ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 2 март 2017 година ( 1 )

Дело C‑54/16

Vinyls Italia SpA, в несъстоятелност

срещу

Mediterranea di Navigazione SpA

(Преюдициално запитване, отправено от Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция, Италия)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Производство по несъстоятелност — Действия, увредили всички кредитори — Обстоятелства, при които действието може да бъде оспорвано — Регламент (ЕО) № 593/2008 (Рим I) — Избор на приложимо право към договорни задължения — Избор на приложимо право при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“

I. Въведение

1. Преюдициалното запитване по настоящото дело дава повод Съдът да развие практиката си относно последиците от образуването на производство по несъстоятелност по отношение на възможността за оспорване на правни действия, които са увредили всички кредитори. В правото на Съюза този въпрос се урежда от разпоредбата на член 13 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност ( 2 ). Тази проблематика, видно от преюдициалното запитване по настоящото дело, все още поражда различни съмнения, макар и напоследък да е предмет на разглеждане в няколко решения на Съда ( 3 ). Освен това отговорът на Съда без съмнение ще окаже влияние върху бъдещата практика по прилагане на новия Регламент за несъстоятелността 2015/848 от 20 май 2015 ( 4 ) г., в който уредбата относно приложимото право по отношение на правни действия, увреждащи всички кредитори, е запазена без изменения в член 16 от него.

2. Съдът ще има възможност едновременно с това да изясни въпроси с голямо значение не само за производствата по несъстоятелност с международен елемент, но и някои общи проблеми на международното частно право. Най-напред се налага тълкуване на израза „ситуации на стълкновение на закони“, с който се определя предметното приложно поле на Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) ( 5 ). На следващо място, преюдициалното запитване ще позволи да се установят последиците от избора на приложимо право при изцяло национални положения, тоест които нямат връзка с правото на повече от една държава.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

3. По смисъла на член 4, параграф 2, буква м) от Регламент (ЕО) № 1346/2000: „2. Законът на държавата на образуване на производството определя условията на образуването, провеждането и прекратяването на производството по несъстоятелност. Той определя по-специално: […] м) нормите относно нищожността, унищожаемостта [възможността за отмяна] или относителната недействителност на правните действия, които увреждат всички кредитори“.

4. Член 13 от същия регламент предвижда: „Член 4, параграф 2, буква м) не се прилага, когато лицето, което [се е възползвало от действие,] увредило всички кредитори, докаже, че: — тези действия се уреждат от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството, и — в съответния случай, този закон не допуска никакви средства за оспорване на тези действия“.

5. Член 1 от Регламент „Рим I“, озаглавен „Предмет“, гласи в параграф 1, че: „Настоящият регламент се прилага, в ситуации на стълкновение на закони, за договорни задължения от граждански и търговски характер“.

6. Озаглавеният „Свобода на избор“ член 3 от регламента относно приложимото към договорни задължения право предвижда в параграфи 1 и 3: „1. Договорът се урежда от избраното от страните право. Изборът трябва да бъде изричен или да следва ясно от условията на договора или обстоятелствата по случая. Чрез избора си страните могат да изберат право, приложимо за целия договор или за част от договора. […] 3. Когато към момента на избора всички други елементи, относими към ситуацията, се намират в държава, различна от държавата, чието право е било избрано, изборът на страните не засяга прилагането на разпоредбите на правото на тази друга държава, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение“.

Б. Италианското право

7. Член 67, параграф 2 от legge fallimentare (Закон за несъстоятелността) предвижда: „Отменят се и плащанията на ликвидни и изискуеми парични задължения, възмездните сделки и учредяването на право на предпочтително удовлетворяване във връзка със задължения, включително на трети лица, които са възникнали по същото време, ако са извършени в срок от шест месеца преди започване на производството по обявяване в несъстоятелност, когато синдикът докаже, че другата страна е знаела за неплатежоспособността на длъжника“.

8. От своя страна член 167 от codice di procedura civile (италианският Граждански процесуален кодекс) гласи: „В отговор на връчената искова молба ответникът представя всички възражения [правни основания], като изразява становище по изложените от ищеца обстоятелства, посочва данни за адреса си, номера за данъчна идентификация, доказателствените средства, на които възнамерява да се позове, прилага писмените доказателства и формулира исканията си. Ответникът няма право в по-късен момент да предявява насрещни искове и да повдигне процесуални възражения и възражения по съществото на спора, за които съдът не следи служебно“.

В. Правото на Обединеното кралство

9. Съгласно член 239, параграфи 2 и 3 от Insolvency Act 1986 (Закона за несъстоятелността от 1986 г.), действащ в Англия и Уелс: „2. Когато дружеството в съответния момент [определен съгласно разпоредбите в областта на несъстоятелността] е предоставило облага [преференция] на друго лице, синдикът може да поиска от съда налагането на предвидените в настоящата разпоредба мерки. 3. В съответствие със следващите разпоредби от настоящия член, съдът, към който е отправено такова искане, по свое усмотрение прилага мерки, които дават възможност да се възстанови положението, което би било налице, ако дружеството не бе предоставило въпросната облага [преференция на друго лице]“.

III. Главното производство

10. Дружеството на италианското право Vinyls Italia SpA (наричано по-нататък „Vinyls Italia“) със седалище Венеция (Италия) осъществява дейност в химическата промишленост.

11. На 11 март 2008 г. Vinyls Italia сключва с дружеството Mediterranea di Navigazione SpA (наричано по-нататък „Mediterranea“) със седалище Равена (Италия) договор за тайм-чартър на морски плавателен съд, плаващ под италиански флаг, за превоза на химични вещества.

12. В изпълнение на сключения договор Vinyls Italia извършва две плащания към Mediterranea, общо на стойност 447740,27 EUR, съответно 17 и 9 дни след предвидените по договор срокове за изпълнение, 24 февруари 2009 г. и 24 март 2009 г.

13. Няколко месеца след тези плащания Vinyls Italia е поставено под извънредно управление, което преминава впоследствие в производство по несъстоятелност.

14. След това Vinyls Italia предявява иск на основание член 67, параграф 2 от италианския Закон за несъстоятелността против Mediterranea за обявяване за недействителни на плащанията към ответника и иска същият да бъде осъден да възстанови сумата от 447740,27 EUR заедно с лихви. Дружеството ищец твърди, че плащанията са извършени в момент, в който неговата неплатежоспособност е била известна от наличната общественодостъпна информация.

15. Mediterranea иска прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000 и твърди, че плащанията са извършени в изпълнение на договор за тайм-чартър, за който е приложимо избраното от страните английско право. Това право, приложимо във връзка с преценката на произтичащите от договори права и задължения (наричано по-нататък „lex contractus“ или „уреждащ договора закон“) ( 6 ), не позволява, както твърди ответникът, да се оспорват извършените в негова полза плащания. За доказването на това обстоятелство дружеството представя документ, изготвен от английски адвокат, в който е посочено, че съгласно английската правна уредба не е възможно оспорването на извършените от Vinyls Italia плащания по настоящото дело.

16. Запитващата юрисдикция обръща внимание, че разпоредбите от италианското право, които имат съществено значение по делото и биха позволили оспорването на плащанията, е възможно да не намерят приложение, ако ищецът се позовава с основание на дерогационната клауза по член 13 от Регламент № 1346/2000 г.

17. Член 4, параграф 2, буква м) от посочения регламент предвижда, че въпросите относно нищожността, унищожаемостта или относителната недействителност на правното действие, което уврежда всички кредитори, се уреждат от приложимото право към производството по несъстоятелност (наричано по-нататък „lex fori concursus“). Член 13 от този регламент допуска изключение от прилагането на lex fori concursus, ако заинтересуваното лице докаже, че приложимо към действията е правото на друга държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството, и че то не допуска никакви средства за оспорване на тези действия.

18. Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция) сочи, че дружеството ответник е поискало прилагането на член 13 от Регламент № 1346/2000 след предвидения в италианското право срок за повдигане на процесуални възражения.

19. Запитващата юрисдикция освен това обръща внимание, че английското право не изключва по общ и абстрактен начин възможността да бъдат оспорени действия, извършени малко преди образуването на производството по несъстоятелност. Според запитващата юрисдикция от представения от адвоката документ следва, че английското право предвижда възможност за лишаване на правно действие от последици, ако то е извършено при „предпочтително удовлетворение“ на даден кредитор.

20. Запитващата юрисдикция изпитва и съмнение относно самата възможност за прилагане на Регламент „Рим I“ по делото, който съгласно член 1, параграф 1 от него се прилага „в ситуации на стълкновение на закони, за договорни задължения […]“.

21. За Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция) нееднозначни са и последиците от избора на приложимо право при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, що се отнася до ефективната възможност на страната да се позовава на член 13 от Регламент № 1346/2000.

IV. Преюдициалните въпроси и производството пред Съда

22. При тези условия Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Следва ли „доказването“, което член 13 от Регламент № 1346/2000 възлага в тежест на лицето, почерпило определени предимства от действие, което е увредило интересите на всички кредитори, за да се противопостави на оспорването на това действие съгласно разпоредбите на lex fori concursus, да включва и задължението за повдигане на процесуално възражение в тесния смисъл на думата в сроковете, определени в процесуалното право на сезирания съд, при позоваване на страната на предвидената в същия регламент клауза за освобождаване и доказва, че са изпълнени двете изисквани от тази разпоредба условия, или Следва ли член 13 от Регламент № 1346/2000 да намери приложение, когато заинтересованата страна е поискала неговото прилагане в хода на производството, включително извън определените в процесуалното право на сезирания съд срокове за повдигане на процесуални възражения, или също ex officio, при условие че същата страна е доказала, че увреждащото действие се урежда от lex causae на друга държава членка, чийто закон не допуска в конкретния случай никакви средства за оспорване на това действие? 2) Следва ли предвиденото в член 13 от Регламент № 1346/2000 препращане към разпоредба на lex causae за преценката дали „в съответния случай, този закон не допуска никакви средства за оспорване на тези действия“, да се тълкува в смисъл, че страната, която носи тежестта на доказване, трябва да докаже, че в конкретния случай lex causae не предвижда по общ и абстрактен начин никакви средства за оспорване на действие като това, което в случая се приема за увреждащо — а именно плащането на договорно задължение — или в смисъл, че когато lex causae допуска възможността да се оспорва такова действие, страната, която носи тежестта на доказване, трябва да докаже, че в конкретния случай не са изпълнени условията — различни от тези на lex fori concursus, които се изискват, за да може да бъде прието оспорването в разглеждания случай? 3) Може ли предвиденото в член 13 от Регламент № 1346/2000 изключение — като се има предвид неговият замисъл да се защитят оправданите правни очаквания на страните относно стабилността на действията съгласно lex causae — да се прилага и когато страните по договора са със седалище в една и съща държава членка, чийто закон следователно предвидимо е предназначен да стане lex fori concursus при неплатежоспособност на една от тях, и посредством договорна клауза за избор на правото на друга държава членка страните изключват възможността към отмяната на действията по изпълнението на този договор да се прилагат императивните норми на lex fori concursus, създадени за защита на принципа за par condicio creditorum [равенство на кредиторите], във вреда на всички кредитори в случай на настъпване на неплатежоспособност? 4) Следва ли член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ да се тълкува в смисъл, че за целите на приложимостта на същия регламент „ситуации[те] на стълкновение на закони“ обхващат и случая на договор за тайм-чартър, сключен в една държава членка между дружества със седалище в същата държава членка, който съдържа клауза за избор на правото на друга държава членка? 5) Ако отговорът на четвъртия въпрос е утвърдителен, следва ли член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ във връзка с член 13 от Регламент № 1346/2000 да се тълкува в смисъл, че изборът на страните да подчинят договора на правото на държава членка, различна от държавата членка, в която се намират „всички други елементи, относими към ситуацията“, не засяга прилагането на императивните норми на правото на последната държава членка, приложими като lex fori concursus по отношение на възможността да се оспорват действията, извършени преди образуването на производство по несъстоятелност във вреда на интересите на всички кредитори, като по този начин надделява над дерогиращата клауза по член 13 от Регламент „Рим I“?“.

23. Преюдициалното запитване е внесено в Съда на 29 януари 2016 г.

24. Писмени становища представят страните в главното производство, италианското и гръцкото правителство и Европейската комисия. В съдебното заседание на 1 декември 2016 г. вземат участие страните, италианското правителство и Комисията.

V. Анализ

А. По първия преюдициален въпрос

25. Първият преюдициален въпрос е формулиран от запитващата юрисдикция с варианти и включва два алтернативни помежду им подвъпроса.

26. Първата част на първия въпрос показва, че запитващата юрисдикция иска да изясни дали лицето, което се е възползвало от правно действие, увредило всички кредитори, с цел да приложи член 13 от Регламент № 1346/2000 трябва да направи съответно възражение и да се позове на тази разпоредба. Този въпрос обаче се основава на допускането, че лицето иска да се приложи член 13 от Регламент № 1346/2000. Така според мен следва да се приеме формулировката, съдържаща се по-нататък във въпроса, „при позоваването на предвидената в същия регламент клауза за дерогиране“.

27. Запитващата юрисдикция иска да установи дали лицето, което се е възползвало от правно действие, увредило всички кредитори — с цел да избегне оспорването на това действие на основание lex fori concursus — трябва да се позове на член 13 от Регламент № 1346/2000 в срока, предвиден в процесуалното право на държавата, чиито съдилища са компетентни да разгледат съответното дело.

28. Формулираният на второ място алтернативен въпрос обаче касае два проблема. Първият от тях е свързан с търсенето на отговор на въпроса дали страната може да поиска прилагането на член 13 от Регламент № 1346/2000 без оглед на времевото ограничение, предвидено в lex fori processualis. Първият от въпросите и първата възможност съгласно алтернативния въпрос се отнасят следователно до един и същ въпрос.

29. Вторият от посочените проблеми е свързан със задължението за прилагане на член 13 от посочения регламент ex officio.

30. Ако се установи, че съдът е задължен да приложи член 13 от Регламент № 1346/2000 служебно, би отпаднала необходимостта да се решава въпросът дали страната трябва да се позовава на тази разпоредба при съобразяване с предвидените в процесуалното право срокове на сезирания съд. Поради това, с оглед предложената от националната юрисдикция поредност в тази част от преюдициалното запитване, най-напред бих искал да се спра на проблема, свързан със задължението за прилагане ex officio на член 13 от Регламент № 1346/2000.

31. Само ако се установи, че правото на Съюза не налага такова задължение на националната юрисдикция, следва да се разгледа въпросът дали заинтересуваната страна трябва да се позове на член 13 от Регламент № 1346/2000 в срока, определен в процесуалното право на компетентния съд.

32. За да бъде полезен на запитващата юрисдикция отговорът на първия преюдициален въпрос, трябва най-напред да се реши въпросът дали правото на Съюза налага на националната юрисдикция задължение за служебно прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000, за да се избегне оспорване на действие, увредило всички кредитори на основание lex fori concursus, когато страната е доказала наличието на изискваните в тази разпоредба предпоставки.

33. При отрицателен отговор възниква необходимостта от разглеждане на следващия проблем, а именно дали процесуалното право на сезирания съд определя дали и по какъв начин заинтересуваната страна, доказвайки предпоставките по член 13 от Регламент № 1346/2000, трябва да направи позоваване на тази разпоредба, за да избегне оспорването на определено действие на основание lex fori concursus.

1. Уводни бележки относно дерогиращата клауза по член 13 от Регламент № 1346/2000

34. Съгласно член 4 от Регламент № 1346/2000 производството по несъстоятелност и последиците от него се уреждат от закона на държавата членка, на чиято територия е образувано производството (lex fori concursus). Този закон урежда всички условия за образуването, провеждането и приключването на производството по несъстоятелност. Съгласно член 4, параграф 2, буква м) посоченият закон определя по-специално нормите относно нищожността, унищожаемостта или относителната недействителност на правните действия, които увреждат всички кредитори.

35. Правилата по член 4 от Регламент № 1346/2000 търпят обаче някои ограничения, които са продиктувани, видно от съображение 24 от Регламента, от защитата на доверието на участниците в оборота и стремежа за гарантиране на правната сигурност. С оглед на това в членове 5—15 Регламентът предвижда изключения, които допускат да не се прилага правото на държавата на образуване на производството.

36. Регламент № 1346/2000, като цяло способстващ за общ подход на база lex fori concursus, се основава на принципа на „ограничения универсализъм“. Това означава, че всички правила относно производството по несъстоятелност, само с някои изключения, трябва да се подчиняват на lex fori concursus.

37. Сред посочените изключения важна роля изпълнява член 13 от Регламент № 1346/2000, съгласно който при изпълнение на определени предпоставки законът на държавата на образуване на производството не се прилага за преценка на въпросите, посочени в член 4, параграф 2, буква м) от Регламента, тоест по отношение на нищожността, унищожаемостта или относителната недействителност на правните действия, увредили всички кредитори. Тази разпоредба съдържа специална дерогираща клауза, която допуска отклонение от прилагането на lex fori concursus, доколкото този закон позволява оспорването на действия, извършени в рамките на отношенията с бъдещия несъстоятелен. Лицето, което се е възползвало от такива действия, трябва обаче да докаже, че те се уреждат от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството, и че този закон не допуска никакви средства за тяхното оспорване.

38. Разпоредбата на член 13 от Регламент № 1346/2000 има за цел да защити оправданите правни очаквания на субекта, който се е възползвал от действие, увредило всички кредитори. В основата на тази разпоредба изглежда стои допускането, че това лице има право да действа с увереност в стабилността на действието с оглед на закона, който го урежда, и не може да бъде изненадвано в резултат от прилагането на lex foris concursus след образуването на производство по несъстоятелност.

2. По задължението за служебно прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000

39. В отговора на първия преюдициален въпрос трябва да се изясни дали с оглед доказване от страната на двете предпоставки по член 13 от Регламент № 1346/2000 националната юрисдикция е задължена служебно да приложи тази разпоредба и да изключи прилагането на правото на държавата на образуване на производството по несъстоятелност (lex fori concursus), доколкото последното допуска оспорване на действията, увредили всички кредитори.

40. Съмненията на запитващата юрисдикция в това отношение могат да се изяснят с оглед на текста на член 13 от Регламент № 1346/2000, който, от една страна, налага на страната задължение за „доказване“ на посочените в тази разпоредба две предпоставки, а от друга страна, предвижда, че с оглед на тяхното доказване „не се прилага“ член 4, параграф 2, буква м). Категоричната формулировка, с която си е послужил законодателят, може да доведе до извода, че съдът е задължен да действа служебно, ако заинтересуваната страна представи доказателства, установяващи, че и двете предпоставки по член 13 от този регламент са изпълнени.

41. Не считам обаче, че това становище е обосновано.

42. Много полезни за тълкуване на Регламент № 1346/2000 са наблюденията в доклада на M. Virgós и E. Schmit ( 7 ), който всъщност се отнася до Конвенцията относно производството по несъстоятелност, но е общопризнат източник на ценни насоки за тълкуването на разпоредбите на Регламента ( 8 ).

43. Споменатият доклад посочва, че установеният в разпоредбата от конвенцията механизъм, моделът на която следва член 13 от Регламент № 1346/2000, се основава на правото на „вето“. Авторите на доклада обръщат внимание, че страната не само трябва да има намерение да избегне прилагането на закона на държавата на образуване на производството по несъстоятелност, а трябва и да го „поиска“ („Article 13 represents a defence against the application of the law of the State of the opening, which must be pursued by the interested party, who must claim it“ — § 136).

44. В този дух е издържана и аргументацията на Съда в решение Nike European Operations Netherlands, в което се обръща внимание, че тежестта на доказване на предпоставките по член 13 от Регламент № 1346/2000, е възложена на страната, която „се позовава на този член“ ( 9 ).

45. Според мен правото на Съюза обвързва прилагането на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 с процесуалните действия на страната, която се е възползвала и е увредила кредиторите.

46. Бих искал да отбележа също, че преюдициалното запитване в обсъжданата част се базира на допускането, че страната е доказала предпоставките по член 13 от Регламент № 1346/2000, но същевременно не е поискала прилагането на тази разпоредба.

47. Съмнявам се, че е възможно да се разграничат двете процесуални действия на страната, които съответно произтичат от привеждането на доказателства, позволяващи да се установят обстоятелствата от значение по член 13 от Регламент № 1346/2000 и да се поиска прилагането на изключението по тази разпоредба.

48. Тези проблеми са тясно свързани помежду си. Следователно, ако страната представя доказателство в хода на производството, тя го прави с цел да породи определена процесуална последица. Не бих искал тук да навлизам в подробности относно различните разрешения, възприети в процесуалната уредба на отделните държави членки. Струва ми се обаче, че събрано по искане на страната доказателство следва поначало да позволява установяването на съществени за разрешаването на спора обстоятелства. Поради това не съм убеден, че е възможно събирането на доказателство по искане на страна с цел да се установи, че са изпълнени предпоставките по член 13 от Регламент № 1346/2000, като едновременно с това се твърди, че страната не иска прилагането на тази разпоредба.

49. При всички положения националната юрисдикция следва да прецени дали в съответствие с процесуалните разпоредби на съответната държава членка страната, която представя доказателства във връзка с предпоставките, изисквани по член 13 от Регламент № 1346/20000, едновременно с това иска прилагането на тази разпоредба.

3. По разпоредбите, уреждащи способа за позоваване от страната на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000

50. Както отбелязах по-горе, Регламент № 1346/2000 обвързва прилагането на изключението по член 13 с поведението на лицето, което се е възползвало от действие, увредило всички кредитори. Регламентът обаче не урежда начина, по който заинтересуваната страна може да се позовава на тази разпоредба. В него липсва уредба относно сроковете, в които е допустимо да се иска прилагането на член 13 от Регламента.

51. Информацията, представена от националната юрисдикция в преюдициалното запитване, води до извода, че за да се приложи член 13 от Регламент № 1346/2000, италианското право изисква от заинтересуваната страна да направи съответно процесуално възражение преди изтичането на определен срок.

52. С първия преюдициален въпрос, доколкото не е свързан със задължението за служебно прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000, националната юрисдикция иска да се изясни дали държавата членка има право да урежда начина на позоваване на член 13 от Регламент № 1346/2000 с цел да се избегне оспорването на дейност, увредила всички кредитори, на основание lex fori concursus.

а) Изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 и процесуалната автономия на държавите членки

53. В решение Nike European Operations Netherlands Съдът посочва, че член 13 от Регламент № 1346/2000 не урежда по-специално условията и реда за събиране на доказателствата, доказателствените средства, които е допустимо да бъдат използвани пред компетентния национален съд, или принципите, уреждащи преценката на доказателствената сила на отделните доказателства. Държавите членки са оправомощени да ги определят по силата на принципа на процесуалната автономия. Въведените правила обаче не могат да са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни положения по вътрешното право (принцип на равностойност), и да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) ( 10 ).

54. Бих искал да подчертая, че макар в решение Nike European Operations Netherlands Съдът да съсредоточава вниманието си върху уредбата относно хода на доказателственото производство, поради липсата на подходящи разрешения в самия Регламент № 1346/2000, в рамките на процесуалната автономия, държавите членки решават изцяло процесуалните проблеми, отнасящи се до прилагането на член 13 от него.

55. Както вече посочих в точка 48 от настоящото заключение, тези две процесуални действия (искане за събиране на доказателства за наличието на предпоставките по член 13 от Регламент № 1346/2000 и позоваването на тази разпоредба) са тясно свързани помежду си. Поради това следва да се уреждат от една и съща правна система.

56. Като допълнение на посоченото по-горе бих искал да отбележа също, че процесуалното право на държавата по подсъдността на делото може да предвижда срокове за посочване на доказателствата. Регламентът не урежда, освен сроковете за повдигане на възражения, за които се отнася преюдициалното запитване, и сроковете, в които страната е задължена да направи всичките си доказателствени искания. Въпросът относно концентрацията на доказателствата е толкова тясно обвързан с осигуряването на надлежното протичане на съдебното производство, че е трудно да се отдели от действащите в определена държава процесуални норми, взети в тяхната цялост. Поради това посочените срокове трябва да се уреждат от процесуалното право на държавата, чиито съдилища са компетентни да разгледат делото (lex fori processualis).

57. След изтичане на сроковете за доказателствените искания страната губи възможността да докаже предпоставките по член 13 от този регламент, поради което не може да се ползва от произтичащата от тази разпоредба защита. Сходна функция, поне в разглеждания контекст, могат да изпълняват разпоредбите, определящи сроковете за повдигане на процесуалните възражения, за които се отнася преюдициалното запитване по настоящото дело. Поради това нямам съмнение, че проблематиката относно сроковете за повдигане на процесуални възражения също трябва да се урежда от закона на държавата, чиито съдилища са компетентни да разгледат делото.

б) Принадлежност на разпоредбите, определящи сроковете за повдигане на процесуални възражения, към lex fori processualis

58. Струва ми се необходимо освен това да се направи разграничение между приложното поле на lex fori processualis и lex causae, за да се изясни кой от тези два закона определя по настоящото дело по какъв начин заинтересуваната страна трябва да поиска прилагането на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000.

59. Съгласно член 13 от Регламент № 1346/2000 лицето, което се е възползвало от действие, увредило кредиторите, може да действа, доверявайки се на уреждащото това действие право, но само доколкото би могло да очаква, че неговите положения ще се прилагат и ще уреждат правата и задълженията му извън производството по несъстоятелност. Приложимото към договорното задължение право, определено с помощта на разпоредбите на Регламент „Рим I“, в съответствие с член 12, параграф 1, буква г) от него, определя по-специално сроковете „за погасяване на задълженията, погасяването на права поради изтичането на давност или преклузивни срокове“, но единствено в контекста на „различните начини на погасяване на задълженията“. То обаче не е меродавно по отношение на преценката на сроковете за повдигане на процесуални възражения. Дори когато упражняването на определени процесуални права (напр. по пътя на възражението) поражда материалноправни последици, в съответствие с принципа на lex fori processualis за начина на упражняване на такива права се прилага процесуалното право на държавата по седалището на сезирания съд. Това се потвърждава непряко от член 18, параграф 2 от Регламент „Рим I“, съгласно който договор или волеизявление, предназначени да породят правни последици, могат да бъдат доказани с всички доказателствени средства, допустими според правото на сезирания съд или съгласно всяко право, уреждащо формалните изисквания (член 11), при условие че доказателственото средство е допустимо според правото на сезирания съд.

60. Разпоредбите, които ограничават във времето възможността за позоваване на член 13 от Регламент № 1346/2000, не попадат освен това в понятието „норми“ относно нищожността, унищожаемостта или относителната недействителност на правните действия съгласно член 4, параграф 2, буква м) от този регламент. Тези разпоредби не са част от системата, свързана с механизма за обявяване на недействителност, а само такива правни норми могат да попадат в приложното поле на lex causae, което посочих още в заключението си по дело Lutz ( 11 ) Те не засягат средствата за правна защита, установени с цел оспорване на действието.

61. С оглед на направения анализ нямам съмнение, че съгласно принципа на процесуална автономия държавите членки определят по какъв начин заинтересуваната страна трябва да се позове на член 13 от Регламент № 1346/2000, за да избегне оспорването на действието, увредило всички кредитори.

62. Националната юрисдикция трябва да прецени дали процесуалната норма, която определя срока за повдигане на процесуални възражения, е в съответствие с принципите на равностойност и ефективност. Информацията, представена в преюдициалното запитване, не дава никакво основание да се приеме, че тези принципи са били нарушени.

63. С оглед на изложеното предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос на националната юрисдикция по следния начин: „Прилагането на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 изисква проява на процесуална активност от страната, която се е възползвала от действие, увредило всички кредитори. В съответствие обаче с принципа на процесуална автономия на държавите членки процесуалното право на държавата, чиито съдилища са компетентни по делото, определя начина, по който заинтересуваната страна — доказвайки определените в член 13 от регламента предпоставки — трябва да се позове на тази разпоредба, за да избегне оспорването, на основание lex fori concursus, на действията, увредили всички кредитори“.

Б. По втория преюдициален въпрос

64. В рамките на втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да изясни дали изпълнението на изискването по член 13, второ тире от Регламент № 1346/2000 е обвързано с необходимостта от доказване, че действието не подлежи на оспорване по общ и абстрактен начин, или пък се изисква доказване, че макар и поначало подлежащо на оспорване, действието не може ефективно да се обяви за недействително с оглед на всички обстоятелства по делото.

65. Във връзка с отговора на този въпрос трябва да се припомни, че член 13 от Регламент № 1346/2000 допуска отклонение от прилагане на правото на държавата на образуване на производството в полза на приложимия към правното действие закон, който урежда същото, доколкото „в съответния случай, този закон не допуска никакви средства за оспорване на тези действия“.

66. Ключово значение за отговора на втория преюдициален въпрос се оказва, че има тълкуването на израза „в съответния случай“.

67. Авторите на посочения доклад Virgós/Schmit сочат, че изразът „в съответния случай“ („in the relevant case“) следва да се разбира като изискване за доказване, че действието не подлежи на оспорване с никакви средства с оглед на обстоятелствата в случая. Следователно не става дума за позоваване само по абстрактен начин на липсата на възможност за оспорване на определено действие на основание разпоредбите на lex causae (§ 137).

68. Пренасяйки тези съображения към правото на Съюза, следва да се отбележи, че изразът „в съответния случай“ се открива в текста на италиански („nella fattispecie“) и английски („in the relevant case“) на Регламента. При все това в практиката на Съда се обръща внимание, че текстовете на Регламента на различни езици се отличават в това отношение с определени особености и понякога се оказва, че член 13 от него не съдържа думите „в съответния случай“ или аналогичен израз ( 12 ). Необходимостта от еднакво тълкуване на разпоредба на правото на Съюза налага при различия в това отношение въпросната разпоредба да се тълкува с оглед на контекста и целта на правната уредба, от която е част ( 13 ).

69. Воден от изложените тълкувателни насоки, в решение Nike European Operations Netherlands Съдът изяснява, че прилагането на член 13 от Регламент № 1346/2000 е подчинено на условието съответното действие да не може да бъде оспорвано на основание, изведено от lex causae, „като се вземат предвид всички обстоятелства на конкретния случай“ ( 14 ).

70. В допълнение бих искал да припомня, че изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 има за цел да защити оправданите правни очаквания относно стабилността на правното действие.

71. В основата на това разрешение е разбирането, че лицето, което се е възползвало от действието, увредило всички кредитори, може да се позовава на правото, уреждащо това действие, доколкото в него се уреждат допустимостта и предпоставките за оспорване на същото. В посоченото заключение по дело Lutz обърнах внимание, че изтичането на сроковете е едно от обстоятелствата, което засяга често възможността за оспорването на действие на основание, изведено от lex causae ( 15 ). Понякога само едновременно с изтичането на определен срок може да отпадне възможността за оспорване на дадено действие. Лицето, което се е възползвало от такова действие, добива увереност в неговата стабилност едва в този момент. Член 13 от Регламент № 1346/2000 според мен защитава и очакванията относно действителността на правното действие, породили се в резултат от настъпването на тези обстоятелства.

72. Възможността за оспорване на определено действие, преценявана без оглед на обстоятелствата по конкретния случай, не би способствала обаче за защитата на оправданите правни очаквания. Извън производството по несъстоятелност страната би трябвало да се съобразява със значението на тези обстоятелства по отношение на възможността за оспорване на действието, докато след образуването му те не биха имали значение.

73. Изискването за доказване, че действието не подлежи на оспорване с оглед на приложимото към него по същество право, заедно с разпоредбите на lex causae относно несъстоятелността, е също част от всички общи разпоредби и принципи на това право ( 16 ). В отделни правни системи се откриват различни и понякога многобройни инструменти, уреждащи нищожността или недействителността на правните действия. Може да се допусне, че поне теоретично оспорването на повечето увреждащи кредиторите действия е възможно. Поради това възниква въпросът дали изискването да се докаже по общ и абстрактен начин, че действието изобщо не подлежи на оспорване, не би се свързало с налагането на твърде обременителни за страната задължения, пресичащи възможността за ефективно позоваване на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000.

74. С оглед на изложените съображения предлагам Съдът на отговори на втория преюдициален въпрос по следния начин: „С цел ефективно позоваване на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 е достатъчно лицето, което се е възползвало от действие, увредило всички кредитори, да докаже, когато lex causae допуска оспорване на този вид действие, че макар и поначало подлежащо на оспорване, действието не може ефективно да се обяви, на основание lex causae, за недействително, като се вземат предвид всички обстоятелства на конкретния случай.

В. По четвъртия преюдициален въпрос

75. Като се има предвид, че третият и петият преюдициален въпрос се отнасят до последиците от избора на закон при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, съм убеден, че най-напред трябва да се разгледа четвъртият преюдициален въпрос, с който е поискано да се установи дали самият регламент поначало намира приложение по настоящото дело.

76. В рамките на четвъртия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да получи указания за определяне на предметното приложно поле на Регламент „Рим I“. С това тя допуска, че Регламентът намира приложение в настоящото производство ratione temporis.Струва ми се, че на този въпрос следва да се посветят няколко встъпителни бележки.

1. Приложно поле ratione temporis на Регламент „Рим I “

77. Приложното поле във времето на Регламент „Рим I“ се урежда в член 28, съгласно който Регламентът се прилага за „договори, сключени след 17 декември 2009 г.“.

78. Плащанията, които са предмет на разглеждане в главното производство, обаче са направени в изпълнение на договор, сключен на 11 март 2008 г., чийто срок на действие, както посочва Mediterranea в писменото си становище, впоследствие е продължен с допълнително споразумение от 9 декември 2009 г. Това води до извода, че Регламент „Рим I“ не намира приложение в главното производство. И в двата случая става дума за събития, настъпили преди 17 декември 2009 г.

79. Изложените съображения не променят факта, че главното производство се отнася до престации, които са били изпълнени няколко месеца след сключване на договора. Вземанията се погасяват също преди 17 декември 2009 г., съответно 17 и 9 дни след настъпване на изискуемостта на 24 февруари 2009 г. и 24 март 2009 г.

80. Убеден съм обаче, че дори изпълнение на престациите на 17 декември 2009 г. или по-късно също не би позволило да се стигне до приложимост на Регламент „Рим I“.

81. Това е така, тъй като прилагането на Регламента се определя от момента на сключване на договора, а не от момента, в който настъпва изпълнението на престациите по него. В досегашната си практика Съдът обръща внимание, че законодателят на Съюза е изключил незабавното прилагане на Регламент „Рим I“, при което бъдещите правни последици на сключените преди 17 декември 2009 г. договори щяха да попаднат в неговото приложно поле ( 17 ).

82. С оглед на изложените съображения стигам до извода, че разпоредбите на Регламент „Рим I“ не намират приложение при разглеждане на настоящото дело.

2. Компетентност на Съда за тълкуване на член 1, параграф 1 и член 3, параграф 3 от Римската конвенция

83. В случай че запитващата юрисдикция стигне до извода, че Регламент „Рим I“ не намира приложение по делото, би трябвало да се обърне към системата от колизионни норми, съдържащи се в Римската конвенция за приложимото право към договорните задължения, подписана на 19 юни 1980 ( 18 ) г., която е заменена с посочения регламент.

84. Римската конвенция обаче не е акт на правото на Съюза. Съгласно член 1, буква а) и член 2, букви а) и б) от Първия протокол към конвенцията, Съдът действително е компетентен да тълкува същата, но само по искане на някои съдебни органи на държавите членки. Сред тях отсъстват съдилищата, действащи като първа инстанция. От съдържанието на преюдициалното запитване обаче се установява, че Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция) разглежда дела именно като първа инстанция.

85. По-долу в настоящото заключение все пак представям моето становище относно тълкуването на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ в контекста на прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000.

86. Националната юрисдикция следва в крайна сметка да прецени дали фактическите обстоятелства по настоящото дело обосновават прилагането на Регламент „Рим I“. В съответствие с трайната практика на Съда обаче въпросите, отправени от запитващата юрисдикция, се ползват с презумпция за релевантност.

87. Тълкуването на правото на Съюза може също да бъде полезно за националната юрисдикция. Следва да се обърне внимание на сходството в разпоредбите на Римската конвенция и на Регламент „Рим I“, последните от които по отношение на държавите членки заменят тези на Конвенцията.

3. Предметно приложно поле на Регламент „Рим I “ съгласно член 1, параграф 1

88. С четвъртия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали договорът за тайм-чартър, сключен в определена държава членка между предприятия със седалище в нея, съдържащ клауза за избор на закона на друга държава членка, попада в предметното приложно поле на Регламент „Рим I“.

89. Бих искал да отбележа, че в писменото становище във връзка с петия преюдициален въпрос, както и устно в заседанието Mediterranea обръща внимание на други обстоятелства, освен избора на приложим закон, които според него подкрепят обвързването на договора с правото на повече от една държава. По-специално е посочена възможността плавателният съд да се ползва извън териториалните води на Италия. Част от тях отбелязва и юрисдикцията в акта за преюдициалното запитване, като посочва, че съдържанието на договора е съставено на английски и в него е предвидена арбитражна клауза, която поверява разглеждането на спорове на LMAA (London Maritime Arbitration Association).

90. Запитващата юрисдикция обаче не посочва тези обстоятелства, формулирайки трети, четвърти и пети преюдициален въпрос. В трети въпрос тя се ограничава да посочи съмненията относно възможността за прилагане на член 13 от Регламент № 1346/2000 по отношение искове относно договор, сключен между страни със седалище в една и съща държава членка, в който те са включили клауза за избор на правото на друга държава членка. В четвърти и пети въпрос тя допълва посочените обстоятелства, като уточнява, че договорът е сключен в държавата членка, в която е седалището и на двете страни.

91. Поради това, отговаряйки на четвърти преюдициален въпрос, без да се изменя същността му, следва да се изясни дали договорът, сключен в държавата членка, в която е седалището на страните по него, но за който е избрано правото на друга държава членка, попада в приложното поле на Регламент „Рим I“.

а) Уводни бележки

92. Преди да премина към по-нататъшното изложение, бих искал да поясня, че следващите няколко части от настоящото заключение са посветени на високо теоретичен и абстрактен анализ. Като генерален адвокат обаче считам, че това е необходимо за излагане на моето становище във връзка с въпроса, който отдавна е предмет на спорове в доктрината в областта на международното частно право. Давам си сметка, че както ще стане ясно от направените по-долу изводи, изборът на едно от представените по-нататък становища не предопределя окончателния отговор на третия и петия преюдициален въпрос по настоящото дело. Все пак този проблем може да има значение за тълкуване на правото на Съюза по други дела. Същевременно съм убеден, че представянето на по-задълбочени съображения ще позволи на Съда да направи цялостна оценка на проблема, който се разглежда в настоящото производство.

93. Четвъртият преюдициален въпрос има за цел да изясни дали фактически положения, от които не е част т.нар. в колизионноправната наука „международен елемент“ и които поради това нямат връзка с правото на две или повече държави, попадат в приложното поле на Регламент „Рим I“.

94. Този проблем е един от най-дълго и широко дискутираните в колизионното право ( 19 ). Уеднаквяването на системата от колизионни норми на Съюза не разсейва съществуващите в това отношение съмнения.

95. Понякога се твърди, че разпоредбите на международното частно право намират приложение само спрямо правоотношения, които имат връзка с правото на повече от една държава ( 20 ). Понякога това становище се допълва с твърдението, че не е достатъчно наличието на каквато и да е връзка с чуждестранния правен ред. Необходимо е и наличието на значими от колизионноправна гледна точка обстоятелства, тоест такива, които могат да доведат до стълкновение на закона в пространството ( 21 ).

96. Обратното становище се основава на убеждението, че нормите на международното частно право обхващат всички правоотношения, включително и тези с чисто национален характер ( 22 ). В последния случай релевантната система от колизионни норми неотменно води до приложимост на закона на държавата, с която изцяло е свързано съответното правоотношение.

б) Ролята на международния елемент при определяне на предметното приложно поле на Регламент „Рим I “

97. Когато се търси определяне на предметното приложно поле на Регламент „Рим I“, най-напред следва да се вземе предвид член 1, параграф 1 от него, в съответствие с който Регламентът се прилага за договорни задължения в ситуации на стълкновение на закони.

98. Текстът на член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ е свързан с член 1, параграф 1 от Римската конвенция, който определя нейното приложно поле ratione materiae. В съответствие с тази разпоредба Конвенцията се е прилагала към договорните задължения при всяка ситуация, съдържаща колизия между правото на различни държави („les situations comportant un conflit de lois“).

99. В доклада относно Римската конвенция, подготвен от M. Giuliano и P. Lagarde ( 23 ), е изяснено значението на тази разпоредба, като се отбелязва, че Конвенцията се прилага само в случаи, свързани със стълкновение на закони. Това са случаи, при които се наблюдава един или няколко външни за социалния живот в страната елементи („Il s'agit des situations qui comportent un ou plusieurs éléments d'extranéité par rapport à la vie sociale interne d'un pays“).

100. Текстът на член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ — съгласно становището на авторите на доклада „Giuliano/Lagarde“ — може да доведе до извода, че този регламент не се отнася до чисто национални фактически положения.

101. Може обаче да се защитава обратната теза, че Регламентът намира приложение и при чисто национални положения, тъй като за тях се отнася член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“.

102. Тази гледна точка се подкрепя от тълкуването на аналогичната по отношение на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ разпоредба, която се съдържа в Регламента близнак относно приложимото право към извъндоговорни задължения (Рим II) ( 24 ).

103. Член 1, параграф 1 от Регламент „Рим II“ — подобно на член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ — предвижда, че той се прилага „за извъндоговорни задължения […], във всеки случай на стълкновение на закони“ ( 25 ).

104. Съгласно член 14, параграф 2 от Регламент „Рим II“, който съответства на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, „[к]огато към момента на осъществяване на вредоносния факт всички елементи на отношението се намират в държава, различна от държавата, чието право е избрано, изборът на страните не засяга прилагането на онези разпоредби на правото на тази друга държава, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение“ ( 26 ). Следователно съгласно член 14, параграф 2 от Регламент „Рим II“ изборът на право не е обстоятелство, решаващо за обвързването на задължението с правото на различни държави ( 27 ). За разлика от избора, за който се отнася член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, в случая изборът не се приема за „друг“ елемент от ситуацията. Според мен Регламент „Рим II“, и преди всичко член 14, параграф 2 от него, следователно се отнася до чисто национални фактически положения, които не излизат извън юрисдикцията на една държава.

105. Обратно, приложното поле на Регламент „Рим I“ трябва да бъде в съответствие с приложното поле на регламента за приложимото право към извъндоговорни задължения, което следва от изискването за съответствие, закрепено в съображение 7 от двата регламента ( 28 ).

106. Поради това съм съгласен със становищата, че колизионните норми намират приложение дори когато определено фактическо положение е с чисто национален характер ( 29 ).

107. Считам също, че довод срещу опита за определяне на приложното поле на Регламент „Рим I“ чрез позоваване на критерия за „включване на международен елемент“ в определено фактическо положение, тоест в духа на първата концепция, към която се присъединяват авторите на доклада „Giuliano/Lagarde“, е липсата на ясен фокус на това понятие, което може да се превърне в източник на трудни за преодоляване усложнения.

108. Бих искал да илюстрирам възникването на подобни затруднения със следния пример: дали Регламент „Рим I“ се прилага, в случай че наемодателят получава от наемателя плащане за наем на основание договор за наем, сключен в държавата, в която страните по този договор имат обичайното си местопребиваване, но наемателят е гражданин на друга държава членка? Да допуснем също, че страните не са избрали приложимото към сключения договор право.

109. Възниква въпросът дали в такъв случай, с оглед на наличието на международен елемент, свързан с гражданството на една от страните по договора, е налице необходимост от прилагане на Регламент „Рим I“, за да се установи кой закон е приложим за разрешаване на спора относно заплащането на наема.

110. С оглед на това, обръщайки поглед към Регламент „Рим I“, най-напред би било необходимо да се установи коя от неговите норми е релевантна при определяне на приложимото към сключения между страните договор. В самия Регламент „Рим I“ обаче липсва разпоредба, която изрично да се отнася до наем на движими вещи.

111. Поради това се налага тълкуване на понятията, използвани в отделни разпоредби на Регламента, за да се определят предпоставките за тяхното прилагане. В науката в областта на колизионното право този вид тълкувателен подход се нарича „квалификация“ („qualification“, „Qualifikation“, „characterisation“) ( 30 ).

112. Въз основа на тези операции националната юрисдикция вероятно би стигнала до убеждението, че договорите за наем трябва да се третират като „договори за предоставяне на услуги“ съгласно член 4, параграф 1, буква б) от Регламент „Рим I“. Едва на този етап би се оказало, че въпросът за гражданството на наемателя няма значение в рамките на спора за плащането на наема, тъй като при липса на избрано право договорът за предоставяне на услуги се урежда от правото на държавата, където е обичайното местопребиваване на доставчика на услугата (наемодател). Бих искал обаче да отбележа, че признакът гражданство би могъл да има съществено значение, в случай че спорът се отнася до липсата на правоспособност на наемателя ( 31 ).

113. Изложените съмнения според мен водят до извода, че са неоправдани опитите за разграничаване на договорните задължения с чисто национален характер и тези, които имат връзка с правото на няколко държави. Тези критерии биха могли да се приложат само по отношение на конкретни проблеми, свързани с възникването, изпълнението или погасяването на договорно задължение.

114. Считам, че „включването на международен елемент“ в конкретен спор, който може да възникне по сключен договор, не може само по себе си да е решаващо за прилагането на Регламента във връзка с договора. То би било обвързано във всеки случай с необходимостта от оценка дали, независимо от обстоятелствата по разглежданото дело, по други евентуални бъдещи спорове биха съществували елементи от фактическото положение, които да доведат до приложимост на правото на друга държава. Следователно би било необходимо самото решение за прилагане на Регламента да се предшества от внимателен анализ на неговите разпоредби и извършването на определени тълкувателни операции. От това могат да възникнат различни съмнения, чиято сложност ще надхвърли значително определянето на приложимото право на основание разпоредбите на Регламент „Рим I“.

115. С оглед на изложените съображения считам, че Регламент „Рим I“ намира приложение и по отношение на чисто национални положения, които нямат връзка с правото на повече от една държава. С оглед на това самият избор на правото на друга държава членка, посочен в четвъртия преюдициален въпрос, е без значение за това дали определено фактическо положение попада в приложното поле ratione materiae на Регламент „Рим I“. Поради тази причина не се налага разрешаване на въпроса дали изборът на приложимо право води до обвързване на договорното задължение с правото на различни държави, тъй като това не е предпоставка за прилагането на Регламента.

116. Предлагам при това положение Съдът да отговори на четвъртия преюдициален въпрос утвърдително, като изясни: „Член 1, параграф 1 от Регламент „Рим I“ във връзка с член 3, параграф 3 от него следва да се тълкува в смисъл, че договорът за тайм-чартър, сключен в определена държава членка между предприятия със седалище в същата държава членка, попада в предметното приложно поле на Регламент „Рим I“, независимо от това дали в него се съдържа клауза за избор на друга държава членка“.

117. При все това, ако Съдът не възприеме предложеното становище, по настоящото дело до същия отговор се стига, ако се възприеме виждането, основано на убеждението, че макар самият Регламент „Рим I“ да не се отнася до чисто национални фактически положения, съдържащата се в договора клауза за избор на приложимо право позволява възникването на връзка с друга правна система, която е достатъчно силна, че да изисква прилагане на разпоредбите на Регламент „Рим I“.

Г. По третия и петия преюдициален въпрос

118. С третия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска Съдът да установи дали член 13 от Регламент № 1346/2000 може да намери приложение, когато страните по договор са със седалище в една и съща държава членка и с помощта на клауза в договора избират правото на друга държава членка. В тази част от преюдициалното запитване националната юрисдикция все още не се позовава пряко на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“. Считам обаче, че punctum saliens на третия преюдициален въпрос са последиците от избора на приложимо право, направен при описаните в тази разпоредба обстоятелства.

119. С петия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да получи отговор дали изборът на приложимо право при определеното в член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ положение лишава заинтересуваната страна от възможността ефективно да се позове на установеното в член 13 от Регламент № 1346/2000 изключение.

120. Третият и петият преюдициален въпрос по същество касаят един и същ проблем, който може да се формулира като въпрос по какъв начин изборът на право, направен при предвидените в член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ обстоятелства, влияе на възможността за позоваване на член 13 от Регламент № 1346/2000. Поради това считам, че тези два въпроса трябва да се анализират заедно.

121. Най-напред ще представя виждането ми относно връзката на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ с член 13 от Регламент № 1346/2000. На следващо място ще посоча последиците от включването в договора на клаузи за избор на приложимо право при предвидените в член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ обстоятелства.

1. Връзката между член 13 от Регламент № 1346/2000 и член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “

а) Урежда ли член 3 от Регламент „Рим I “ последиците от избора на приложимо право за нуждите на прилагането на член 13 от Регламент № 1346/2000?

122. В член 13, първо тире от Регламент № 1346/2000 от заинтересуваната страна се изисква да докаже, че правните действия, увредили всички кредитори, се уреждат от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството.

123. Съображение 23 от Регламент № 1346/2000 посочва, че този регламент създава единни правила за случаите на конфликт на разпоредби, които да заменят, в рамките на обхвата им на приложение, националните норми на международното частно право. Регламентът обаче не съдържа колизионни норми, позволяващи да се определи приложимото право за оспорваното правно действие, за което се отнася член 13 от него. Затова считам, че приложимото за такова действие право се урежда от колизионните норми, на чието основание би било необходимо да се определи legis causae извън производството по несъстоятелност. Регламент № 1346/2000 е приет по времето, когато приложимото по отношение на държавите членки право относно договорните задължения се е определяло от Римската конвенция. С оглед на съображенията относно четвъртия преюдициален въпрос в останалата част от заключението имам предвид обаче разпоредбите на Регламент „Рим I“. Това е така, тъй като допускам, че за нуждите на прилагането на член 13 от Регламент № 1346/2000 по настоящото дело приложимото право за оспорваното действие се определя от разпоредбите на Регламент „Рим I“, включително член 3 от него, който допуска избор на приложимо право по отношение на договорните задължения.

124. Известно съмнение в това отношение следва от уговорката в доклада „Virgós/Schmit“, че разпоредбата от Конвенцията, съответстваща на член 13 от Регламент № 1346/2000, е имала за цел защитата на оправданите правни очаквания на кредиторите и трети лица, които са действали в съответствие с националното право, приложимо при обичайния ход на нещата („normally applicable national law“). Това може да бъде индикатор, че за нуждите на член 13 от Регламент № 1346/2000 (доколкото тази разпоредба изисква да се докаже, че правното действие се урежда „от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството“) значение има единствено правото, определено с помощта на колизионните норми, основани на обективни привръзки, независимо от избраното от страните право.

125. Този подход може да се опре на изводите, които следват от съображение 24 от този регламент, в което е посочено, че предвидените в Регламента изключения, включително в член 13 от него, имат за цел да защитят, наред с оправданите правни очаквания, и „правната сигурност на сделките в държавите членки, различни от тази, в която е образувано производството“. Тази формулировка може да доведе до извода, че за член 13 от Регламент № 1346/2000 от значение са само елементите от фактическото положение, тъй като, за да си послужа с концептуалната рамка, използвана в рамките на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, те „локализират“ определено правно действие в рамките на държавата/държавите, различна/различни от държавата на образуване на производството.

126. Тази позиция обаче не изглежда убедителна. Член 13 от Регламент № 1346/2000 закрепва изискването за защита на оправданите правни очаквания. Трудно е да се допусне, че не заслужават защита страните, които действат в съответствие с правото, избрано в границата на предоставената им от международното частно право автономия. Изборът на право е равностоен начин за определяне на приложимото право в рамките на стълкновителната правна уредба. Принципът на автономия на волята заема видно място в системата от норми на Съюза в областта на международното частно право ( 32 ).

127. Поради това съм убеден, че за нуждите на прилагането на член 13, първо тире от Регламент № 1346/2000 последиците от избора на право, направен от страните със седалище в държавата на образуване на производството по несъстоятелност, все пак се уреждат от разпоредбите на Регламент „Рим I“, включително член 3 от същия.

б) Могат ли в момента на избор на приложимо към договорното задължение право страните да предвидят правото на държавата, което ще стане lex fori concursus след образуване на производството по несъстоятелност?

128. Бих искал да подчертая, че третият преюдициален въпрос, както отбелязва Комисията в писменото си становище, се основава на допускането, че страните по договора със седалище в една и съща държава членка могат още в момента на избор на приложимо право да предвидят закона на държавата, който ще стане lex fori concursus след образуването на производство по несъстоятелност по отношение на една от тях.

129. Считам обаче, че тази позиция се основава на известно опростяване. В момента на извършване на правното действие страните поначало все още не знаят дали и против коя от тях ще бъде образувано производство по несъстоятелност.

130. Освен това на този етап е възможно страните да не знаят от кое право ще се урежда евентуалното производство по несъстоятелност.

131. Към производството по несъстоятелност и последиците от него се прилага законът на държавата членка, на чиято територия е образувано производството (член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000). Компетентни да образуват производство по несъстоятелност са съдилищата на държавата членка, на чиято територия е разположен центърът на основните интереси на длъжника (член 3, параграф 1 от Регламента).

132. Правото на коя държава в крайна сметка ще бъде приложимо за разглеждането на всички въпроси, свързани с производството по несъстоятелност, се определя от същите правила относно компетентността, предвидени в член 3 от Регламент № 1346/2000. Обстоятелствата, решаващи относно компетентността на съдилищата на определена държава членка, могат да претърпят промяна след извършване на правното действие с бъдещия несъстоятелен.

133. Поради това, ако преди подаването на молба за образуване на производство по несъстоятелност бъдещият несъстоятелен премести седалището в друга държава членка, по принцип съдилищата на тази държава ще бъдат компетентни да разглеждат въпросите, свързани с производството по несъстоятелност. Моментът на подаване на молба за образуване на производство по несъстоятелност е меродавен за изследване на наличието на юрисдикционна привръзка по член 3 от Регламент № 1346/2000 ( 33 ).

134. Поради това последиците от избора на право не следва да се ограничават заради допускането, че предвиждайки прилагането на определеното право като lex fori concursus, страните се опитват да го избегнат, тъй като на етапа на избор на право по принцип те не знаят дали и против коя от страните ще бъде образувано производство по несъстоятелност, а още по-малко — от кое право то ще се урежда.

в) Целят ли страните с избора на приложимо право да заобиколят закона в колизионноправен смисъл (fraude à la loi)?

135. Не считам също така, че изборът на приложимо право във всеки случай има единствено за цел да избегне прилагането на разпоредбите на определена правна уредба, както обръща внимание и Комисията в писменото си становище и както до известна степен, изглежда, предполага и третият преюдициален въпрос.

136. В колизионноправната наука е развито понятието за заобикаляне на закона („fraude à la loi“, „Gesetzesumgehung“, „evasion of law“) ( 34 ). Това понятие се използва за определяне на действията на страната (страните) по правоотношението, извършени с цел да избегне последиците от прилагането на правната уредба, приложима при обичайния ход на нещата, чрез прилагане вместо нея на друга правна уредба. Понякога се твърди, че с цел защита на обществения интерес и правната сигурност се налага противодействие на такива похвати и на етапа на определяне на приложимото право да не се вземат предвид обстоятелства, възникнали от действия, извършени от страните (включително произтичащи от извършения от тях избор на приложимо право).

137. Днес, поради нарасналата роля на автономията на волята в колизионното право, следва значението на това понятие да се постави под съмнение, особено по отношение на положения, при които е допустим избор на приложимо право ( 35 ).

138. В Регламент „Рим I“, съгласно член 2 от същия, е възприета концепцията за т.нар. неограничен избор, тоест страните могат да определят за обвързващото ги правоотношение избраното от тях право, което не е задължително да има каквато и да било връзка с фактическите обстоятелства по случая. Това разрешение също така е в съответствие с тенденцията, която преобладава в съвременното колизионно право ( 36 ). Това позволява да се направи извод, че грижата да гарантират разумен избор на право е предоставена на самите страни, които правят този избор ( 37 ).

139. Тъй като страните могат да изберат приложимото право по обвързващия ги договор, а този избор е неограничен, трудно може да се приеме, че самото намерение договорното задължение да се уреди от правото на избраната държава, е действие, на което трябва да се противостои.

140. Широката по обхват автономия на волята се ограничава от редица инструменти, предвидени в Регламент „Рим I“, например особените повелителни норми (член 9), клаузата за обществен ред (член 21), уредбата относно защитата на правата на трети лица (член 3, параграф 2, второ изречение) и на по-слабата страна в договорното правоотношение (член 6, параграф 2 и член 8, параграф 1), както и разпоредбата, свързваща определени последици с избора на приложимо право, когато всички елементи, относими към ситуацията, освен самият избор, се намират в една и съща държава (член 3, параграф 3). По-специално в последния може да се открие отражение на доктрината за „fraude à la loi“. Извън изложените съображения обаче Регламентът не съдържа обща норма за преодоляване на заобикалянето на закона. Не считам също, че тази функция е следвало да изпълнява член 13 от Регламент № 1346/2000 по отношение на избора на право във връзка с договор, сключен между страни със седалище в една и съща държава. Последиците от този избор се уреждат обаче от член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“.

2. Избор на право при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “

а) Приложно поле на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “

141. Принципният проблем, който прозира в петия и поне опосредствано в третия преюдициален въпрос, е свързан с последиците от избора на приложимо право по отношение на договорно задължение, което е изцяло свързано с правото на една държава.

142. Член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, на който се позовава националната юрисдикция в преюдициалното запитване, предвижда, че „[к]огато към момента на избора всички други елементи, относими към ситуацията, се намират в държава, различна от държавата, чието право е било избрано, изборът на страните не засяга прилагането на разпоредбите на правото на тази друга държава, които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение“.

143. Следва да се отбележи, че петият преюдициален въпрос се основава на допускането, че при фактическите обстоятелства по настоящото дело „всички други елементи, относими към ситуацията“, освен самият избор, се намират в държавата на образуване на производството по несъстоятелност.

144. При всички положения националната юрисдикция следва да прецени дали в настоящия случай изборът е направен при обстоятелствата, описани в член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“.

145. Запитващата юрисдикция по-специално ще може да реши дали самото въвеждане в договора на клауза, позволяваща използването на морски плавателен съд в териториалните води на друга държава, различна от тази, на чиято територия е сключен договорът и в която се намира седалището на страните по него, е достатъчно, за да се приеме, че задължението има връзка с правото на различни държави. Mediterranea обръща внимание на тези обстоятелства в представеното становище.

146. Само мимоходом бих искал да отбележа, че съображение против това становище се открива в текста на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, който признава за меродавни елементите от фактическото положение, които са налице към момента на избор на приложимо право.

147. Освен това не считам, че само наличието на разпоредба в договора, която предвижда възможност за ползване на вещи извън границите на една държава членка, позволява случаят да се обвърже с правото на различни държави, в резултат от което да се изключи прилагането на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“. Повечето договори, които се сключват в рамките на стопанския оборот, не съдържат такива уговорки. Това не означава, че вещите могат да се използват на територията, на която се простира юрисдикцията само на една държава. Считам обаче, че евентуалната възможност за използване на вещи, наети на територията на друга държава, не е достатъчна за включването на международен елемент в определено фактическо положение, последица от който би била липсата на възможност за ограничаване на последиците от избора на приложимо право на основание член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“. Считам, че това би ограничило твърде много ролята на тази разпоредба, която има за цел да се избегне възможността за отклоняване от последиците, произтичащи от правото, приложимо при обичайния ход на нещата, по отношение на чисто национални положения.

148. Допълнително, трудно е да се приеме, че само по себе си включването в договор на разпоредба, предвиждаща възможност за ползване на вещи в границите на друга правна система, не допуска прилагането на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“. Подобно разрешение би открило пътя за заобикаляне на член 3, параграф 3 от този регламент единствено с помощта на включването на съответни текстове в съдържанието на договора.По подобен начин мисля, че следва да се оцени използването от страните по договора на езика на друга държава за съставяне на договорното съдържание, както и посочването на съдилищата на друга държава като компетентни за разглеждането на евентуалните спорове във връзка с договора.

149. При преценката с оглед на прилагането на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ дали „към момента на избора всички други елементи, относими към ситуацията, се намират в държава, различна от държавата, чието право е било избрано“, считам, че не е необходимо да се изследват всички обстоятелства, а само релевантните от колизионноправна гледна точка.

б) Последици от избора на приложимо право, направен при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “

150. Все още в практиката на Съда и в доктрината обаче липсва единно становище относно последиците от избора на приложимо право, направен при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“.

151. В колизионноправната наука могат да се разграничат две концепции относно последиците от избора на право при чисто национални фактически положения, чиито поддръжници определят по различен начин автономията на волята в международното частно право.

– Колизионноправен избор на приложимо право

152. Понякога се застъпва становището, че при чисто национални положения изборът на приложимо право поражда колизионноправни последици. Това означава, че изборът води до уреждане на договорното задължение от избрания закон.

153. Изборът на право обаче търпи някои ограничения, които следва да противодействат на опитите за избягване на последиците от прилагането на правната уредба, приложима при обичайния ход на нещата. Освен избраният закон от значение са и императивните разпоредби, произтичащи от правото на държава, с което определено правоотношение е обвързано изключително ( 38 ).

– Материалноправно определяне на правната уредба

154. Другото гледище се основава на убеждението, че при чисто национални фактически положения „изборът“ не води до колизионноправни последици, а има характера на т.нар. материалноправно определяне на правната уредба ( 39 ) („incorporation au contrat de règles de droit matériel“, „materiellrechtliche Verweisung“, „incorporation of foreign law“) ( 40 ). Материалноправното определяне е проява на използваната от страните договорна свобода, чиито граници се определят от приложимото към дадено договорно правоотношение право ( 41 ). Позовавайки се на друга правна система, страните оформят съдържанието на обвързващото ги правоотношение по начин, който съответства на разрешенията, възприети в тази правна система, доколкото позволяват диспозитивните разпоредби на приложимото право. Все пак приложение намират разпоредбите на lex causae с императивен характер, които съгласно изискванията на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ страните не могат да изключат по договорен път.

– Последици от избора на приложимо право, направен при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “

155. Присъединявам се към поддръжниците на второто от представените по-горе становища, които обвързват с избора, направен при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, единствено последиците от материалноправното определяне на правната уредба.

156. В самия регламент липсва изрична индикация, която да дава възможност за избор на едно от представените разрешения.

157. Съображение 13 от Регламент „Рим I“ предвижда обаче, че той „не изключва възможността страните да включат в техния договор позоваване на недържавен източник на право или международна конвенция“ ( 42 ).

158. По отношение на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ считам, че също е възможно да се приеме, че „изборът“ на приложимо право поражда единствено като последица материалноправното определяне на правната уредба. Това е така, понеже, видно от съображение 13 от Регламента, законодателят на Съюза обвързва подобни последици с клаузата за избор на приложимо право, която излиза извън границите на предоставената на страните колизионноправна автономия на волята.

159. Подобно е становището, макар и поради различни съображения, преобладаващо в доктрината в областта на международното частно право ( 43 ).

– Последици от избора на приложимо право, направен при обстоятелствата по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I “, и възможността за позоваване на член 13 от Регламент № 1346/2000

160. Независимо от това дали с избора на приложимо право в чисто национално положение се свързват колизионноправни последици и дали този избор се приема за материалноправно определяне, така или иначе ще намерят приложение императивните разпоредби от правото на държавата, приложимо при обичайния ход на нещата (lex fori concursus).

161. Не считам обаче, че изборът на едно от тези разрешения няма съществено практическо значение. Концепцията за материалноправно определяне на правната уредба показва предимства, по-специално когато възникне необходимост да се прецени дали са били изпълнени предпоставките, изисквани съгласно дерогационната клауза по член 13 от Регламент № 1346/2000.

162. Страната, която се позовава на член 13 от този регламент, трябва да докаже, че правното действие, увредило всички кредитори, се урежда от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството.

163. Изборът на концепцията за материалноправно определяне на правната уредба избягва възможността страната да се позове на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000. Тъй като изборът не поражда колизионноправни последици, заинтересуваната страна няма възможност да докаже, че оспореното действие се урежда от правото на друга държава членка, различно от lex fori concursus.

164. Възприемането на концепцията, свързваща колизионноправни последици с избора, обаче би позволило на заинтересуваната страна да докаже изискваните от член 13 от тези регламент предпоставки в чисто национални фактически положения. Пречка за това не би било обстоятелството само по себе си, че стават релевантни правните норми при обичайния ход на нещата, „които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение“.

165. Това е така, тъй като сред тези разпоредби, „които не могат да бъдат отклонени чрез споразумение“, не попадат разпоредбите в областта на несъстоятелността. Изборът на приложимо право към договорното задължение води до уредба от избраното право единствено на онези въпроси, които се включват в обхвата на уреждащия договора закон. Той пък трябва да се определи в съответствие с признаците, посочени в член 12 от Регламент „Рим I“. Всъщност тази разпоредба не съдържа изчерпателно изброяване на въпроси, попадащи в обхвата на уреждащия договора закон, но все пак подкрепя утвърденото в колизионноправната наука виждане, че уреждащият договор закон определя съдържанието на договора и произтичащите от него последици и, с известни изключения, определени в самия регламент, включително член 11 и член 1, параграф 2, букви а) и е), предпоставките за неговата действителност. Поради това приложимото към договорното задължение право е меродавно при преценка на правата и задълженията на страните. Според мен обаче то не се простира толкова далеч, че да обхване и прилагането на отделни инструменти от уредбата на несъстоятелността.

166. Поради това дерогационната клауза, предвидена в член 13 от Регламент № 1346/2000, се основава на опростяване. Тя защитава доверието в приложимото право по отношение на действие, увредило всички кредитори, в по-голяма степен, отколкото следва от приложното поле на lex causae.

167. Изискваното съгласно член 13 от Регламента доказателство, че за действието не се допускат „никакви“ средства за оспорване на основание на приложимото по отношение на него право, се отнася не само до въпрос, който е извън обхвата на уреждащия договора закон. То има за цел да се докаже липсата на възможност за оспорване на действие както на основание на общите разпоредби, с помощта на класически искове по гражданското и търговското право, които извън производството по несъстоятелност се уреждат от lex contractus, така и на основание на специалните инструменти от областта на несъстоятелността, които не попадат в обхвата на уреждащия договора закон.

168. Този механизъм се обосновава от последиците, които съгласно член 4, параграф 1 от Регламент № 1346/2000 произтичат от образуването на производството по несъстоятелност. Тази разпоредба подчинява всички свързани с производството по несъстоятелност въпроси на правото на една държава, въпреки че към момента на сключване на правни сделки с бъдещия несъстоятелен може да не е известна държавата, чийто закон ще бъде lex fori concursus след образуването на производството по несъстоятелност ( 44 ).

169. Изложените съображения са още един довод в подкрепа на становището, което при избора съгласно условията по член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ застъпва единствено материалноправното определяне на правната уредба.

170. С оглед на направения анализ предлагам на третия преюдициален въпрос Съдът да даде следния отговор: „Член 13 от Регламент № 1346/2000 може да намери приложение, когато страните по договор имат седалище в една и съща държава членка и са избрали приложимо към договора право. Последиците от този избор се уреждат обаче от член 3 от Регламент „Рим I“. Изборът от страните на правото на държава членка, различна от тази на образуване на производството по несъстоятелност, в която се намират „всички елементи, относими към ситуацията“, не води с оглед на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ до подчиняване на договора на избраното от страните право, поради което и не позволява да се доказва предвидената в член 13 от Регламент № 1346/2000 предпоставка, изискваща договорът да се урежда от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството“.

VI. Заключение

171. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на отправеното от Tribunale Ordinario di Venezia (Първоинстанционен съд, Венеция, Италия) запитване по следния начин: „1) Прилагането на изключението по член 13 от Регламент (ЕО) № 1346/2000 на Съвета от 29 май 2000 година относно производството по несъстоятелност изисква проява на процесуална активност от страната, която се е възползвала от действие, увредило всички кредитори. В съответствие обаче с принципа на процесуална автономия на държавите членки процесуалното право на държавата, чиито съдилища са компетентни по делото, определя начина, по който заинтересуваната страна — доказвайки определените в член 13 от Регламента предпоставки — трябва да се позове на тази разпоредба, за да избегне оспорването, на основание lex fori concursus, на действията, увредили всички кредитори. 2) С цел ефективно позоваване на изключението по член 13 от Регламент № 1346/2000 е достатъчно лицето, което се е възползвало от действие, увредило всички кредитори, да докаже, когато lex causae допуска оспорване на този вид действие, че макар и поначало подлежащо на оспорване, действието не може ефективно да се обяви, на основание lex causae, за недействително, като се вземат предвид всички обстоятелства на конкретния случай. 3) Член 1, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) във връзка с член 3, параграф 3 от него следва да се тълкува в смисъл, че договорът за тайм-чартър, сключен в определена държава членка между предприятия със седалище в същата държава членка, попада в предметното приложно поле на Регламент „Рим I“, независимо от това дали в него се съдържа клауза за избор на друга държава членка. 4) Член 13 от Регламент № 1346/2000 може да намери приложение, когато страните по договор имат седалище в една и съща държава членка и са избрали приложимо към договора право. Последиците от този избор се уреждат обаче от член 3 от Регламент „Рим I“. Изборът от страните на правото на държава членка, различна от тази на образуване на производството по несъстоятелност, в която се намират „всички елементи, относими към ситуацията“, не води с оглед на член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ до подчиняване на договора на избраното от страните право, поради което и не позволява да се доказва предвидената в член 13 от Регламент № 1346/2000 предпоставка, изискваща договорът да се урежда от закона на държава членка, различна от държавата членка на образуване на производството“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: полски.

( 2 ) ОВ L 160, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 143, наричан по-нататък „Регламент № 1346/2000“.

( 3 ) Вж. решения от 16 април 2015 г., Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227); от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690).

( 4 ) Регламент № 1346/2000 е отменен с член 91 от Регламент (ЕС) 2015/848 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година относно производството по несъстоятелност (ОВ L 141, 2015 г., стр. 19), който с малко на брой изключения се прилага за производствата, образувани след 26 юни 2017 г.

( 5 ) OВ L 177, 2008 г., стр. 6, наричан по-нататък „Регламент „Рим I“.

( 6 ) Тук бих искал да отбележа, че доктрината в областта на международното частно право често си служи с общото понятие „lex causae“ за определяне на приложимото право за преценка на определен въпрос. По настоящото дело считам, че въпросният lex causae е lex contractus, въпреки че това понятие е по-широко, което не е задължително да означава приложимото към договорното задължение право.

( 7 ) Докладът на M. Virgós и E. Schmit по Конвенцията относно производството по несъстоятелност е публикуван в: G. Moss, I. F. Fletcher et S. Isaacs. The EC Regulation on Insolvency proceedings. A Commentary and Annotated Guide. 2. ed., Oxford, Oxford University Press 2009, р. 381 sq., наричан по-нататък „докладът Virgós/Schmit“.

( 8 ) Вж. заключението на генералния адвокат F. G. Jacobs по дело Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, т. 2). Вж. също мои заключения по делото Lutz (C‑557/13, EU:C:2014:2404, т. 48) и по дело SCI Senior Home (C‑195/15, EU:C:2016:369, т. 41, 42 и 44).

( 9 ) Решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 26).

( 10 ) Решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 27 и 28).

( 11 ) Мое заключение по дело Lutz (C‑557/13, EU:C:2014:2404, т. 78).

( 12 ) Например в член 13, второ тире от текста на естонски на Регламента („kõnealuse seaduse alusel ei ole võimalik tema tegevust mingil viisil vaidlustada“) липсва изрично позоваване на обстоятелствата по конкретния случай. Трябва все пак да се отбележи, че предпоставката по член 13, второ тире от Регламент № 1346/2000 практически без изменения е запазена в член 16, буква б) от новия Регламент 2015/848 за несъстоятелността. Поради това изискването за доказване на липсата на възможност за оспорване в конкретния случай, предвидено в член 13 от Регламент № 1346/2000, не е отпаднало. Това се потвърждава от анализа на текста на различни езици на Регламент 2015/848, който показва, че все още се очаква доказването на обстоятелствата по съответния случай. В текста на английски например все още присъства изразът „in the relevant case“, а на френски — „en l’espèce“. В текста на немски е внесена съвсем незначителна промяна, в резултат от която изразът „in diesem Fall“ е заменен с израза „im vorliegenden Fall“. Текстът на полски език на Регламент 2015/848 всъщност вече не изисква доказване, че действието не подлежи на оспорване в „takim przypadku“, тъй като тази формулировка е отстъпила място на израза с подобно значение „w odnośnej sprawie“.

( 13 ) Решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 17).

( 14 ) Решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 22).

( 15 ) Вж. мое заключение по делото Lutz (C‑557/13, EU:C:2014:2404, т. 73).

( 16 ) Вж. решение от 15 октомври 2015 г., Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, т. 39).

( 17 ) Вж.решение от 18 октомври 2016 г., Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, т. 33—37).

( 18 ) OВ L 266, 1980 г., стр. 1, публикувана на български език в ОВ L 347, 2007 г., стр. 3, наричана по-нататък „Римска конвенция“.

( 19 ) Вж. P. Lalive. Tendances et méthodes en droit international privé: cours général. — In: Recueil des cours de l’Académie de la Haye.vol. 155, 1977, 16—33; De Boer, T. M. Facultative Choice of Law. The Procedural Status of Choice-of-Law Rules and Foreign Law. — In: Recueil des Cours de l’Académie de la Haye, vol. 257, 1996, 239—250.

( 20 ) Behr, V. Rome I Regulation. A — Mostly — Unified Private International Law of Contractual Relationships Within — Most — of the European Union. — Journal of Law and Commerce, vol. 29, 2011, р. 238.

( 21 ) Pazdan, J. Rozporządzenie Rzym I: nowa wspólnotowa kolizyjnoprawna regulacja zobowiązań umownych. — Problemy Prawa Prywatnego Międzynarodowego. No. 5, 2009, р. 14.

( 22 ) Lüttringhaus, J. D. Article 1. — In: (ed.) F. Ferrari. Rome I Regulation.Pocket Commentary. Munich, Sellier European Law Publisher 2015, р. 41.

( 23 ) ОВ C 282, 1980 г., стр. 1, наричан по-нататък „докладът „Giuliano/Lagarde“.

( 24 ) Регламент (ЕО) № 864/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 година относно приложимото право към извъндоговорни задължения (Рим II) (ОВ L 199, 2007 г., стр. 40).

( 25 ) Курсивът е мой.

( 26 ) Курсивът е мой.

( 27 ) Бих искал да отбележа, че не е възможно да се обясни липсата на избор като решаващо обстоятелство относно обвързването на фактическото положение с правото на различни държави с това, че член 14, параграф 2 от Регламент „Рим II“ се отнася до фактическото положение, съществуващо „към момента на осъществяване на вредоносния факт“, а член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“ — до обстоятелствата, които са налице към момента на избора. Съгласно член 14, параграф 1, буква б) от Регламент „Рим II“ допустим е и предварителен избор на приложимо право.

( 28 ) Съображение 7 от по-ранния Регламент „Рим II“ предвижда, че „[п]редметът и разпоредбите на настоящия регламент следва да са в съответствие с Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела („Брюксел I“) и актовете, уреждащи приложимото право към договорни задължения“. В аналогично формулираното съображение 7 от Регламент „Рим I“ е посочен непосредственият стремеж за гарантиране на съответствието му с Регламент „Рим II“.

( 29 ) Това мнение преобладава и в полската доктрина в областта на международното частно право. Pazdan, M. Prawo prywatne międzynarodowe, Warszawa. LexisNesix Polska 2017, р. 26. Това е становището в полската доктрина и по отношение на текстовете от Римската конвенция. Вж. Popiołek, W. Konwencja EWG o prawie właściwym dla zobowiązań. Państwo i Prawo, z. 2, 1982, р. 106; Wojewoda, M. Zakres prawa właściwego dla zobowiązań umownych. Warszawa, Wolters Kluwer SA 2007, р. 73.

( 30 ) Pazdan, M. Prawo prywatne międzynarodowe. Warszawa, LexisNesix Polska 2017, р. 76.

( 31 ) Проблематиката за дееспособността е изключена от приложното поле на Регламент „Рим I“ (член 1, параграф 2, буква а). Следователно дееспособността се урежда от правото, определено по силата на националните норми на международното частно право, които са в сила по седалището на сезирания по делото съд. Поради това гражданството на наемателя би могло да има значение, доколкото в националната система от колизионни норми се съдържа такова разрешение. При това положение Регламент „Рим I“ все пак би могъл да намери приложение ratione materiae. Член 13 от него предвижда, че „[к]огато договор е сключен между лица, намиращи се в една и съща държава, физическо лице, дееспособно по правото на тази държава, може да се позове на недееспособността си по правото на друга държава само ако към момента на сключване на договора насрещната страна е знаела за тази недееспособност или не е знаела за нея поради небрежност“.

( 32 ) В съображение 11 от Регламент Рим I е посочено, че свободният избор на приложимо право следва да бъде един от „основните принципи на системата от стълкновителни норми в материята на договорните задължения“. От своя страна съгласно съображение 31 от Регламент „Рим II“ автономията на волята, поне в текста на английски („principle of party autonomy“) и френски („le principe de l’autonomie“) език на Регламента, е издигната в ранг на принцип, което също потвърждава значението ѝ в правото на Съюза.

( 33 ) Вж. решение от 20 октомври 2011 г., Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, т. 55 и 56).

( 34 ) Graveson, R. H. Comparative Aspects of the General Principles of Private International Law. — In:Recueil des Cours de l’Académie de la Haye.vol. 109, 1963, р. 48; Bogdan, M. Private International Law as Component of the Law of the Forum: General Course on Private International Law. — Recueil des Cours de l’Académie de la Haye. vol. 348, 2011, р. 196.

( 35 ) Bogdan, M. Private International Law as Component of the Law of the Forum: General Course on Private International Law. — In: Recueil des Cours de l’Académie de la Haye. vol. 348, 2011, 200—201.

( 36 ) Leible, S. Rechtswahl im IPR der außervertraglichen Schuldverhältnisse nach der Rom II-Verordnung. — In: Recht der Internationalen Wirtschaft. vol. 257, No. 5, 2008, р. 261; Von Hein, J. Europäisches Internationales Deliktsrecht nach der Rom II-Verordnung. — Zeitschrift für Europäisches Privatrecht. 2009, р. 22.

( 37 ) Pazdan, M. Autonomia woli w prawie prywatnym międzynarodowym — aktualne tendencje. In: Europeizacja prawa prywatnego. vol. II, ed. M. Pazdan, W. Popiołek, E. Rott-Pietrzyk, M. Szpunar. Warszawa, Wolters Kluwer business 2008, р. 144.

( 38 ) Piroddi, P. International Subcontracting in EC Private International Law. — Yearbook of Private International Law,vol. 7, 2005, р. 307.

( 39 ) Полската доктрина понякога си служи с понятието „материалноправно определяне на правото“. Предлага се обаче заменянето му с израза „материалноправно определяне на правната уредба“, като се обръща внимание на това, че страните могат да посочат не само действащото в дадена държава право, а и друг набор от норми, които не се отличават с тази особеност. Pazdan, M. Materialnoprawne wskazanie a kolizyjnoprawny wybór prawa.Problemy Prawne Handlu Zagranicznego,vol. 18, 1995, р. 107.

( 40 ) Rigaux, F. Les situations juridiques individuelles dans un système de relativité générale: cours générale de droit international privé. — In: Recueil des Cours de l’Académie de la Haye. vol. 213, 1989, р. 192.

( 41 ) Pazdan, M. Materialnoprawne wskazanie a kolizyjnoprawny wybór prawa. — In:Problemy Prawne Handlu Zagranicznego.vol. 18, 1995, р. 107.

( 42 ) Възприемането на това разрешение между другото е било продиктувано от опасението, че при избора на набор от недържавни правила би било възможно да се избегнат последиците от прилагане на действащите в дадена държава императивни правни норми. Вж. Heiss, H. Party Autonomy. — In: Rome I Regulation:The Law Applicable to Contractual Obligations in Europe. (ed.) F. Ferrari, S. Leible, Munich, Sellier European Law Publisher 2009, с. 11. Сходна функция изпълнява член 3, параграф 3 от Регламент „Рим I“, който не допуска избягването на разпоредбите на ius cogens, произтичащи от правната уредба, приложима при обичайния ход на нещата.

( 43 ) Garcimartín Alférez, F. J. The Rome I Regulation: Much ado about nothing?. — The European Legal Forum,No. 2, 2008, р. 64; Ragno, F. Article 3. In: Rome I Regulation: Pocket Commentary, (ed.) F. Ferrari, S. Leible, Munich, Sellier European Law Publisher 2015, р. 113, 114.

( 44 ) Вж. точки 128—134 от настоящото заключение.