна на Европейския съюз — Връщане на неправомерно изплатени възстановявания на разходи по износа — Необходимост от изчерпване на всички вътрешноправни способи за защита — Неотправяне на преюдициално запитване — Небрежност от страна на държава членка — Критерии за оценка“

1. С жалбата си Кралство Белгия иска от Съда да отмени решение от 20 юли 2017 г., Белгия/Комисия ( 2 ), с което Общият съд отхвърля жалбата на Белгия за отмяна на Решение за изпълнение (ЕС) 2016/417 на Комисията ( 3 ) в частта, в която не допуска финансиране за Кралство Белгия от Европейския фонд за гарантиране на земеделието (наричан по-нататък „ЕФГЗ“) в размер на 9601619 EUR.

2. Настоящото производство по обжалване предоставя на Съда възможност да уточни обхвата на задължението на държавите членки да възстановяват неправомерно изплатени суми в контекста на ЕФГЗ. По-специално Съдът трябва да реши дали Общият съд правилно е приел, че при обстоятелствата по делото в конкретния случай решение на компетентните белгийски органи да не изчерпят всички вътрешноправни способи за защита в опит да възстановят неправомерно изплатени възстановявания на разходи по износа представлява небрежност от страна на Кралство Белгия по смисъла на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент (ЕО) № 1290/2005 на Съвета ( 4 ).

I. Правна рамка

3. Регламент № 1290/2005 установява правната рамка за финансирането на общата селскостопанска политика.

4. Според съображение 25 от Регламента държавите членки следва да предприемат мерки с цел да се уверят, че транзакциите са действителни и са правилно извършени. Държавите членки следва също така да предотвратяват и да се справят ефективно с всякакви нередности, извършени от бенефициерите.

5. Съображение 26 предвижда, че в определени случаи на небрежност от страна на държавата членка е оправдано сумата да ѝ бъде начислена в пълен размер. Същото съображение уточнява обаче, че при условие че държавите членки са изпълнили задълженията си съгласно техните вътрешни процедури, финансовата тежест следва да бъде справедливо разпределена между Европейския съюз и държавата членка.

6. Съгласно съображение 27 процедурите по възстановяване могат да имат за последица забавяне на възстановяването на неправомерно изплатени суми с години, без да има гаранция, че крайният резултат действително ще бъде успешен. Разходите по прилагането на подобни процедури също могат да не бъдат пропорционални на сумите, които са или могат да бъдат събрани.

7. Член 3 от Регламент № 1290/2005 гласи по-конкретно: „1. В контекста на съвместно управление между държавите членки и [Европейския съюз], ЕФГЗ финансира следните разходи, които са извършени в съответствие с правото на [ЕС]: а) възстановявания за разходи по износа на селскостопански продукти в трети страни; […]“.

8. Съгласно член 9 от Регламент № 1290/2005: 1. Държавите членки: а) в рамките на [о]бщата селскостопанска политика приемат всички необходими законови, подзаконови и административни разпоредби и вземат всички необходими мерки с оглед на осигуряването на ефективна защита на финансовите интереси на [Европейския съюз], и по-специално: i) проверяват истинността и съответствието с операциите, финансирани от ЕФГЗ и ЕЗФРСР; ii) предотвратяват и преследват нередности; iii) покриват изгубените суми в резултат на нередности или небрежност, […]“.

9. Член 31, параграф 1 от същия регламент гласи: „1. Ако Комисията стигне до заключението, че разходите по член 3, параграф 1 и член 4 са извършени по начин, нарушаващ правилата на [ЕС], тя взема решение кои суми да бъдат изключени от финансирането от бюджета на [ЕС] по реда на член 41, параграф 3“.

10. Член 32 от Регламент № 1290/2005 гласи: „[…] 5. Ако сумата не е върната в продължение на четири години от произнасянето на първоначалното административно или съдебно заключение или в продължение на осем години, в случаите, когато са предприети мерки за връщане на сумата чрез националните съдилища, 50 % от финансовите последствия от невръщането на съответната сума се понасят от въпросната държава членка, а останалите 50 % от бюджета на [ЕС]. Държавите членки посочват отделно, в обобщения доклад, предвиден в първата алинея от параграф 3, невърнатите суми в сроковете, определени в първата алинея от настоящия параграф. Разпределението на финансовата тежест от невръщането съгласно първата алинея не засяга изискването заинтересованата държава членка да приведе в действие процедури за връщане в съответствие с член 9, параграф 1 от настоящия регламент. Петдесет процента от сумите, върнати по този начин, се кредитират в полза на ЕФГЗ след извършване на приспадането, предвидено в параграф 2 от настоящия член. Когато в контекста на процедурата по връщане, липсата, от окончателно естество, на всякакви нередности е отчетена посредством административен или правен инструмент, заинтересованата държава членка декларира като разход финансовата тежест на ЕФГЗ, поета от нея по силата на първата алинея. […] 6. При наличието на оправдателна причина за това, държавите членки могат да вземат решение да не изискват връщане на сумите. Решение в този смисъл може да бъде взето само в следните случаи: а) ако направените или евентуалните разходи по връщането на сумата, като цяло, надхвърлят размера на подлежащата на връщане сумa; б) ако връщането се окаже невъзможно поради изпадане в неплатежоспособност, отчетена и призната съгласно националното законодателство, на дебитора или на лицата, носещи юридическа отговорност за нередността. […] 8. След приключването на процедурата по член 31, параграф 3, Комисията може да реши да изключи от финансирането суми, начислени към бюджета на [ЕС], в следните случаи: а) съгласно параграфи 5 и 6 от настоящия член, ако заключи, че нередността или липсата на връщане на средствата са последица от нередност или небрежност, която може да бъде отдадена на административните власти или на друг официален орган на държавата членка; […]“.

II. Обстоятелства, предхождащи спора

А. Възстановяванията на разходите по износа, получени чрез измама (1992—1993 г.)

11. През 1992 г. Générale Sucrière, чийто правоприемник по-късно е Saint-Louis Sucre, продава общо 24000 тона захар на Metelmann и Sucre Export. Според договорите за покупко-продажба захарта е била предназначена за износ извън Европейския съюз.

12. Metelmann и Sucre Export са препродали 6000 тона от захарта на Trading и Shawline Offshore чрез двама посредници. Тези договори също предвиждат, че захарта е била предназначена за трета държава извън (настоящия) Европейски съюз, и че е трябвало да бъде превозена с кораби от територията на Европейския съюз незабавно след натоварването ѝ.

13. Saint-Louis Sucre е възложило на Belgian Bunkering, от една страна, и на Stevedoring et Manufert (наричано по-нататък „Manuport Services“), от друга страна, да изготвят съответните документи, както и да получат и да натоварят захарта на кораби.

14. Захарта, която е трябвало да бъде превозена с кораб от пристанището на Антверпен (Белгия) до Узбекистан, е била натоварена в периода между 20 януари и 29 март 1993 г.

15. Manuport Services изготвя и предава съответните документи и декларации за износ на компетентния орган, а именно Bureau d’intervention et de restitution belge (Белгийско бюро за интервенции и възстановяване; наричано по-нататък „BIRB“). Въз основа на документацията BIRB е извършило авансово плащане на Saint-Louis Sucre, свързанo с възстановяването на разходите по износа, на което Saint-Louis Sucre е имало право. Плащането е извършено, когато е било представено доказателство от Saint-Louis Sucre, че захарта е напуснало територията на (настоящия) Митнически съюз на Европейския съюз.

16. След извършване на плащането е установено, че 6000 тона захар, препродадени от Metelmann и Sucre Export на Trading и Shawline Offshore, са била отклонени от първоначалното си местоназначение след натоварването им на кораб от пристанището на Антверпен и са били внесени повторно в Европейския съюз с фалшиви документи и по измамен начин. Saint-Louis Sucre веднага уведомява BIRB за това.

Б. Наказателното производство (1994—2004 г.)

17. След като повторният внос на захарта е установен, са образувани наказателни производства срещу двете лица, които са действали като посредници между Metelmann и Sucre Export, от една страна, и Shawline Offshore и Proud Trading, от друга страна.

18. С решение от 22 октомври 2003 г. на Hof van Beroep Antwerpen (Апелативен съд Антверпен, Белгия) двете лица са осъдени за измама, съставяне на документи с невярно съдържание и използване на документи с невярно съдържание.

19. В рамките на това производство BIRB, Saint-Louis Sucre, Metelmann, Sucre Export и Manuport Services са предявили граждански иск и са получили предварителна сума от 1 цент като обезщетение за вредите, причинени от двете лица.

В. Гражданското производство по възстановяване (1994—1997 г. и 1997—2012 г.)

20. На 16 март 1994 г., след като е билo информиранo за измамата с износа, BIRB е поискалo от Saint-Louis Sucre да възстанови плащането на възстановените разходи по износа. Според BIRB Saint-Louis Sucre е внесло повторно чрез документи с невярно съдържание (формуляр T2E) захарта, преди това декларирана за износ, който износ от своя страна е бил доказан с определени документи (формуляр Т5).

21. Saint-Louis Sucre оспорва възстановяването, като твърди, че не носи никаква отговорност за тази нередност.

22. Въпреки това Saint-Louis Sucre се съгласява да направи авансово плащане на исканата от BIRB сума с цел да спре начисляването на лихви. Размерът на платената сума отговаря на изисканата от BIRB сума заедно с лихвите за периода от 19 април 1994 г. до 16 май 1997 г.

23. След като е получило плащането от Saint-Louis Sucre, Кралство Белгия е изплатило на ЕФГЗ сума в размер, равен на 80 % от получената от Saint-Louis Sucre сума, и е удържало оставащите 20 % от сумата в съответствие с Регламент (ЕИО) № 595/91 на Съвета ( 5 ).

24. На 18 юни 1997 г. Saint-Louis Sucre предявява иск пред Tribunal de première instance de Bruxelles (Първоинстанционен съд Брюксел, Белгия) за възстановяване на сумата, изплатена на BIRB, заедно с лихвите и съдебните разноски.

25. С решение от 20 март 2008 г. този съд осъжда BIRB да изплати на Saint-Louis Sucre предявената сума.

26. BIRB подава въззивна жалба пред Cour d’appel de Bruxelles (Апелативен съд Брюксел, Белгия). BIRB иска от този съд да отправи три преюдициални въпроса до Съда на Европейския съюз. В своето решение от 3 май 2012 г. Cour d’appel de Bruxelles обаче потвърждава решението на Tribunal de première instance de Bruxelles и осъжда BIRB да заплати на Saint-Louis Sucre сума в размер на 10114003,39 EUR, която съответства на сумата от 5133087,54 EUR заедно с лихвите от 1 юни 1997 г. и на разни други разходи. Този съд не е приел за необходимо да отправи преюдициално запитване до Съда.

27. След решението, постановено от Cour d’appel de Bruxelles, BIRB иска становището на адвокат, който има право да пледира пред Cour de cassation (Касационен съд, Белгия), тъй като според белгийското право страните нямат право на обжалване пред Cour de cassation, без преди това да са получили такова становище.

28. След задълбочен анализ на преписката по делото и на практиката на Съда адвокатът, който има право да пледира пред Cour de cassation, заключава в становището си, че не би било възможно BIRB да подаде касационна жалба пред Cour de cassation, която да бъде уважена.

29. След като получава това становище, BIRB решава да не обжалва решението на Cour d’appel de Bruxelles. В резултат на това BIRB изплаща сумата, която е било осъдено да заплати на Saint-Louis Sucre.

Г. Сумата в тежест на ЕФГЗ (2012—2016 г.)

30. След постановяване на решението на Cour d’appel de Bruxelles BIRB съобщава на Комисията за намерението си да начисли сумата, която е било длъжно да заплати на Saint-Louis Sucre, в тежест на ЕФГЗ, като впоследствие е направило именно това. В резултат на това годишният отчет на BIRB за 2012 г. включва положителна корекция в размер на 9601619,85 EUR.

31. Сумата е начислена на Европейския съюз за финансовата 2012 година и впоследствие е изплатена на Кралство Белгия ( 6 ).

Д. Административното производство пред Комисията (2013—2016 г.)

32. След това плащане Комисията инициира т.нар. процедура за уравняване по съответствие, която ѝ позволява да провери дали дадена държава членка е използвала правилно средствата, предоставени на нейно разпореждане ( 7 ). Комисията приема, че сумата не може да бъде начислена в тежест на ЕФГЗ по две причини: първо, всички възможни правни способи за защита не са били изчерпани, тъй като не е подадена касационна жалба пред Cour de cassation, и второ, Комисията оспорва начисляването на лихви след 1997 г.

33. С писмо от 23 май 2013 г. BIRB оспорва тази преценка въз основа на член 32, параграф 5, четвърта алинея от Регламент № 1290/2005. BIRB отбелязва също, от една страна, че касационна жалба пред Cour de cassation не би довела непременно и автоматично до отправяне на преюдициално запитване съгласно член 267 ДФЕС, и от друга страна, че като се има предвид ролята на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation, не е имало избор при вземането на решението да не обжалва.

34. Поради продължаващите разногласия между BIRB и Комисията на 13 октомври 2014 г. е проведена двустранна среща между страните.

35. След тази среща с писма от 17 октомври 2014 г. и 21 януари 2015 г. Кралство Белгия предоставя допълнителна информация за износа и различните процедури по отношение на измамата, свързана с износа на захар.

36. В съобщение от 12 юни 2015 г. въз основа на членове 10 и 11 от Регламент (ЕО) № 885/2006 ( 8 ) Комисията поддържа позицията си, че не всички вътрешноправни способи за защита са били изчерпани, за да се възстанови сумата. В съобщението се посочва, че в съответствие с член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 BIRB не е имало право да начисли възстановяването на разходите за сметка на ЕФГЗ. Поради това сумата от 9601619 EUR следва да бъде изключена от финансиране от страна на Европейския съюз.

37. Въз основа на обобщен доклад от 22 февруари 2016 г. Комисията приема спорното решение, което изключва посочената по-горе сума от финансиране от страна на Европейския съюз по отношение на Кралство Белгия. Кралство Белгия е уведомено за решението на 18 март 2016 г.

III. Производството пред Общия съд

38. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 30 май 2016 г., Кралство Белгия иска да бъде отменено спорното решение.

39. С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата в нейната цялост.

IV. Производството пред Съда и исканията на страните

40. С жалбата си Кралство Белгия иска от Съда: – да отмени обжалваното съдебно решение в неговата цялост, – да отмени спорното решение в частта, в която с него се изключва от финансиране от страна на Европейския съюз сума в размер на 9601619 EUR (бюджетна позиция 6701), – да осъди Комисията да заплати съдебните разноски във връзка с настоящото производство и с производството пред Общия съд.

41. Комисията иска Съдът да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

42. На 27 юни 2018 г. е проведено съдебно заседание, на което и двете страни представят своите становища.

V. Анализ

43. В своята жалба Кралство Белгия излага едно-единствено основание за обжалване, с което поддържа, че Общият съд е изтълкувал неправилно член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 в обжалваното съдебно решение.

44. От една страна, с първата част на единственото основание за обжалване Кралство Белгия твърди, че Общият съд неправилно е заключил, че белгийските власти не са изчерпали всички вътрешноправни способи за защита, тъй като не са подали касационна жалба пред Cour de cassation ( 9 ). Според жалбоподателя Общият съд е трябвало да вземе предвид практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), за да определи дали всички вътрешноправни способи за защита са били изчерпани.

45. От друга страна, с втората част от единственото основание за обжалване Кралство Белгия поддържа, че Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че Кралство Белгия е проявило небрежност при възстановяването на въпросните суми, тъй като не е подало касационна жалба пред Cour de cassation ( 10 ).

46. Комисията смята, че първата част от основанието за обжалване е недопустима, тъй като се отнася до въпрос, който не е бил разгледан от Общия съд. Във всеки случай според Комисията и двете части на единственото основание за обжалване са неоснователни.

47. Преди да разгледам единственото основание за обжалване, изтъкнато в рамките на настоящата жалба за отмяна, ще разясня накратко (правния) контекст на делото.

А. Увод: ролята на държавите членки в системата, установена с Регламент № 1290/2005 и настоящото дело

48. Два земеделски фонда, ЕФГЗ и ЕЗФРСР, са учредени по силата на Регламент № 1290/2005, за да заменят Европейския фонд за ориентиране и гарантиране на земеделието (наричан по-нататък „ФЕОГА“) — инструментът, с който общата селскостопанска политика (наричана по-нататък „ОСП“) е финансирана първоначално ( 11 ). ЕФГЗ и ЕЗФРСР се финансират от бюджета на ЕС и подобно на техния предшественик се използват, за да се финансира ОСП като цяло, и по-специално — развитието на селските райони ( 12 ).

49. Конкретно ЕФГЗ е създаден, за да финансира наред с други мерки и възстановяванията за разходи по износа на селскостопански продукти в трети страни (например захарта в настоящия случай) ( 13 ). ЕФГЗ се управлява съвместно от ЕС и държавите членки, въпреки че в това отношение държавите членки имат особено важна роля. Те отговарят за извършването на плащанията, облагането с данъци и възстановяването на неправомерни плащания в рамките на ЕФГЗ. Тези изпълнителни задачи се извършват самостоятелно от държавите членки.

50. Предвид тяхната важна роля в системата, установена с Регламент № 1290/2005, държавите членки имат изричното задължение, което е предвидено в Регламента, а именно да защитават финансовите интереси на Европейския съюз ( 14 ). В съответствие с член 9, параграф 1, буква а) от Регламента държавите членки приемат всички необходими законови, подзаконови и административни разпоредби и вземат всички необходими мерки с оглед на осигуряването на ефективна защита на финансовите интереси на Европейския съюз.

51. В допълнение към това общо задължение, установено в член 9, параграф 1, Регламент № 1290/2005 предвижда също така специфични механизми, чиято цел е да насърчат своевременното и ефективно връщане на неправомерно изплатени суми по ЕФГЗ. Най-вече член 32, параграф 5 от Регламента въвежда механизъм, който позволява еднакво разпределение (50/50) на финансовата тежест от невръщането между бюджета на ЕС и съответната държава членка, ако връщането на дадена сума не е извършено в продължение на четири години от произнасянето на първоначалното административно или съдебно заключение, или в продължение на осем години в случаите, когато са предприети мерки за връщане на сумата чрез националните съдилища. Освен това на основание член 32, параграф 8 Комисията може по целесъобразност да реши да изключи възможността определени суми за възстановяване да бъдат финансирани от бюджета на ЕС в съответствие с член 32, параграф 8 от Регламент № 1290/2005. Такъв например е случаят, когато Комисията приеме, че дадена държава членка или нейните органи са проявили небрежност в опита си да възстановят суми, които са изгубени поради нередности.

52. Необходимостта от тези механизми може да се обясни с взаимосвързани фактори, отнасящи се до логиката на системата за финансиране, установена с Регламент № 1290/2005.

53. Всъщност не трябва да се забравя, че плащания, извършени в рамките на ЕФГЗ от държавите членки в съответствие със съответното законодателство на ЕС, по правило се възстановяват от бюджета на ЕС. Следователно механизмите, посочени по-горе, представляват изключения от общото правило за финансиране от страна на ЕС на разходи, направени от държавите членки в рамките на ОСП. Както беше отбелязано, като се има предвид фактът, че държавите членки действат от името на Европейския съюз, по принцип Европейският съюз следва да понесе загубите, причинени от действията на физически лица, когато държавите членки са направили всичко според правомощията си, за да гарантират, че сделките, финансирани от ОСП, действително са се състояли и са извършени правилно с цел предотвратяване и справяне с нередностите и връщане на изгубените суми ( 15 ). Въпреки това, за да се гарантира, че не се насърчава бездействието, тези механизми са част от мерките, които гарантират, че държавите членки предприемат подходящи действия за борба с измамите — често срещан проблем в областта на селскостопанските субсидии, и полагат всички усилия да възстановят неправомерно платените суми ( 16 ).

54. В спорното решение Комисията е прибягнала до член 32, параграф 8 от Регламент № 1290/2005, за да изключи въпросните суми от финансиране от Европейския съюз — решение, което е потвърдено от Общия съд в обжалваното съдебно решение. Ето защо в настоящото производство Съдът трябва да определи дали Общият съд правилно е приел, от една страна, че като не е обжалвало съдебното решение от 3 май 2012 г. (с което: i) постановеното в първоинстанционното производство решение срещу BIRB е потвърдено, и ii) искането на BIRB за отправяне на преюдициално запитване до Съда относно тълкуването на Регламент (ЕИО) № 3665/87 ( 17 ) е отхвърлено) пред Cour de cassation, Кралство Белгия не е предприело всички мерки, с които разполага, и по този начин не е действало с дължимата грижа при възстановяването на въпросните суми, и от друга страна, че невъзстановяването е причинено поради небрежност от страна на тази държава членка ( 18 ).

55. В това отношение от преписката по делото става ясно, че за да подаде касационна жалба пред Cour de cassation, жалбоподателят трябва първо да поиска становище от адвокат, който има право да пледира пред този съд. След това адвокатът следва да направи оценка на възможността за обжалване пред Cour de cassation.

56. В конкретния случай BIRB е поискало след постановяване на съдебното решение от 3 май 2012 г. становище от адвокат, който има право да пледира пред Cour de cassation. След като е разгледал преписката по делото, адвокатът, с когото се е консултирало BIRB, е приел, че не е възможно съдебното решение от 3 май 2012 г. да бъде успешно обжалвано. В резултат на този съвет BIRB не е подало касационна жалба пред Cour de cassation.

57. Като се имат предвид тези особени фактически обстоятелства, жалбата за отмяна, подадена от Кралство Белгия, се отнася по същество до въпроса дали решението да не се обжалва само по себе си може да се приеме за небрежност от страна на съответната държава членка. По-конкретно, колко далеч следва да стигне дадена държава членка, за да си възстанови изгубени суми?

58. Следователно в настоящото производство по обжалване Съдът ще трябва да определи параметрите, въз основа на които трябва да се прецени дали дадена държава членка е действала небрежно в контекста на възстановяване на суми, изгубени поради допуснати нередности. Действително, за да се защитят в достатъчна степен финансовите интереси на Европейския съюз, трябва да се намери подходящ баланс между, от една страна, изискването да се вземат всички необходими мерки за възстановяване на изгубени средства, и от друга страна, нуждата да не се налага държавите членки да предприемат ненужни и скъпоструващи действия ( 19 ).

Б. Първата част от единственото основание за обжалване: относимостта на практиката на ЕСПЧ относно допустимостта

1. Доводи на страните

59. В първата част на единственото си основание за обжалване Кралство Белгия твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като не е приложил практиката на ЕСПЧ при преценката си дали белгийските органи са били небрежни, като не са изчерпали всички възможни вътрешноправни способи за защита ( 20 ).

60. По-конкретно Кралство Белгия поддържа, че в своята практика ЕСПЧ е признал особената и задължителна роля на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation; според тази съдебна практика жалбоподателят е изчерпал всички вътрешноправни способи за защита, дори когато не е подал касационна жалба, защото ако го е бил направил, това би противоречало на отрицателното становище на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation.

61. Комисията поддържа, че първата част от единственото основание за обжалване е недопустима, тъй като доводът относно практиката на ЕСПЧ не е бил повдигнат пред Общия съд. Във всеки случай Комисията смята, че първата част от единственото основание за обжалване е неоснователна, тъй като по същество практиката на ЕСПЧ не е от значение в този контекст.

62. Първо, ще анализирам накратко въпроса за допустимостта, повдигнат от Комисията, преди да разгледам по същество първата част от единственото основание за обжалване.

2. Анализ

63. В обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че е необичайно, но все пак е възможно жалбоподателят да подаде касационна жалба пред Cour de cassation (независимо от отрицателното становище на адвоката, който има право да пледира пред този съд. Въз основа на това Общият съд приема, че белгийските органи не са изчерпали всички вътрешноправни способи за защита и че в резултат на това не са положили дължимата грижа ( 21 ).

а) По допустимостта: нови доводи могат да бъдат изтъкнати, доколкото предметът на спора остава един и същ

64. Що се отнася до допустимостта на първата част от единственото основание за обжалване, в самото начало следва да се припомни, че поначало нови искания са недопустими в производството по обжалване ( 22 ).

65. Пред Общия съд Кралство Белгия твърди, че е изчерпало всички възможни вътрешноправни способи за защита. Пред посочената юрисдикция тази държава членка подробно е обяснила защо, от една страна, обжалване пред Cour de cassation не би могло да се разглежда като трета инстанция на юрисдикция (по същество), и от друга страна, защо е било практически невъзможно да се подаде касационна жалба пред този съд, която да бъде уважена, когато консултиращият адвокат е дал отрицателно становище относно шансовете за успешно обжалване пред Cour de cassation. Кралство Белгия обаче не е посочило изрично, че Общият съд е трябвало да приложи практиката на ЕСПЧ, за да установи, че са изчерпани всички възможни вътрешноправни способи за защита и че не е проявена небрежност при възстановяването на изгубените суми.

66. Следователно наистина, както изтъква Комисията, относимостта на практиката на ЕСПЧ относно тълкуването на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 не е била предмет на обсъждане в първоинстанционното производство.

67. Съдът обаче не прилага строг критерий, що се отнася до допустимостта на нови доводи. От значение по-скоро е предметът на спора в първоинстанционното производство да не бъде изменен в производството по обжалване.

68. По-конкретно, както е постановил Съдът, от член 58 от Статута на Съда във връзка с член 113, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че в производството по обжалване жалбоподателят е свободен да изтъква всички относими доводи, като единственото ограничение е да не изменя предмета на спора пред Общия съд ( 23 ).

69. Противно на твърдяната от Комисията недопустимост, не съществува задължение всеки изложен при обжалването довод преди това да е бил предмет на обсъждане в първоинстанционното производство. Вместо това Съдът подчертава в това отношение, че подобно ограничаване по отношение на доводите, които жалбоподателят може да изтъква в производството по обжалване, не може да се приеме. В противен случай процедурата по обжалване би се обезсмислила ( 24 ).

70. Първата част от единственото основание за обжалване не изменя предмета на спора пред Общия съд. По-скоро доводът за относимостта на практиката на ЕСПЧ има за цел да оспори начина, по който Общият съд е разтълкувал и приложил член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005.

71. Следователно доводът на Комисията за недопустимостта на първата част от единственото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлен.

б) По същество: практиката на ЕСПЧ относно допустимостта не е относима в контекста на настоящото дело

72. Практиката на ЕСПЧ, на която Кралство Белгия се позовава, се отнася до допустимостта на делата, заведени пред ЕСПЧ. В съответствие с член 35, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) ЕСПЧ може да разглежда дело, при условие че жалбоподателят първо е изчерпал всички (редовни) вътрешноправни средства за защита ( 25 ).

73. Действително е вярно, както посочва Кралство Белгия, че основните права, както са гарантирани от ЕКПЧ, представляват общи принципи на правото на ЕС ( 26 ). Вярно е също, че съгласно член 52, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) съдържащите се в нея права, които съответстват на права, гарантирани от ЕКПЧ, трябва да имат същия смисъл и обхват като дадените им в посочената конвенция. Следователно, където е уместно, практиката на ЕСПЧ трябва да се взема предвид при тълкуването на разпоредбите на правото на ЕС, и по-специално при тълкуването на разпоредбите на Хартата.

74. Въпреки това, както вече беше посочено, съдебната практика, посочена от Кралство Белгия, не се отнася до права, съдържащи се в Хартата, или в по-широк смисъл до защитата на правата и свободите, установени в ЕКПЧ: тя е свързана с изискването жалбоподателят да е изчерпал всички вътрешноправни средства за защита, преди да сезира ЕСПЧ.

75. Това изискване няма никаква връзка с изискването, посочено в член 9, параграф 1, буква а) от Регламент № 1290/2005, според което държавите членки трябва да предприемат всички необходими мерки, за да бъдат възстановени сумите, изгубени поради нередности. Изискването няма също нищо общо с начина, по който понятието „небрежност“ следва да се разбира за целите на тълкуването на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005.

76. Изискването даден жалбоподател да е изчерпал всички вътрешноправни средства за защита има за цел да гарантира, че националната юрисдикция може да отстрани всякакво нарушение, преди да бъде образувано дело пред ЕСПЧ ( 27 ). За разлика от това, изискването за предприемане на всички необходими мерки за възстановяване на изгубените суми има за цел да гарантира, че фондовете на ЕС са адекватно защитени и не са извършени неправомерни плащания.

77. Поради тази причина е трудно да се приеме, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е взел предвид практиката на ЕСПЧ при тълкуването на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005, който по същество има за цел да защити финансовите интереси на Европейския съюз.

78. Нещо повече, дори да се приеме, че член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 следва да се тълкува в светлината на тази съдебна практика, насоките, които могат да бъдат изведени от нея, са ограничени.

79. Въз основа на тази съдебна практика не може да се изведе, че от жалбоподателите по принцип не се изисква да подадат касационна жалба пред Cour de cassation. Това е така, независимо от факта че при някои особени фактически обстоятелства ЕСПЧ не е обявил дадена жалба за недопустима, въпреки че не е била подадена касационна жалба пред Cour de cassation ( 28 ). По-скоро самият ЕСПЧ обяснява, че „правилото за изчерпване“ трябва да се прилага гъвкаво и без прекомерен формализъм. Важното е, че за да се определи дали това правило е спазено, трябва да бъдат надлежно съобразени особените за всяко отделно дело обстоятелства ( 29 ).

80. С оглед на тези съображения първата част на единственото основание за обжалване следва да се отхвърли като неоснователна.

В. Втората част от единственото основание за обжалване: изискването за полагане на дължимата грижа при възстановяване на неправомерни плащания

1. Доводи на страните

81. Във втората част от единственото си основание за обжалване Кралство Белгия поддържа, че противно на преценката, направена от Общия съд ( 30 ), то е демонстрирало необходимата грижа при възстановяването на въпросните суми. Според Кралство Белгия Общият съд не е преценил правилно действията на белгийските органи, що се отнася до решението, което са взели, да не обжалват съдебното решение от 3 май 2012 г. пред Cour de cassation: въпреки че е било теоретично възможно да се подаде касационна жалба, на практика е било невъзможно тя да бъде уважена в полза на белгийските органи. Кралство Белгия упреква също Общия съд, че не е преценил правилно ролята на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation, в белгийската правна система. Кралство Белгия поддържа, че белгийските органи са проявили дължимата грижа, въпреки че не са подали касационна жалба, тъй като би било прекомерно и неефективно да се изисква систематично подаване на касационни жалби, дори когато те няма да бъдат уважени.

82. От своя страна Комисията поддържа, че твърденията на Кралство Белгия са противоречиви: било е или невъзможно, или възможно да се подаде касационна жалба, но не е логично и двете хипотези да са едновременно възможни. Освен това Комисията поддържа, че не трябва да се позволява на държавите членки да подкопават ефективността на процедурата, установена в член 267 ДФЕС, като се позовават на вътрешни процесуалноправни норми, и по-специално да подкопават задължението на съдилищата на държавите членки, които се произнасят като последна инстанция, да отправят преюдициални запитвания до Съда.

2. Оценка

83. В обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва в самото начало, че за да се определи дали Комисията основателно е приела, че невъзстановяването на въпросните суми е поради небрежност от страна на BIRB по смисъла на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005, е необходимо да се прецени дали в светлината на обстоятелствата в конкретния случай решението да не се подаде касационна жалба срещу съдебното решение от 3 май 2012 г. представлява нередност или небрежност от страна на BIRB по смисъла на тази разпоредба.

84. В това отношение Общият съд прави редица констатации.

85. На първо място, той констатира, че макар по изключение все пак е възможно да се подаде касационна жалба пред Cour de cassation, въпреки отрицателното становище на адвоката, който има право да пледира пред този съд ( 31 ). Второ, като не e подало касационна жалба, Кралство Белгия е лишило Cour de cassation от възможността да отправи преюдициално запитване относно тълкуването на съответните разпоредби на Регламент № 1290/2005, което искане е отхвърлено от Cour d’appel de Bruxelles ( 32 ).

86. Въз основа на тези съображения Общият съд приема, че като не е обжалвало съдебното решение от 3 май 2012 г. пред Cour de cassation, Кралство Белгия не е предприело всички мерки, с които е разполагало, и че в резултат на това то не е положило дължимата грижа при възстановяването на въпросните суми. Въз основа на това Общият съд прави извода, че невъзстановяването на разглежданите суми се дължи на небрежност от страна на Кралство Белгия ( 33 ).

87. В обжалваното съдебно решение Общият съд възприема стриктен подход при установяването на небрежност от страна на съответната държава членка съгласно член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005. Това е така, защото без надлежна преценка на особените обстоятелства по делото в конкретния случай той е извел от неподаването на касационна жалба пред Cour de cassation (при условие че такова обжалването не е било невъзможно), че BIRB е действало небрежно, опитвайки се да възстанови въпросните суми.

88. По-нататък ще обясня най-напред защо държавите членки запазват съществена свобода при избора на мерките, които следва да бъдат предприети в защита на финансовите интереси на Европейския съюз. Като втора стъпка ще обясня причините, поради които установяването на небрежност от страна на държава членка трябва да се основава на преценка на особените обстоятелства по делото в конкретния случай.

а) Държавите членки си запазват свободата да изберат най-подходящите мерки за защита на финансовите интереси на Европейския съюз

89. Както бе разяснено по-горе, въз основа на Регламент № 1290/2005 държавите членки имат широкообхватно задължение да защитават финансовите интереси на Европейския съюз. Това става ясно по-специално от член 9, параграф 1, буква а) от Регламента, където е установено изискването държавите членки да предприемат всички необходими мерки с оглед на осигуряването на ефективна защита на финансовите интереси на Европейския съюз. В практиката си Съдът е приел, че това изискване представлява конкретно изражение на общото задължение за лоялно сътрудничество, възложено на държавите членки въз основа на настоящия член 4, параграф 3 ДФЕС ( 34 ).

90. Както обаче подчертава Съдът, националните органи са свободни при възстановяването на неправомерно изплатени суми да избират между различни мерки, които считат за подходящи с цел защита на финансовите интереси на Европейския съюз ( 35 ). Това съответства не само на самостоятелната роля, която играят държавите членки при изпълнението на задачи в рамките на ЕФГЗ. То съответства също така на формулировката на член 9, параграф 1, буква а) от Регламент 1290/2005: всъщност предприемането на „необходими“ мерки предполага, че се изисква елемент на преценка от страна на дадена държава членка при избора на най-подходящите мерки в разглежданото положение.

91. По този начин свободата, с която държавите членки разполагат по отношение на възстановяването, се обяснява, от една страна, с факта, че мерките, които трябва да бъдат предприети за възстановяване на неправомерно изплатени суми, може да се различават значително. Това безспорно е причината в Регламент № 1290/2005 да не са установени подробни правила относно мерките за възстановяване, които държавите членки трябва да предприемат.

92. От друга страна, и което може би е още по-важно, тази свобода се обяснява с централната роля, която играят държавите членки в системата, установена с Регламент № 1290/2005. Както бе посочено по-горе, в рамките на Регламент № 1290/2005 държавите членки са на предната линия в системата на ЕС за селскостопанско финансиране. Първо, акредитираните разплащателни агенции в държавите членки са отговорни за извършването на плащания към бенефициерите и за проверката на тяхната допустимост. Така направените от държавите членки разходи се възстановяват впоследствие oт Комисията от бюджета на ЕС ( 36 ). Второ, държавите членки трябва също да проверят дали помощта е изплатена правилно, да предотвратяват и разследват нередности и да възстановяват сумите, изгубени в резултат на нередности или небрежност, допуснати в съответните им територии. В този смисъл надзорът върху използването на средствата на ЕС е „сведен“ от институциите на ЕС към националните органи ( 37 ).

93. От гледна точка на географска близост и целесъобразно използване на публични ресурси националните органи са безспорно в най-добрата позиция, за да извършват необходимите проверки, да разследват нередности, и според случая, да вземат мерки за възстановяване на сумите, които са изгубени поради допуснати нередности. В особения контекст на възстановяването на неправомерни плащания тези органи са безспорно в най-добрата позиция, за да преценят кои мерки най-вероятно ще доведат до успешен резултат.

94. Независимо от това, трябва да се подчертае, че свободата, запазена от държавите членки, е ограничена от задължението за лоялно сътрудничество, което изисква държавите членки да действат надлежно в хода на цялата процедура по възстановяване ( 38 ). Както Общият съд правилно приема в обжалваното съдебно решение, това задължение предполага държавите членки да направят цялостен и своевременен опит за възстановяване на въпросните суми, като използват всички налични средства за постигане на целта за защита на финансовите интереси на Европейския съюз ( 39 ). В противен случай трябва да се приеме, че държавата членка е нарушила своето общо задължение за полагане на дължимата грижа.

95. Следва ли обаче от това задължение общо изискване държавата членка да трябва да изчерпи всички вътрешноправни способи за защита, когато се опитва да си върне неправомерно изплатените възстановявания за разходи при износ?

96. Това изглежда е становището на Общия съд. В обжалваното съдебно решение Общият съд по същество приема, че Кралство Белгия не е използвало всички налични мерки за възстановяване на въпросните суми, тъй като е решило да не обжалва пред Cour de cassation (въпреки че е можело да го направи) и тъй като по този начин е поставило Cour de cassation в невъзможност да отправи преюдициално запитване до Съда, както и че в резултат на това невъзстановяването се дължи на небрежност от страна на тази държава членка.

97. Както ще стане ясно по-нататък, Общият съд стига до този извод, без да разгледа правилно обстоятелствата по делото в конкретния случай. Липсата на такава преценка според мен води до грешка при прилагане на правото, в резултат на която Съдът следва да отмени обжалваното съдебно решение.

б) Определянето дали е налице небрежност от страна на държава членка трябва да се основава на преценка на особените обстоятелства по делото в конкретния случай

98. Като за начало може да е полезно да се направи паралел между възприетия в обжалваното съдебно решение подход и подхода на Съда по отношение на задължението на държава членка за възстановяване на неправомерна държавна помощ: и в този контекст държавите членки са длъжни да предприемат „всички необходими мерки“ за възстановяване на неправомерна държавна помощ от бенефициерите. Невъзстановяването на неправомерна държавна помощ може да бъде оправдано само когато възстановяването не е възможно поради „абсолютна невъзможност“ — концепция, която Съдът тълкува стриктно ( 40 ).

99. В контекста на държавните помощи стриктният подход се обяснява не само с факта, че самата държава членка е причинила неправомерното положение, предоставяйки помощ в нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС. Той се обяснява и с необходимостта да се премахнат всякакви евентуални нарушения на конкуренцията, които могат да възникнат в резултат на неправомерно предоставената помощ.

100. В настоящия контекст подобен стриктен подход по отношение на задължението за възстановяване на неправомерно изплатените суми също може да има някои предимства. По-специално систематичното изискване държавите членки да изчерпят всички (редовни) вътрешноправни способи за защита със сигурност ще подобри предвидимостта и по този начин ще намали броя на съдебните спорове между Комисията и държавите членки.

101. Както беше обяснено по-горе обаче, системата, установена с Регламент № 1290/2005, предоставя на държавите членки значителна свобода при избора на най-подходящите мерки за възстановяване на неправомерно изплатени суми. Всъщност мерките, които следва да се предприемат в защита на финансовите интереси на Европейския съюз, могат да се различават според случая. В това отношение, и по-специално като се има предвид фактът, че държавите членки могат да се сблъскат с много различни положения в хода на процедурите по възстановяване, недостатъците на стриктния подход според мен надхвърлят посочените по-горе предимства.

102. Например дадена държава членка може да е постигнала частичен успех пред по-долна инстанция. При тези обстоятелства по-нататъшно обжалване може, ако системно се изисква, да застраши (поне частично) възстановяването. Следователно изчерпването на всички налични правни способи за защита невинаги е най-подходящият подход от гледна точка на финансовите интереси на Европейския съюз.

103. Всъщност невъзстановяването поради небрежност от страна на държава членка може да възникне в най-различни положения. Това обяснява защо Комисията изрично подчертава в съдебното заседание, че според нея член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 не следва да се разбира като създаващ общо изискване, без надлежно съобразяване на особените обстоятелства по делото, органите на държавите членки да трябва систематично да изчерпват всички налични вътрешноправни способи за защита. По-скоро Комисията подчертава, че при особените обстоятелства по това дело решението на BIRB да не обжалва съдебното решение от 3 май 2012 г. пред Cour de cassation представлява небрежност от страна на Кралство Белгия по смисъла на посочената разпоредба.

104. Съгласен съм с Комисията, че не е възможно абстрактно да се определи дали е било налице бездействие, което води до нарушение на задълженията на държавите членки в контекста на ЕФГЗ, при възстановяването на неправомерно изплатени суми съгласно Регламент № 1290/2005. Ето защо според мен, за да се установи небрежност по смисъла на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005, е необходимо да се направи преценка на всички релевантни обстоятелства.

105. Подобни обстоятелства могат да включват наличните и предприети мерки за възстановяване, резултата от производствата пред различни инстанции, разходите, свързани с производствата за възстановяване, перспективата за успех в тези производства и размера на сумите, които следва да бъдат възстановени във връзка с разходите, свързани с по-нататъшно обжалване.

106. В това отношение отбелязвам, че доколкото може да се разбере от материалите по преписката, спорното решение (чиято отмяна Кралство Белгия иска да бъде постановена от Общия съд) се основава на констатацията на Комисията, че BIRB е проявило небрежност, тъй като не е подало касационна жалба пред Cour de cassation при особените обстоятелства по делото в конкретния случай.

107. Всъщност, струва ми се, че в случаите, в които са предприети мерки за възстановяване, да се определи дали решение да не се обжалва повече може да се приеме за бездействие, което води до небрежност, в никакъв случай не е аритметическа задача. Вместо това то изисква отчитане на редица релевантни обстоятелства. Това е така по-специално поради свободата, с която държавите членки разполагат при избора на най-подходящите мерки за възстановяване на неправомерно изплатените суми съгласно Регламент № 1290/2005 — регламент, който не определя подробни правила при възстановяването на неправомерно направени плащания. С други думи, небрежността не може да бъде просто презюмирана поради необжалване пред Cour de cassation. Според мен решение да не се подава касационна жалба след години на неуспешни съдебни спорове е например съвсем различно от решение въобще да не се предприемат никакви действия за възстановяване или от неизвършване на проверките, изисквани съгласно съответните секторни регламенти, що се отнася до допустимостта на кандидатите — бездействия, които безспорно биха нарушили задълженията на държавите членки в контекста на ЕФГЗ.

108. Макар и да признава обаче в самото начало необходимостта от преценка на обстоятелствата по делото ( 41 ), Общият съд не разглежда няколко важни въпроса.

109. По-специално той не е разгледал следните обстоятелства, за да установи небрежност: 1) факта, че Saint-Louis Sucre успешно е оспорило твърденията на BIRB пред две инстанции; 2) перспективата за успех на BIRB, в случай че подаде касационна жалба, по-специално с оглед на централната роля на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation, в производството пред този съд; 3) относимостта на въпросите, във връзка с които BIRB иска от Cour d’appel de Bruxelles да отправи преюдициално запитване до Съда, причините, поради които този съд не е отправил такова запитване, и последващия анализ на практиката на Съда от адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation ( 42 ), и на последно място 4) размера на подлежащата на възстановяване сума във връзка с разходите, свързани с последващо обжалване, включително необходимостта да се платят лихви в случай на отрицателно решение на последна инстанция.

110. Така стигам до ефективността на производството по преюдициални запитвания, уредено в член 267 ДФЕС — довод, категорично изтъкнат от Комисията и потвърден от Общия съд в обжалваното съдебно решение ( 43 ).

111. Според Комисията, като не е обжалвало съдебното решение от 3 май 2012 г. пред Cour de cassation, Кралство Белгия на практика е поставило този съд в невъзможност да отправи преюдициално запитване до Съда. По този начин действията на BIRB са подкопали ефективността на установеното в член 267 ДФЕС производство. Доколкото разбирам, Комисията смята, че това обстоятелство само по себе си е достатъчно, за да се установи небрежност в настоящото дело. Това становище изглежда се споделя от Общия съд ( 44 ).

112. Действително е вярно, че Cour de cassation не може да отправи преюдициално запитване относно тълкуването на относими въпроси от правото на ЕС, ако първо не е подадена касационна жалба до този съд. Това обстоятелство обаче според мен не премахва необходимостта да се направи преценка на всички относими обстоятелства, за да се определи дали действията на въпросните национални органи, и по-специално решението на BIRB да не подава касационна жалба след отрицателното становище на адвоката, който има право да пледира пред Cour de cassation, с когото то се е консултирало, представляват небрежност.

113. Въз основа на информацията, с която разполага Съдът, не е очевидно, като се имат предвид особените обстоятелства по делото, че ако BIRB беше подало касационна жалба, Cour de cassation щеше да постави въпроси на Съда. Още по-важно е, че въз основа на тази информация не е възможно да се прецени до каква степен подобно запитване е щяло да има каквото и да било влияние върху изхода на делото ( 45 ).

114. Действително държавите членки, а в по-широк смисъл и органите на държавите членки, без съмнение имат особена отговорност да гарантират, че техните действия не възпрепятстват правилното функциониране на системата, установена с член 267 ДФЕС. Независимо от това обаче, следва да се подчертае, че Комисията може да изключи суми от финансиране от Европейския съюз въз основа на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 само ако е налице нередност или небрежност от страна на административните власти или на друг официален орган на държавата членка.

115. Позоваването на тази разпоредба изисква следователно да се установи, че административните органи на държавите членки са действали небрежно (или че тези органи са източникът на нередност). Според мен въпреки особената отговорност на държавите членки, посочена в предишната точка, и основната роля на член 267 ДФЕС за правната система на ЕС небрежността не може да бъде установена абстрактно, въз основа на презумпцията, че aко е била подадена касационна жалба, Cour de cassation, като последна инстанция, е щял да отправи запитване до Съда. С други думи, въпреки че изводът на Общия съд може да бъде или да не бъде правилен, определянето дали органите на дадена държава членка са били небрежни не може да се установи, без надлежно да се вземат предвид особените обстоятелства по делото. Тези обстоятелства включват причините, поради които BIRB, страна в националното производство, е взелo решение да не обжалва.

116. Както вече беше посочено, такава преценка липсва в обжалваното съдебно решение.

117. Накрая, бих искал да направя една заключителна бележка относно тълкуването на член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005, възприето в обжалваното съдебно решение. Въпреки че този въпрос не е изрично повдигнат в настоящата жалба за отмяна, бих искал да посоча, че след като e установил, че Кралство Белгия не е положило достатъчна грижа, Общият съд просто презюмира, че невъзстановяването на средства се дължи на небрежност от страна на Кралство Белгия.

118. Трябва да се подчертае, че член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005 посочва, че невъзстановяването на средствата трябва да е резултатът от небрежност. Поради това ми се струва, че връзката между невъзстановяването на средства и небрежността не може да бъде презумирана, а вместо това трябва да бъде установена по подходящ начин, въз основа на преценка на обстоятелствата по делото, която Общият съд е пропуснал да направи.

119. Въз основа на това стигам до заключението, че тъй като преценката, направена в обжалваното съдебно решение по отношение на небрежността, не е достатъчна, констатацията на Общия съд, че невъзстановяването на въпросните суми е поради небрежност от страна на BIRB, а следователно и на Кралство Белгия, по смисъла на член 32, параграф 8 от Регламент № 1290/2005, е опорочена от грешка при прилагане на правото. Следователно втората част от единственото основание за обжалване трябва да бъде уважена.

VI. Последици от оценката

120. Стигам до заключението, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че невъзстановяването на средства се дължи на небрежност от страна на BIRB, а следователно и на Кралство Белгия, по смисъла на член 32, параграф 8 от Регламент № 1290/2005. Това е така, защото Общият съд не е основал констатацията си за небрежност на надлежна преценка на особените обстоятелства по делото в конкретния случай.

121. Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. Когато производството позволява това, той може сам да постанови окончателно решение по делото. Той може също да върне делото на Общия съд.

122. Стигнах до заключението, че втората част от единственото основание за обжалване трябва да бъде уважена. Следователно обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено.

123. С оглед на естеството на допуснатата от Общия съд грешка фазата на производството според мен не позволява да бъде постановено окончателно съдебно решение. Това е така, защото решение по същество би означавало Съдът да разгледа всички относими обстоятелства, за да се прецени дали решението да не се обжалва съдебното решение от 3 май 2012 г. пред Cour de cassation представлява небрежност от страна на Кралство Белгия. Това на свой ред включва преценка на фактическите обстоятелства, която Общият съд може да направи по-добре.

124. Ето защо предлагам на Съда да върне делото на Общия съд за ново разглеждане.

VII. Заключение

125. С оглед на изложените по-горе съображения, предлагам Съдът да постанови следното решение: – отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 20 юли 2017 г., Белгия/Комисия, T‑287/16, – връща делото на Общия съд, и – не се произнася по съдебните разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) T‑287/16, непубликувано, EU:T:2017:531 (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).

( 3 ) Решение от 17 март 2016 г. за изключване от финансиране от страна на Европейския съюз на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) и на Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) (ОВ L 75, 2016 г., стр. 16, наричано по-нататък „спорното решение“).

( 4 ) Регламент от 21 юни 2005 година относно финансирането на Общата селскостопанска политика (ОВ L 209, 2005 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 1, стр. 193). Този регламент вече не е в сила. Той е заменен с Регламент (ЕС) № 1306/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година относно финансирането, управлението и мониторинга на общата селскостопанска политика и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 352/78, (ЕО) № 165/94, (ЕО) № 2799/98, (ЕО) № 814/2000, (ЕО) № 1290/2005 и (ЕО) № 485/2008 на Съвета (ОВ L 347, 2013 г., стр. 549 и поправка в ОВ L 130, 2016 г., стр. 7).

( 5 ) Регламент от 4 март 1991 година относно нередностите и възстановяването на неправилно изплатени суми във връзка с финансирането на Общата селскостопанска политика и организацията на информационната система в тази област, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 283/72 (ОВ L 67, 1991 г., стр. 11; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 9, стр. 166).

( 6 ) Решение за изпълнение на Решение C(2016) 1543 окончателен на Комисията от 17 март 2016 година за изключване от финансиране от страна на Европейския съюз на някои разходи, направени от държавите членки в рамките на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) и на Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР).

( 7 ) Референтен номер CEB/2013/003BE.

( 8 ) Регламент на Комисията от 21 юни 2006 година относно реда и начина на прилагане на Регламент (ЕО) № 1290/2005 на Съвета по отношение на акредитирането на агенциите платци и други стопански субекти, както и по отношение на клиринга на счетоводните сметки на ЕФГЗ и ЕЗФРСР (ОВ L 171, 2006 г., стр. 90; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 2, стр. 37).

( 9 ) Точка 56 от обжалваното съдебно решение

( 10 ) Точки 55—57 и 62 от обжалваното съдебно решение.

( 11 ) Регламент № 25 относно финансирането на Общата селскостопанска политика (ОВ L 30, 1962 г., стр. 991).

( 12 ) Съображения 1 и 2 от Регламент № 1290/2005.

( 13 ) Член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 1290/2005.

( 14 ) Вж. по-специално съображение 25 от Регламент № 1290/2005.

( 15 ) Вж. във връзка с дискусията относно обхвата на член 8, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 729/70 на Съвета от 21 април 1970 година относно финансирането на Общата селскостопанска политика, който предшества член 32, параграф 8, буква а) от Регламент № 1290/2005, заключението на генералния адвокат Capotorti по дело Нидерландия/Комисия (11/76, EU:C:1978:220, стр. 290 и сл.).

( 16 ) Относно измамите в този сектор и неоптималните ставки на възстановяване вж. Специален доклад № 3/2004 на Сметната палата относно събирането на нередовни плащания, извършени в рамките на общата селскостопанска политика, заедно с отговорите на Комисията (ОВ C 269, 2004 г., стр. 1, по-специално стр. 4—9); и становище № 1/2005 на Сметната палата относно предложението за регламент на Съвета за финансиране на общата селскостопанска политика (COM (2004) 489 окончателен от 14 юли 2004 г.) (ОВ C 121, 2005 г., стр. 1, стр. 6 и 7).

( 17 ) Регламент (ЕИО) от 27 ноември 1987 година относно общите правила за прилагане на режима на възстановяванията при износ на земеделски продукти (ОВ L 351, 1987 г., стр. 1).

( 18 ) Точка 62 от обжалваното съдебно решение.

( 19 ) Вж. съображения 25—27 от Регламент № 1290/2005.

( 20 ) Точка 56 от обжалваното съдебно решение.

( 21 ) Точка 56 от обжалваното съдебно решение.

( 22 ) Член 127, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда предвижда, че в хода на производството не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Вж. също решение от 21 септември 2010 г., Швеция и др./API и Комисия (C‑514/07 P, C‑528/07 P и C‑532/07 P, EU:C:2010:541, т. 126 и цитираната съдебна практика).

( 23 ) Решение от 18 януари 2007 г., PKK и KNK/Съвет (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, т. 66).

( 24 ) Пак там.

( 25 ) За смисъла на това правило вж. например решение на ЕСПЧ от 26 октомври 2000 г. по дело Kudla/Полша (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, т. 152).

( 26 ) Вж. член 6, параграф 3 ДЕС. Вж. също становище 2/13 (Присъединяване на Европейския съюз към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 179 и цитираната съдебна практика).

( 27 ) Решение на ЕСПЧ от 28 юли 1999 г., Selmouni с/у Франция (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, § 74 и цитираната съдебна практика).

( 28 ) Вж. решения на ЕСПЧ от 5 март 2013 г., Chapman с/у Белгия (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, § 32), и от 6 ноември 1980 г., Van Oosterwijck с/у Белгия (CE:ECHR:1980:1106JUD000765476, § 36—40).

( 29 ) Вж. по-конкретно решение на ЕСПЧ от 18 декември 1996 г., Aksoy с/у Турция (CE:ECHR:1996:1218JUD002198793, § 52 и 53 и цитираната съдебна практика).

( 30 ) Точки 55—57 и 62 от обжалваното съдебно решение.

( 31 ) Точка 56 от обжалваното съдебно решение.

( 32 ) Точка 57 от обжалваното съдебно решение.

( 33 ) Точка 62 от обжалваното съдебно решение.

( 34 ) Решения от 11 октомври 1990 г., Италия/Комисия (C‑34/89, EU:C:1990:353, т. 12), от 21 февруари 1991 г., Германия/Комисия (C‑28/89, EU:C:1991:67, т. 31), и от 21 януари 1999 г., Комисия/Германия (C‑54/95, EU:C:1999:11, т. 66).

( 35 ) Решение от 21 януари 1999 г., Германия/Комисия (C‑54/95, EU:C:1999:11, т. 96).

( 36 ) Съображения 9 и 10 от Регламент № 1290/2005.

( 37 ) Вж. https://ec.еuropa.eu/agriculture/fin/clearance/factsheet_en.pdf (според информацията, достъпна на 4 септември 2018 г.).

( 38 ) Вж. съдебната практика, посочена в бележка под линия 34 по-горе.

( 39 ) Точка 61 от обжалваното съдебно решение.

( 40 ) Вж. напр. решение от 26 юни 2003 г. по дело Комисия/Испания (C‑404/00, EU:C:2003:373, т. 47 и цитираната съдебна практика).

( 41 ) Точка 55 от обжалваното съдебно решение.

( 42 ) От преписката по делото става ясно, че адвокатът, който има право да пледира пред Cour de cassation, с когото BIRB се е консултиралo, е анализирала в своето становище практиката на Съда в съществени подробности.

( 43 ) Точки 57 и 59 от обжалваното съдебно решение.

( 44 ) Точки 57, 59 и 62 от обжалваното съдебно решение.

( 45 ) Тук, разбира се, трябва да се отдаде съответното внимание на принципа, установен в решение от 4 юни 2002 г., Lyckeskog (C‑99/00, EU:C:2002:329, т. 18). Според него национален съд, който се произнася като последна инстанция, може да бъде длъжен при определени обстоятелства да отправи преюдициално запитване още докато разглежда допустимостта на висящото пред него дело.