ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

представено на 12 януари 2017 година ( 1 )

Дела C‑217/15 и C‑350/15

Massimo Orsi

(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Съд на Санта Мария Капуа Ветере, Италия)

„Харта на основните права на Европейския съюз — Национално законодателство, което предвижда административна санкция и наказателноправна санкция за едно и също деяние, състоящо се в неплащане на ДДС — Нарушение на принципа ne bis in idem“

Luciano Baldetti

(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Съд на Санта Мария Капуа Ветере, Италия)

„Харта на основните права на Европейския съюз — Национално законодателство, което предвижда административна санкция и наказателноправна санкция за едно и също деяние, състоящо се в неплащане на ДДС — Нарушение на принципа ne bis in idem“

1. При какви условия се прилага принципът ne bis in idem, когато законодателствата на някои държави позволяват налагането едновременно на административни и наказателноправни санкции за неплащане на данък върху добавената стойност (наричан по-нататък „ДДС“) в големи размери? Този по същество е проблемът, пред който отново се изправя Съдът.

2. С решението си от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson ( 2 ), Съдът определи линията, която да следват националните юрисдикции във връзка с правото на лицата да не бъдат съдени два пъти за едно и също неизпълнение на задължението за плащане на ДДС. При това Съдът възприе установеното от Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), но отговорът, даден в посоченото решение, създава трудности и поражда спорове сред съдилищата в някои държави членки, като например Италия.

3. Съдът ще трябва да допълни и уточни своята практика в тази област, още повече като се има предвид постановеното наскоро — на 15 ноември 2016 г. решение на ЕСПЧ ( 3 ). Настоящото дело обаче не е най-подходящото с оглед на това, тъй като всъщност отговорът на двете преюдициални запитвания зависи от поставящия най-малко проблеми признак на принципа ne bis in idem, а именно идентичността на санкционираното лице.

I – Правна уредба

А– Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи от 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ “)

4. Член 4 от Протокол № 7 към ЕКПЧ, подписан в Страсбург на 22 ноември 1984 г. (наричан по-нататък „Протокол № 7“), урежда „забрана[та] за повторно осъждане или повторно изтърпяване на наказание“ по следния начин: „1. Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или окончателно осъден съгласно закона и наказателната процедура на тази държава. 2. Разпоредбите на предходната точка не представляват пречка за възобновяването на процеса съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава, ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства или за съществен порок на предидущия процес, които са повлияли на неговия изход. 3. Не се допуска освобождаване от изпълнението на задълженията по този протокол на основание член 15 от конвенцията“.

Б– Правото на Европейския съюз

5. Съгласно член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“): „Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.

6. Член 51 от Хартата определя нейното приложно поле: „1. Разпоредбите на настоящата харта се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза. В този смисъл те зачитат правата, спазват принципите и насърчават тяхното прилагане в съответствие със своите компетенции и при зачитане на предоставените в Договорите компетенциите на Съюза. 2. Настоящата харта не разширява приложното поле на правото на Съюза извън компетенциите на Съюза, не създава никакви нови компетенции или задачи за Съюза и не променя компетенциите и задачите, определени в Договорите“.

В– Италианското право

7. Член 13, параграф 1 от Законодателен декрет № 471 от 18 декември 1997 г. за реформа на административната санкционна система за данъчни нарушения във връзка с преките данъци, данъка върху добавената стойност и събирането на данъците в съответствие с член 3, параграф 133, буква q) от Закон № 662 от 23 декември 1996 г. ( 4 ) предвижда: „Който в определените срокове изцяло или частично не заплати авансови, периодични, изравнителни или окончателни вноски, дължими на база на данъчната декларация, след приспадане на периодичните и авансовите вноски, включително когато не са били заплатени, се наказва с административна санкция в размер на тридесет процента от всяка неиздължена сума, дори когато след поправяне на установени при проверката на годишната декларация фактически грешки или грешки при изчислението се установи, че данъкът е по-голям или надвнесената сума, която трябва да се приспадне, е по-малка. Без да се изключва прилагането на член 13, параграф 1 от Законодателен декрет № 472 от 18 декември 1997 г., за плащания, направени със закъснение до петнадесет дни, предвидената в първото изречение санкция се намалява допълнително, като за всеки ден закъснение се начислява една петнадесета от нея. Същата санкция се налага при събиране на данъка в увеличен размер в съответствие с членове 36 bis и 36 ter от Указ № 600 на президента на Републиката от 29 септември 1973 г. и член 54 bis от Указ № 633 на президента на Републиката от 26 октомври 1972 г. ( 5 )“.

8. Член 10 ter от Законодателен декрет № 74/2000 от 10 март 2000 г. ( 6 ) относно престъпленията във връзка с преките данъци и ДДС (наричан по-нататък „Законодателен декрет 74/2000“), озаглавен „Невнасяне на ДДС“, гласи: „Разпоредбата на член 10 bis се прилага, при предвидените в нея ограничения, и спрямо този, който не внесе дължимия на база на годишната декларация данък върху добавената стойност в срока за авансово плащане за следващия данъчен период“.

9. Съгласно член 10 bis от Законодателен декрет 74/2000:

„Който в срока за подаване на годишната декларация за удържания при източника данък не внесе удържани суми съгласно удостоверенията, издадени на лицата, на които е удържан данъкът, се наказва с лишаване от свобода за срок от шест месеца до две години, ако тези суми надвишават петдесет хиляди евро за един данъчен период“.

10. Членове 19—21 от Законодателен декрет 74/2000, включени в дела, озаглавен „Съотношение със системата за административни санкции и между производствата“, предвиждат по същество: а) че когато едно и също деяние се санкционира съгласно разпоредба от дял II и съгласно разпоредба, предвиждаща административна санкция, се прилага специалната норма; б) че наказателното и административното производство протичат отделно, тоест не се налага едното да бъде спряно до приключване на другото; в) че компетентният орган определя административните санкции за неизпълнението на данъчни задължения, в което се състои престъплението, и г) че въпреки това тези санкции не се изпълняват, освен ако — поради това че деянието не е престъпление — наказателното производство бъде прекратено или завърши с влязла в сила оправдателна присъда или влязло в сила решение за освобождаване от наказателна отговорност, като в тези случаи срокът за събиране започва да тече от датата на съобщаването на съответния акт.

11. След извършването на деянията, които са в основата на разглежданите преюдициални запитвания, италианското законодателство е изменено със Законодателен декрет № 158 от 24 септември 2015 г. ( 7 ) (наричан по-нататък „Законодателен декрет 158/2015“), който засяга членове l0 bis и l0 ter от Законодателен декрет 74/2000 и посредством новия член 13 от Законодателен декрет 74/2000 въвежда допълнително основание за изключване на наказуемостта.

12. Съгласно член 7 от Законодателен декрет 158/2015 член l0 bis от Законодателен декрет 74/2000 понастоящем е със следния текст: „Който в срока за подаване на годишната декларация за удържания при източника данък не внесе удържани суми, дължими на база тази декларация или съгласно удостоверенията, издадени на лицата, на които е удържан данъкът, се наказва с лишаване от свобода за срок от шест месеца до две години, ако тези суми надвишават сто и петдесет хиляди евро за един данъчен период“.

13. С член 8 от Законодателен декрет 158/2015 текстът на член 10 ter от Законодателен декрет 74/2000 е изменен, считано от 22 октомври 2015 г., както следва: „Който в срока за представяне на годишната декларация не внесе удържан при източника данък, дължим на база тази декларация или съгласно удостоверенията, издадени на лицата, на които е удържан данъка, се наказва с лишаване от свобода за срок от шест месеца до две години, ако данъкът надвишава двеста и петдесет хиляди евро за един данъчен период“.

14. Съгласно член 7 от Декрет-закон № 269 от 30 септември 2003 г. ( 8 ) относно приложимостта на административните санкции за данъчни нарушения единствено спрямо юридическите лица: „1. Административните санкции, свързани със специфичните данъчни задължения на дружествата или на други юридически лица, се налагат само на съответното юридическо лице. 2. Разпоредбите на параграф 1 се прилагат спрямо нарушения, във връзка с които към датата на влизане в сила на настоящия декрет все още не е налице оспорване или не е наложена санкция. В случаите по настоящия член се прилагат разпоредбите на Законодателен декрет № 472 от 18 декември 1997 г., доколкото са съвместими“.

II – Националните производства и преюдициалните въпроси

15. Съдът следва да отговори на два сходни преюдициални въпроса, отправени от Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Съд на Санта Мария Капуа Ветере, Италия).

16. В основата на дело С‑217/15 е наказателно производство, образувано срещу г‑н Massimo Orsi в качеството му на законен представител на дружеството Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. за неплащане в законоустановения срок на дължимия за данъчната 2011 г. ДДС в размер на 1014288,00 EUR.

17. Наказателното производство е образувано, след като Agenzia dell’Entrate (Агенция по приходите, Италия) уведомява Procura della Repubblica (Прокуратура на Републиката, Италия), че предприятието, на което г‑н Orsi е законен представител, не е заплатило ДДС, което съставлява престъпление по член 10 ter във връзка с член 10 bis от Законодателен декрет № 74/2000. В хода на това наказателно производство г‑н Orsi обжалва решението за налагане на обезпечителен запор върху имуществото му.

18. Преди образуването на наказателното производство данъчното нарушение е установено от италианската данъчна администрация, която, освен че разпорежда събирането на данъчното задължение от г‑н Orsi, му налага санкция в размер на 30 % от дължимата сума. След провеждане на административното производство страните сключват споразумение, като Агенцията по приходите се отказва от предвидената санкция и приема г‑н Orsi да плати само дължимия ДДС, с което административното производство окончателно приключва, тъй като не следва обжалване.

19. При тези обстоятелства Tribunale di Santa Maria Capua Vetere решава да постави на Съда следния преюдициален въпрос: „Съвместима ли е с правото на Съюза, като се вземат предвид член 4 [от Протокол № 7 към ЕКПЧ] и член 50 […] [от Хартата], разпоредбата на член 10 ter от Законодателен декрет № 74/2000, доколкото позволява да се преценява дали носи наказателна отговорност лице, срещу което за същото деяние (неплащане на ДДС) държавната финансова администрация вече е издала окончателен акт, с който му е наложила административна санкция в размер на 30 % от невнесения данък?“.

20. Обстоятелствата по дело С‑350/15 са твърде сходни. Г‑н Luciano Baldetti, в качеството му на законен представител на дружеството Evoluzione Maglia s.r.l., декларира, че дължи на държавата ДДС в размер на 1071836 EUR за данъчните 2010 г. и 2011 г., като тази сума не е заплатена в установения срок. Агенцията по приходите образува проверка срещу него като представител на посоченото предприятие, в резултат на която разпорежда събирането на данъчното задължение и налага съответните глоби. След проверката Агенцията постига споразумение с данъчнозадълженото лице, по силата на което то трябва да заплати дължимия данък и 50 % от санкцията, а Агенцията се отказва от претенцията си за останалите 50 %, с което административното производство окончателно приключва, тъй като и в този случай не следва обжалване.

21. Въпреки това данъчната администрация уведомява прокуратурата за неплащането на ДДС от г‑н Baldetti в качеството му на законен представител на предприятието, което според нея представлява престъпление по член 10 ter от Законодателен декрет № 74/2000. В хода на това наказателно производство г‑н Baldetti обжалва решението за налагане на обезпечителен запор върху имуществото му.

22. В този контекст Tribunale di Santa Maria Capua Vetere приема за необходимо да отправи до Съда следния преюдициален въпрос, който е идентичен с поставения по дело С‑217/15: „Съвместима ли е с правото на Съюза, като се вземат предвид член 4 [от Протокол № 7 към ЕКПЧ] и член 50 […] [от Хартата], разпоредбата на член 10 ter от Законодателен декрет № 74/2000, доколкото позволява да се преценява дали носи наказателна отговорност лице, срещу което за същото деяние (неплащане на ДДС) държавната данъчна администрация вече е издала акт за събиране на невнесения данък и за налагане на административна санкция в размер на 30 % от същия и този акт е влязъл в сила?“.

23. Поради наличието на сходство Съдът съединява тези две дела с дело C‑524/15, Menci, което също се отнася до едновременното налагане в Италия на административни и наказателни санкции за неплащане на ДДС. След приключване на писмената фаза на производството, на 8 септември 2016 г. е проведено общо съдебно заседание за трите дела, на което не се явяват г‑н Orsi, нито г‑н Baldetti, а доводи излагат само защитата на г‑н Menci, италианското правителство и Европейската комсия.

24. Макар представянето на общо заключение по трите съединени до този момент дела да е обявено за 17 ноември 2016 г., с оглед на постановяването на решението на ЕСПЧ по дело A и B с/у Норвегия ( 9 ) е препоръчително представянето да бъде отложено. По същата причина председателят на четвърти състав на Съда решава на 30 ноември 2016 г. да отдели дело Menci от делата Orsi и Baldetti на основание член 54, параграфи 2 и 3 във връзка с член 11, параграф 4 от Процедурния правилник на Съда.

III – Анализ на преюдициалните въпроси

25. С двете преюдициални запитвания от Съда се иска по същество да разясни дали член 50 от Хартата във връзка с член 4 от Протокол № 7 допуска съществуването на национално законодателство като италианското, позволяващо кумулирането на данъчни и наказателноправни санкции за едно и също деяние, а именно неплащане на ДДС.

26. Принципът ne bis in idem присъства в правото на Съюза в различни варианти ( 10 ), които все още не се третират еднакво от Съда въпреки призивите в този смисъл на някои генерални адвокати ( 11 ).

27. Практиката на Съда относно прилагането на принципа ne bis in idem спрямо кумулирането на данъчни и наказателноправни санкции като отговор от страна на държавата на неплащането на данъци (по-конкретно на ДДС) е установена с решение Åkerberg Fransson.

28. В решение Åkerberg Fransson ( 12 ), след като приема, че е компетентен да се произнесе по преюдициалното запитване ( 13 ), Съдът постановява, че принципът ne bis in idem „допуска държава членка да наложи последователно данъчна и наказателноправна санкция за едно и също деяние, изразяващо се в неизпълнение на задълженията за деклариране за целите на ДДС, ако първата санкция няма наказателноправен характер — нещо, което националната юрисдикция трябва да провери“ ( 14 ). Свободата на държавите членки да избират приложимите санкции е обоснована от необходимостта да се гарантира събирането на всички приходи от ДДС и следователно защитата на финансовите интереси на Съюза ( 15 ).

29. Съдът обаче определя граница по отношение на кумулирането на данъчните и наказателноправните санкции: „когато данъчната санкция има наказателноправен характер по смисъла на член 50 от Хартата и е влязла в сила, посочената разпоредба не допуска да бъде образувано наказателно преследване за същото деяние срещу същото лице“. Следователно е възможно кумулирането на данъчни и наказателноправни санкции, но не е допустимо заедно с наказателноправна санкция да се налага и формално административна санкция, която всъщност е с наказателен характер ( 16 ).

30. За да определи пък кога дадена данъчна санкция е с наказателен характер, Съдът прилага „критериите Engel“, които преди това е възприел в решение Bonda ( 17 ). Всъщност, считано от решението си Engel и др. с/у Нидерландия ( 18 ), ЕСПЧ развива специфични самостоятелни критерии, за да разясни понятието „наказателно обвинение“ по смисъла на член 6 от ЕКПЧ и понятието „наказание“ по смисъла на член 7 от ЕКПЧ, когато става въпрос за административно-наказателни мерки с репресивен характер. По-конкретно, при тълкуване на член 4 от Протокол № 7, ЕСПЧ прибягва до тези критерии, а именно ( 19 ) правната квалификация на нарушението в националното право; естеството на нарушението; и естеството и тежестта на наложената на нарушителя санкция.

31. В решение Åkerberg Fransson, вместо сам да приложи „критериите Engel“ спрямо законодателство като шведското, Съдът възлага тази задача на запитващата юрисдикция с уговорката, че последната може да приеме кумулирането на данъчни и наказателноправни санкции за противоречащо на член 50 от Хартата само ако наложените в крайна сметка санкции са ефективни, съразмерни и възпиращи ( 20 ).

32. Преценката дали в разглежданите в главните производства случаи са налице трите предпоставки, необходими за прилагане на принципа ne bis in idem, а именно: а) идентичност на санкционираното лице; б) повторност на производствата за налагане на санкции и в) идентичност на разглежданите деяния, трабвя да се извърши с оглед на изложеното по-горе.

33. Що се отнася до идентичността на санкционираното лице, Съдът не се е произнасял конкретно по този въпрос, а практиката на ЕСПЧ по същия е оскъдна, тъй като става въпрос за предпоставката за прилагане на принципа ne bis in idem, която поставя най-малко проблеми. В някои решения ЕСПЧ и Съдът на практика включват предпоставката за идентичност на санкционираното лице в тази за идентичност на разглежданите деяния (idem) ( 21 ).

34. В решение Pirttimäki с/у Финландия ( 22 ) ЕСПЧ разглежда случай, в който финландската данъчна администрация налага данъчни санкции на няколко дружества с ограничена отговорност, притежавани от британски лица, но реално контролирани от г‑н Pirttimäki и други финландски граждани; впоследствие са образувани наказателни производства срещу г-н Pirttimäki и други лица за данъчна измама, тъй като не са декларирали дивидентите, получени от тези дружества. ЕСПЧ приема, че принципът ne bis in idem по член 4 от Протокол № 7 не е приложим, тъй като в административното производство данъчните санкции са наложени на дружествата, а наказателното производство е водено срещу физически лица (г‑н Pirttimäki и други), които са различни правни субекти от дружествата, макар да са участвали в споразуменията между тях ( 23 ).

35. Намирам този подход за най-адекватен за тълкуването и на член 50 от Хартата.

36. От данните, съдържащи се в съответните преписки, по разглежданите дела данъчната санкция е наложена на две юридически лица (дружеството Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. в първия случай и дружеството Evoluzione Maglia s.r.l. във втория), а наказателното производство е водено срещу съответните законни представители. Съгласявам се с италианското правителство, че това обстоятелство не позволява да се говори за повторно наказание (или за повторно производство) по отношение на едно и също лице, тъй като данъчната санкция, наложена на дружество с ограничена отговорност, не може да се сравни с образуването на наказателно производство срещу законния му представител дори когато и в двата случая става въпрос за едно и също неплащане на ДДС.

37. Повтарям, че в тези два случая не е изпълнено условието за идентичност между лицата, срещу които са водени административното и наказателното производство и на които са наложени наказания, което е непреодолима пречка за прилагане на правото, гарантирано с член 50 от Хартата. След като това условие не е налице, не е необходимо Съдът да се произнася относно евентуалното наличие на останалите предпоставки, необходими за прилагането на принципа ne bis in idem.

38. Затова предлагам на преюдициалните въпроси по дела C‑217/15 и C‑350/15 да се отговори, че е недопустимо позоваване на правото, защитено с член 50 от Хартата, когато, макар да става въпрос за едно и също неплащане на ДДС, данъчните санкции са наложени на търговско дружество, а наказателното производство е образувано срещу неговия законен представител.

IV – Заключение

39. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на отправените въпроси по следния начин: „Член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз не се прилага, когато при едновременно наличие на административни и наказателноправни производства и санкции за едно и също деяние данъчните санкции се налагат на юридическо лице, като например търговско дружество, а наказателното производство се води срещу физическо лице, макар и законен представител на юридическото лице“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) Дело C‑617/10, EU:C:2013:105.

( 3 ) Дело A и B с/у Норвегия, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.

( 4 ) Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, n.o 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (редовна притурка № 4 към GURI бр. 5 от 8 януари 1998 г.).

( 5 ) Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n.o 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662. (Decreto Legislativo no 662, de 18 de diciembre de 1996, relativo a las disposiciones generales en materia de sanciones administrativas por violación de normas tributarias en aplicación del artículo 3, apartado 133, de la Ley no 662, de 23 de diciembre de 1962) (редовна притурка № 4 към GURI бр. 5 от 8 януари 1998 г.), който в член 13 предвижда възможност за намаляване на санкциите за неплащане на данъци.

( 6 ) Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI бр. 76 от 31 март 2000 г.).

( 7 ) Decreto Legislativo 24 settembre 2015, n.o 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, n.o 23 (редовна притурка № 55 към GURI бр. 233 от 7 октомври 2015 г.).

( 8 ) Decreto-legge 30 settembre 2003, n.o 269 (редовна притурка № 157 към GURI бр. 229 от 2 октомври 2003 г.).

( 9 ) ЕСПЧ, решение от 15 ноември 2016 г., A и B с/у Норвегия, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.

( 10 ) Позовавам се на труда на Van Bockel, B. The ne bis in idem principle in EU Law. Kluwer, 2010. Вж. също Oliver, P. et Bombois, T. Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes. Journal de droit européen, 2012, p. 266—272; и Tomkin, J. Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence. — In: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. et Ward, A. The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary. Hart Publishing, Oxford, 2014, p. 1373—1412.

( 11 ) Вж. заключението на генералния адвокат Kokott от 15 декември 2011 г. по дело Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, т. 33 и цитираните там други заключения).

( 12 ) Разглежданият в него случай е почти идентичен с настоящия: г‑н Åkerberg Fransson е бил санкциониран по административен ред за неплащане на ДДС в големи размери, като след приключването на това производство срещу него е образувано друго, този път наказателно производство за същото деяние.

( 13 ) Съдът приема, че е компетентен, тъй като се прилагат член 2, член 250, параграф 1 и член 273 от Директива 2006/112ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 г., както и член 325 ДФЕС, като става въпрос за случай на прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Оттогава прилагането на Хартата в подобни случаи не поражда съмнения. Напротив, данъчните и наказателноправните санкции, налагани в Италия за неплащане на данък върху доходите, не предполагат прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, поради което с определение от 15 април 2015 г., Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251) Съдът приема, че е налице явна липса на компетентност за произнасяне по съответния преюдициален въпрос.

( 14 ) Решение Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 37).

( 15 ) Пак там, т. 34.

( 16 ) Регламент (ЕО, Евратом) № 2988/95 на Съвета от 18 декември 1995 година относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности (OB L 312, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 166) съдържа в член 6 разпоредби, ориентирани към гарантиране на спазването на принципа ne bis in idem, с които се цели да се избегне кумулирането на административните санкции на Съюза с наказателноправни санкции на държавите членки.

( 17 ) Решение от 5 юни 2012 г. (C‑489/10, EU:C:2012:319), т. 37, където става въпросз за съотношението между наказателно производство в Полша и административни санкции на Европейския съюз, наложени на получатели на селскостопански помощи. Вж. също така решение Åkerberg Fransson, т. 35.

( 18 ) ЕСПЧ, решение от 8 юни 1976 г., CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, § 82.

( 19 ) ЕСПЧ, решение от 10 февруари 2015 г., Kiiveri с/у Финландия, CE:ECHR:2015:0210JUD005375312, § 30 и цитираната съдебна практика.

( 20 ) Решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 36). Вследствие на това решение шведският Върховен съд променя практиката си и в решения съответно от юни и юли 2013 г. приема, че шведското законодателство, позволяващо кумулирането на данъчни и наказателноправни санкции за неплащането на ДДС, нарушава принципа ne bis in idem.

( 21 ) Например в решението си от 10 февруари 2009 г., Zolotukhin с/у Русия, CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, § 84, ЕСПЧ описва идентичността на деянията като „съвкупност от конкретни фактически обстоятелства, които се отнасят до един и същи извършител и са неделимо свързани както по време, така и в пространството“; курсивът е мой.

( 22 ) ЕСПЧ, решение от 20 май 2014 г., Pirttimäki с/у Финландия, CE:ECHR:2014:0520JUD00352321, §§ 5 и 52.

( 23 ) Вж. също решения от 2 октомври 2003 г., Isaksen с/у Норвегия, CE:ECHR:2003:1002DEC001359602 и от 14 септември 1999 г., Ponsetti и Chesnel с/у Франция, CE:ECHR:1999:0914DEC003685597.