ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 3 май 2017 година ( 1 )

Дело C‑231/16

Merck KGaA

срещу

Merck & Co. Inc.,

Merck Sharp & Dohme Corp,

MSD Sharp & Dohme GmbH

(Преюдициално запитване, отправено от Landgericht Hamburg (Регионален съд Хамбург, Германия)

„Преюдициално запитване — Марка на Европейския съюз — Регламент (ЕО) № 207/2009 — Висящност на спора — Член 109, параграф 1 — Едновременно предявени искове въз основа на марка на Европейския съюз и на национална марка — Понятие „едни и същи страни“ — Икономически свързани дружества, използващи една и съща марка — Понятие „на едно и също основание“ — Използване на името „Merck“ в уебсайтове и интернет платформи — Иск, основан на национална марка, последван от иск, основан на марка на Европейския съюз — Частична некомпетентност на юрисдикцията, сезирана втора, по отношение на част от територията на Съюза“

Въведение

1. Преюдициалното запитване по настоящото дело предоставя за първи път възможност на Съда да тълкува правилото относно висящността на спора, предвидено в член 109, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 207/2009 ( 2 ), приложимо в случай на едновременно предявени искове, основани на марки на Европейския съюз и на национални марки.

2. Това запитване, което представлява само един епизод от съдебната битка между две световноизвестни предприятия за използването на името „Merck“, е отправено в рамките на иск за нарушение на правото върху марка, предявен от дружеството Merck KGaA пред германски съд, сезиран в качеството му на Съд за марките на Европейския съюз.

3. Целта на дружеството жалбоподател е да забрани на останалите трима ответници в главното производство — Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme Corp и MSD Sharp & Dohme GmbH — да използват думата „Merck“, защитена от марката на Европейския съюз, на достъпни на територията на Европейския съюз уебсайтове, както и на онлайн платформите Facebook, Twitter и Youtube.

4. В момента на предявяването на иск пред германската юрисдикция между същите тези дружества, с изключение на едно от дружествата ответници, има вече висящо производство пред юрисдикция в Обединеното кралство. Този паралелен иск има за цел по-специално да се установи нарушение на правото върху марка поради използване в интернет на думата „Merck“, включена в националните марки.

5. Същността на проблема в рамките на настоящото запитване се състои в тълкуването на условията на прилагане на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 в случай, в който първата сезирана юрисдикция следва да разреши въз основа на националните марки спора за установяване на нарушение на правото върху марка на територията на държава членка, докато втората сезирана юрисдикция е Съд за марките на Европейския съюз, който е компетентен на територията на целия Съюз.

Правна уредба

6. Член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 предвижда: „Когато исковете за нарушение са заведени на едно и също основание между същите страни пред юрисдикциите на различни държави членки, сезирани едната въз основа на марка [на Европейския съюз], а другата въз основа на национална марка: a) юрисдикцията, сезирана втора, трябва служебно да се откаже от компетентност в полза на първата сезирана юрисдикция, когато въпросните марки са идентични и валидни за идентични стоки или услуги. Юрисдикцията, която би трябвало да се откаже от компетентност, може да спре производството, ако компетентността на другата юрисдикция бъде оспорена; б) юрисдикцията, сезирана втора, може да спре производството, когато въпросните марки са идентични и валидни за сходни стоки или услуги, както и когато съответните марки са сходни и валидни за идентични или сходни стоки или услуги“.

Спорът в главното производство

7. Жалбоподателят в главното производство е дружество, начело на германската група Merck, което упражнява дейността си във фармацевтично-химическия сектор; създадено е през XVII век.

8. Ответниците в главното производство, които са две американски дружества и германското дъщерно дружество на едното от тях, принадлежат към групата Merck & Co (Merck Sharp & Dohme), което е едно от най-големите фармацевтични предприятия в света. В исторически план тази група е създадена от бившето американско дъщерно дружество на германската група Merck. От 1919 г. двете групи са напълно разграничени в икономически план.

9. В резултат на това разделяне се сключват множество договори за съвместно съществуване между германската и американската група по отношение на използването на марки, които защитават името „Merck“. Едно от тях е споразумението от 1 януари 1970 г., сключено между жалбоподателя в главното производство и Merck & Co.

10. Жалбоподателят в главното производство е титуляр на множество защитаващи това име марки, сред които по-специално са защитените национални марки в Обединеното кралство и словната марка на Европейския съюз „Merck“, регистрирана за стоки от класове 5, 9, 16 и услуги от клас 42 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г.

11. Ответниците в главното производство поддържат редица уебсайтове, които използват името „Мerck“. В рамките на дейността на тези уебсайтове разпространението на информацията не е била геотаргетирана, така че съдържанието им, представено по идентичен начин, е достъпно в целия свят и следователно и в целия Съюз. Ответниците в главното производство са представени и под друга форма в интернет, по-специално чрез онлайн платформите Facebook, Twitter и YouTube.

12. На 8 март 2013 г. жалбоподателят в главното производство предявява пред High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division (Висш съд (Англия и Уелс), търговско отделение, Обединено кралство) иск по-специално срещу първите двама ответници в главното производство, както и срещу други три дружества от същата група. Този иск се отнася, от една страна, до нарушение на споразумението от 1 януари 1970 г., и от друга страна, до нарушаване на правата върху защитените в Обединеното кралство национални марки и международни марки, в които ответниците в главното производство са използвали наименованието „Merck“ в интернет.

13. На 11 март 2013 г. жалбоподателят в главното производство предявява и пред запитващата юрисдикция Landgericht Hamburg (Регионален съд Хамбург, Германия) иск за нарушение, основан на марката на Европейския съюз „Merck“ срещу ответниците в главното производство поради използването на името „Merck“ в уебсайтовете им, както и в платформите Facebook, Twitter и Youtube.

14. С писмени становища от 11 ноември 2014 г. и от 12 март, 10 септември и 22 декември 2015 г. жалбоподателят в главното производство оттегля иска си в частта относно територията на Обединеното кралство. Ответниците в главното производство възразяват срещу това оттегляне на иска.

15. Ответниците в главното производство считат, че висящият пред запитващата юрисдикция иск е недопустим с оглед на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, поне доколкото същият се отнася до основанието, изведено от нарушение на марката на Европейския съюз на жалбоподателя в главното производство на територията на целия Съюз. Частичното оттегляне на иска от страна на жалбоподателя в главното производство било без значение в това отношение.

16. От своя страна жалбоподателят в главното производство поддържа, че доколкото във второто производство той посочва предоставените му от марката на Европейския съюз права, които са валидни за целия Съюз, член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 не е приложим и че във всеки случай тази разпоредба вече не е приложима поради оттеглянето на иска в частта относно територията на Обединеното кралство.

17. Запитващата юрисдикция изразява съмнения по отношение на тълкуването на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 с оглед на обстоятелствата в разглеждания случай. Тя е склонна да приеме, че въпросните две производства съвпадат и че текстът на тази разпоредба не позволява обявяване на частична некомпетентност, ограничена само до една държава членка. Освен това тя иска да се установи дали следва да се избере приложението на разпоредбата на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 или на параграф 1, буква б) от този член, като подчертава, че предявената пред нея марка на Европейския съюз се отнася до по-широк списък със стоки и услуги от този на националната марка, предявена пред юрисдикцията на Обединеното кралство.

Преюдициалните въпроси и производството пред Съда

18. При тези обстоятелства Landgericht Hamburg (Регионален съд Хамбург) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Следва ли понятието „на едно и също основание“ в член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че поддържането и използването на достъпни по идентичен начин в целия свят и следователно в рамките на Съюза уебсайтове с едно и също име на домейн, поради която причина между същите страни са предявени искове за нарушение пред юрисдикциите на различни държави членки, сезирани, едната въз основа на марка на Европейския съюз, а другата — въз основа на национална марка, отговаря на този елемент от фактическия състав? 2) Следва ли понятието „на едно и също основание“ в член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че поддържането и използването на съдържание в интернет под имена на домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“, достъпно в съответните домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“ по идентичен начин в целия свят, и следователно и в Съюза, чрез едно и също потребителско име, поради която причина между същите страни са предявени искове за нарушение пред юрисдикциите на различни държави членки, сезирани, едната въз основа на марка на Европейския съюз, а другата — въз основа на национална марка, отговаря на този елемент от фактическия състав? 3) Следва ли член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че доколкото е налице двойна идентичност, „юрисдикцията [на държава членка], сезирана втора“ — с „иск за нарушение“ поради нарушаването на право върху марка на Европейския съюз чрез поддържането на достъпни по идентичен начин в целия свят и следователно в рамките на Съюза уебсайтове с едно и също име на домейн, пред която юрисдикция в съответствие с член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 се претендира наличието на нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка — трябва да се откаже от компетентност съгласно член 109, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 само за територията на тази друга държава членка, в която юрисдикция е сезирана „първа“ за нарушение на право върху национална марка — която е идентична и валидна за идентични стоки като марката на Европейския съюз, на която се прави позоваване пред „юрисдикцията, сезирана втора“ — чрез поддържането и използването на достъпни по идентичен начин в целия свят и следователно в рамките на Съюза уебсайтове с едно и също име на домейн, или доколкото е налице двойна идентичност, в този случай „юрисдикцията, сезирана втора“, трябва да се откаже от компетентност по отношение на всички предявени пред нея искания съгласно член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка, и по този начин да се откаже от компетентност и за предявените искания относно цялата територия на Съюза? 4) Следва ли член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че доколкото е налице двойна идентичност, „юрисдикцията [на държава членка], сезирана втора“ — с „иск за нарушение“ поради нарушаването на право върху марка на Европейския съюз чрез поддържането и използването на съдържание в интернет под имена на домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“, достъпно в съответните домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“ по идентичен начин чрез едно и също потребителско име в целия свят и следователно и в рамките на Съюза, пред която юрисдикция в съответствие с член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] се претендира наличието на нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка — трябва да се откаже от компетентност съгласно член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] само за територията на тази друга държава членка, в която юрисдикция е сезирана „първа“ за нарушение на право върху национална марка — която е идентична и валидна за идентични стоки като марката на Европейския съюз, на която е направено позоваване пред „юрисдикцията, сезирана втора“ — чрез поддържането и използването на съдържание в интернет под имена на домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“, достъпно в съответните домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“ по идентичен начин чрез едно и също потребителско име в целия свят и следователно и в рамките на Съюза, или доколкото е налице двойна идентичност, в този случай „юрисдикцията, сезирана втора“, трябва да се откаже от компетентност по отношение на всички предявени пред нея искания съгласно член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 във връзка с нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка, и по този начин да се откаже от компетентност и за предявените искания относно цялата територия на Съюза? 5) Следва ли член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че оттеглянето на иск за нарушение на марка на Европейския съюз — чрез поддържането и използването на достъпни по идентичен начин в целия свят и следователно в рамките на Европейския съюз уебсайтове с едно и също име на домейн, предявен пред „юрисдикцията [на държава членка], сезирана втора“, пред която съгласно член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 първо се твърдят нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка, което оттегляне се отнася до територията на тази друга държава членка, в която юрисдикция е била сезирана „първа“ за нарушение на право върху национална марка — която е идентична и валидна за идентични стоки като марката на Европейския съюз, на която се прави позоваване пред „юрисдикцията, сезирана втора“ — чрез поддържането и използването на достъпни по идентичен начин в целия свят и следователно в рамките на Съюза уебсайтове с едно и също име на домейн — е пречка за отказ от компетентност на „юрисдикцията, сезирана втора“ по член 109, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009, доколкото е налице двойна идентичност? 6) Следва ли член 109, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 да се тълкува в смисъл, че оттеглянето на иск за нарушение на марка на Европейския съюз — чрез поддържането и използването на съдържание в интернет под имена на домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“, достъпно в съответните домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“ по идентичен начин чрез едно и също потребителско име в целия свят и следователно и в рамките на Съюза — предявен пред „юрисдикция [на държава членка], сезирана втора“, пред която съгласно член 97, параграф 2 и член 98, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 първо се твърдят нарушения, извършени или за които съществува опасност да бъдат извършени на територията на която и да е държава членка, което оттегляне се отнася до територията на тази друга държава членка, в която юрисдикция е била сезирана „първа“ за нарушение на национална марка, която е идентична и валидна за идентични стоки както марката на Европейския съюз, на която се прави позоваване пред „юрисдикцията, сезирана втора“ — чрез поддържането и използването на съдържание в интернет под имена на домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“, достъпно в съответните домейни „facebook.com“ и/или „youtube.com“ и/или „twitter.com“ по идентичен начин чрез едно и също потребителско име в целия свят и следователно и в рамките на Съюза, е пречка за отказ от компетентност на „юрисдикцията, сезирана втора“ по член 109, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009, доколкото е налице двойна идентичност? 7) Следва ли член 109, параграф 1, буква а) от [Регламент № 207/2009] да се тълкува в смисъл, че при наличие на идентичност на марките от формулировката „когато въпросните марки са идентични и валидни за идентични стоки или услуги“ следва, че „юрисдикцията, сезирана втора“ не е компетентна само доколкото марката на Европейския съюз и съответната национална марка са регистрирани за едни и същи стоки и/или услуги или „юрисдикцията, сезирана втора“ изцяло не е компетентна дори ако марката на Европейския съюз, на която се прави позоваване пред този съд, се отнася и за други — незащитени от другата, национална марка — стоки и/или услуги, при които може да има идентичност или сходство на оспорваните действия?“.

19. Преюдициалното запитване е постъпило в секретариата на Съда на 25 април 2016 г. Писмени становища представят страните в главното производство и Европейската комисия. Страните в главното производство и Комисията се явяват в съдебното заседание на 15 февруари 2017 г.

Анализ

Предварителни бележки

20. Преюдициалното запитване по настоящото дело дава повод на Съда да разгледа множество нови аспекти на правилото относно висящността на спора, приложимо в правото на марките на Европейския съюз, предвидено в член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009.

21. На първо място, както е видно от писменото становище на Комисията и от пренията между страните в съдебното заседание, описаните факти в преюдициалното запитване разкриват съмнение относно условието, свързано с идентичността на страните. Всъщност искът пред запитващата юрисдикция е предявен срещу германското дъщерно дружество на американската група, което не участва в първото производство. Считам, че следва да се разгледа този въпрос, въпреки че не е повдигнат в преюдициалните въпроси, за да се информира запитващата юрисдикция относно всички релевантни аспекти на член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009.

22. На второ място, ще анализирам основния проблем на настоящото дело, който се отнася до тълкуването на условието за идентичността на исковете по смисъла на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009. Този анализ ще включва и въпроса за задължението на втората сезирана юрисдикция да се откаже частично от компетентност по отношение на част от територията на Съюза (от първи до четвърти преюдициален въпрос).

23. На трето място, независимо от това че отговорите на предходните въпроси би трябвало да дадат възможност на запитващата юрисдикция да разреши въпроса, свързан с възражението за висящност на спора, ще разгледам при условията на евентуалност другите два аспекта на преюдициалното запитване. Те се отнасят, от една страна, до вземането под внимание на частичното оттегляне на иска с цел преценка на положението на висящност на спора (пети и шести преюдициален въпрос), и от друга страна, до разграничението между букви a) и б) на член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 (седми преюдициален въпрос).

Правилото относно висящността на спора, което се съдържа в член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009

24. Член 94, параграф 1 от Регламент № 207/2009 препраща като цяло към разпоредбите на Регламент (ЕО) № 44/2001 ( 3 ).

25. Това препращане се осъществява, при условие че са спазени специфични правила. Член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 предвижда такова специфично правило по отношение на висящност на спора по едновременно предявени граждански искове въз основа на марки на Европейския съюз и на национални марки.

26. Това правило се оправдава със съвместното съществуване на марката на Европейския съюз с националните марки, което представлява характерна особеност на системата за защита на марките в Съюза.

27. Целта на предвиденото правило в член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 съвпада по същество с тази на правилата относно висящността на спора, предвидени в член 27 от Регламента Брюксел I ( 4 ). С това се цели да се избегнат противоречиви съдебни решения, постановени в резултат на едновременни искове, които включват същите страни и имат един и същ предмет и едно и също правно основание ( 5 ).

28. Член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 урежда обаче проблема с висящността на спора в много ограничен контекст, по-специално на два едновременно предявени иска за нарушение, единият от които е предявен въз основа на марка на Европейския съюз, а другият — въз основа на идентична национална марка.

29. Следователно по отношение на правната уредба, която се ръководи пряко от съдържащите се в Брюкселската конвенция ( 6 ) правила относно висящността на спора, възпроизведени впоследствие в Регламента Брюксел I, свързаната с тълкуването на тези правила практика на Съда запазва своя интерес ( 7 ).

30. Това съображение се подкрепя от факта, че Регламент № 207/2009 не се отнася до всички положения на висящност на спора, които включват марка на Европейския съюз. Предявените пред юрисдикциите на различни държави членки едновременни искове въз основа на една и съща марка на Европейския съюз попадат в обхвата на правилата относно висящността на спора, предвидени в Регламент Брюксел I (или за исковете, предявени, считано от 10 януари 2015 г. — Регламент № 1215/2012) ( 8 ).

31. Следователно понятието за висящност на спора, залегнало в член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009, следва непременно да бъде същото като предвиденото в член 27, параграф 1 от Регламент Брюксел I.

32. Използваните в член 27 от Регламент Брюксел I понятия, за да се определи положение на висящност на спора, са независими от съществувалите преди това аналогични понятия в националното право ( 9 ).

33. Съдът е тълкувал понятието за висящност на спора, като е задал проверка, включваща три елемента: идентичност на страните, идентичност на правното основание и идентичност на предмета на делата. В това отношение Съдът се е позовал на разпоредбите на член 21 от Брюкселската конвенция в текста ѝ на френски език, както и на текстовете на други езици, без да държи сметка за това, че в текста на немски и английски език не се прави разграничение между понятията „предмет“ и „правно основание“ на делата ( 10 ).

34. Тълкуването на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 създава сходен езиков проблем. Всъщност в текста на английски език на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 се използва същият израз като използвания в член 27, параграф 1 от Регламент Брюксел I ( 11 ), докато в текста на френски и немски език на тези две разпоредби се използват различни думи ( 12 ).

35. Доколкото обаче явно става въпрос за правило, основано на правилата относно висящност на спора, формулирани в контекста на Брюкселската конвенция, според мен следва да не се държи сметка за тази езикова разлика. При тълкуването на член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 следва да се изходи от хипотезата, че тази разпоредба се основава на същото понятие за висящност на спора, на което се основава и член 27, параграф 1 от Регламент Брюксел I, включвайки проверката на трите елемента, свързани с идентичността на страните, на основанието и на предмета на делата ( 13 ).

36. Разликата между правилата относно висящността на спора на посочения член 109 и тези на Регламент Брюксел I произтича от факта, че в първия случай условието, свързано с идентичността на делата, е изпълнено независимо от формално различните им правни основания — единият от които е предявен въз основа на марка на Европейския съюз, а другият се основава на национална марка — когато разглежданите марки са идентични и валидни за същите стоки или услуги.

По идентичността на страните

37. От преюдициалното запитване е видно, че образуваното второ производство по настоящото дело включва ответник, който не участва в първото производство, по-специално немското дъщерно дружество на групата, учредена от първите двама ответници в главното производство.

38. В тази връзка следва да се провери дали двата иска са предявени между същите страни.

39. Всъщност, когато страните по едновременни производства съвпадат само частично, втората сезирана юрисдикция е длъжна да се откаже от компетентност само ако страните по две производства са едни и същи, така че производството да може да продължи между останалите страни ( 14 ).

40. Идентичността на страните предполага по принцип, че става въпрос за едни и същи лица.

41. При някои извънредни хипотези обаче това условие може да бъде изпълнено дори страните по едновременните производства да са различни лица.

42. Всъщност Съдът е приел, че не може да бъде изключена възможността интересите на съответните лица да са в такава степен еднакви и неотделими по отношение на предмета на двата спора, че тези страни да трябва да се разглеждат като една и съща страна при прилагането на правилата относно висящността на спора ( 15 ).

43. Считам, че такава извънредна хипотеза е налице в случая на два едновременни иска за установяване на нарушение, както в разглеждания случай, които включват използването на един и същ знак от икономически свързани дружества.

44. Всъщност в рамките на група от дружества контролът на правата на интелектуална собственост, включително и на правата върху марките, трябва да бъде възложен на едно от юридическите лица, което обикновено е дружеството, което ръководи групата, независимо от това че в практиката знаците могат да бъдат използвани в еднаква степен от всички дружества от групата.

45. При тези обстоятелства интересите на разглежданите дружества, независимо от това че става въпрос за различни лица, се характеризират с такова единство, че посочените дружества могат да бъдат разглеждани като една и съща страна от гледна точка на целта да се избегнат противоречиви съдебни решения по отношение на марките ( 16 ).

46. Следователно считам, че при обстоятелства като тези в случая по делото два едновременни иска за нарушение, един от които е предявен срещу дружество майка, а другият — срещу същото това дружество и неговото дъщерно дружество, трябва да бъдат разглеждани като предявени от едни и същи страни, когато предметът на тези искове е използването на един и същ знак от икономически свързани дружества. Разбира се, прилагането на тези съображения в спора по главното производство е от компетентността на националния съд.

По идентичността на исковете за нарушение

47. Както вече отбелязах, член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 се основава на същото понятие за висящност на спора като предвиденото в член 27, параграф 1 от Регламент Брюксел I.

48. От съдебната практика относно последния регламент е видно, че исковете, които попадат в обхвата на правилото относно висящността на спора, трябва да имат едно и също „основание“, по-специално едно и също фактическо и правно основание ( 17 ) и един и същ „предмет“, тоест да преследват една и съща цел ( 18 ).

49. Следователно исковете не трябва да бъдат „идентични“ в буквалния смисъл на думата, а трябва да съвпадат от гледна точка на тяхното основание и техния предмет ( 19 ).

50. Според мен член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 се основава на същите елементи, доколкото предвижда, че се прилага по отношение на искове за нарушение, заведени на едно и също основание и въз основа на идентични национални марки и марки на Европейския съюз.

51. Що се отнася до основанието на исковете в случая по делото от преюдициалното запитване е видно, че двата иска имат правни основания, които са приравнени от гледна точка на правилото относно висящността на спора, предвидено в член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, по-специално изключителните права, които произтичат от идентични национални марки и марка на Европейския съюз.

52. Освен това двете производства включват фактически елементи, които съвпадат по някакъв начин, доколкото се отнасят до използването на знака „Merck“ в едни и същи уебсайтове.

53. Характерните за настоящия спор тълкувателни трудности се отнасят до териториалния аспект на тези искове.

54. Всъщност, макар и двата иска да имат за цел да се забрани използването на един и същ знак, обхватът на установеното нарушение в двата иска, както и териториалните последици от забраните, се припокриват само частично.

55. Следователно при обстоятелствата в разглеждания случай компетентността на сезираната с първия иск юрисдикция, предявен въз основа на национална марка, се ограничава на територията на Обединеното кралство, докато вторият иск е предявен пред съда за марките на Европейския съюз по силата на член 97, параграфи 1—4 от Регламент № 207/2009, като този съд е компетентен да провери съществуването на основание за нарушение на територията на всяка държава членка и да приеме забрана, обхващаща територията на целия Съюз.

56. Какво е отражението на тази разлика върху преценката на идентичността на основанието и на предмета на двата иска?

57. Мненията на страните са разделени по този въпрос. Жалбоподателят в главното производство счита, че разликата в териториалния обхват на двата иска изключва възможността да се заключи, че са идентични. Ответниците в главното производство поддържат обаче, че разглежданото положение се отнася до два идентични иска от гледна точка на приложението на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009.

58. Комисията от своя страна посочва, че условието, свързано с идентичността на „основанието“, трябва да се отнася до нарушение на правата върху едни и същи марки на територията на едни и същи държави членки. Според нея понятието „едно и също основание“ трябва да бъде разбирано в контекста на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 като отнасящо се до два иска, с които се предявява не само нарушението на идентични марки, но и една и съща територия.

59. Отбелязвам, че повдигнатият въпрос с настоящия спор се отнася до проблематика, която води до сблъсък на две позиции в доктрината.

60. Съгласно първата позиция член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 е пречка за втори иск за нарушение по отношение на идентична марка независимо от териториалните аспекти на двата иска. С други думи, тази разпоредба изисква втората сезирана юрисдикция въз основа на марка на Европейския съюз да се откаже от компетентност дори при условие че първият иск е основан на националната марка и се отнася за нарушение, ограничено на територията на съответната държава членка ( 20 ).

61. Съгласно втората позиция два акта на нарушение, които са предмет на едновременни искове, предявени въз основа на национална марка, от една страна, и на марка на Европейския съюз, от друга страна, са идентични само ако фактите се отнасят до една и съща територия. Съдът за марките на Европейския съюз не е длъжен да се откаже от компетентност, доколкото териториалният обхват на спора, за който е сезиран, е по-широк от този на спора пред сезираната първа национална юрисдикция ( 21 ). Същото съмнение относно двата начина на тълкуване на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 се отразява и в някои съдебни решения на национално равнище ( 22 ).

62. Защитниците на тези две позиции се обединяват по въпроса за проблематичната формулировка на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009. При разширителното ѝ тълкуване се установява пропуск в съдебната защита на титуляря на марка на Европейския съюз. Той е лишен от възможността да предяви иск с цел защита на правата си на европейско равнище поради съществуването на едновременно предявен иск въз основа на национална марка, висящ пред юрисдикция, която е компетентна да се произнесе относно ограничено на територията на само една държава членка нарушение ( 23 ).

63. Според мен, за да се разсее това тълкувателно съмнение, следва да се позовем на структурата на съответната разпоредба.

64. Преследваната цел с член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009 произтича от съчетаването между два принципа, а именно, от една страна, единният характер на марката на Европейския съюз, и от друга, съвместното съществуване на тази марка с националните марки, водещо до необходимостта да се избягват противоречиви съдебни решения.

65. Връзката между тези принципи произтича от описаните цели в съображения 16 и 17 от Регламент № 207/2009. Съгласно тези съображения решенията относно валидността и нарушението на марките на Европейския съюз трябва да имат действие в целия Съюз. Освен това следва да се избягват противоречиви съдебни решения, постановени в резултат на искове, които са предявени за същите факти въз основа на марка на Европейския съюз и на паралелни национални марки ( 24 ).

66. Съчетаването обаче между тези две цели би било застрашено, ако член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 трябва да се тълкува разширително в смисъл, че би възпрепятствало титуляря на марка на Европейския съюз да се позове на паневропейското действие на такава марка поради съществуването на едновременен иск, предявен въз основа на национална марка и отнасящ се до нарушение на по-ограничена територия. Вярно е, че такова тълкуване би допринесло за насърчаване на целта за избягване на противоречиви съдебни решения, но би застрашило целта да се гарантира, че решенията относно нарушение на марка на Европейския съюз ще имат действие в целия Съюз.

67. Обратно равновесието между тези две цели може да бъде напълно осигурено, тълкувайки член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 като приложим само към едновременни искове, чиито териториални аспекти съвпадат. Всъщност такова тълкуване гарантира, от една страна, че титулярят на марка на Европейския съюз ще може да защити правата си на европейско равнище, и то при наличието на едновременен иск, предявен въз основа на национална марка. От друга страна, позволява също така да се избягват противоречиви съдебни решения, доколкото териториалните компетентности на паралелно сезираните юрисдикции въз основа на национални марки и на марка на Европейския съюз могат да бъдат ясно разграничени.

68. Следователно считам, че при хипотезата, в която първият иск е предявен въз основа на национална марка относно нарушението на територията на съответната държава членка и вторият — въз основа на марка на Европейския съюз относно нарушението в тази държава членка, но и в други части от територията на Европейския съюз, тези два иска съвпадат само частично, що се отнася до нарушението на територията, на която тази национална марка е защитена.

69. Струва ми се, че това съображение се подкрепя от по-общия подход, залегнал в основата на приложението на член 27 от Регламент Брюксел I.

70. В контекста на член 27 от този регламент идентичността на основанието и на предмета трябва да бъде разгледана по-специално в светлината на потенциалното действие на предстоящото решение на първата сезирана юрисдикция. Така следва да се постави въпросът дали ответникът в първото производство все още има какво да спечели във второто, след като е спечелил или загубил делото в първото ( 25 ).

71. Следователно отказът от компетентност поради висящност на спора е подходящо само при условие че потенциалното действие на съдебните решения в двете производства се припокрива. При условие че този принцип е валиден за член 27 от Регламент Брюксел I, той трябва да е валиден и за член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 ( 26 ).

72. При хипотезата обаче, при която — както в случая по делото — първата сезирана юрисдикция се произнася относно нарушението на национална марка, спечелването на делото в рамките на първия спор няма да предостави на титуляря на марката на Европейския съюз толкова широка защита, колкото исканата във второто производство въз основа на марка на Европейския съюз.

73. Вярно е, че член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 има за цел и да се избягва положение, в което титулярят на паралелни марки — марка на Европейския съюз и идентична национална марка — би могъл да сезира две юрисдикции в различни държави членки въз основа на едно и също нарушение.

74. Отбелязвам обаче, че такава злоупотреба с производствата не може да бъде допусната. По-специално не може да бъде изключено, че може да се наложи обективно титулярят на паралелни марки да предяви правата си в две едновременни производства. Такъв изглежда е случаят по делото, доколкото нарушението, отнасящо се до територията на Обединеното кралство трябва да бъде разгледано заедно със спора, свързан с договор, в основата на който е споразумението за съвместно съществуване от 1 януари 1970 г.

75. Накрая предлаганото от мен тълкуване изглежда се подкрепя от още по-фундаментални съображения, основаващи се на принципа за ефективна съдебна защита, установен с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

76. В това отношение осъзнавам факта, че позоваването на Хартата на основните права не може по принцип да доведе до промяна в обхвата на правилата относно висящността на спора или на правилата за определяне на компетентната юрисдикция по принцип ( 27 ). Според мен обаче, когато една разпоредба може да има два възможни прочита, следва да се избере този, който позволява да се гарантира решението, ръководено от принципа за ефективна съдебна защита. Ако обаче член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 трябва да бъде тълкуван в смисъл, че изисква от Съда за марките на Европейския съюз да се откаже от компетентност в случай на едновременен иск пред юрисдикция, която има по-ограничена териториална компетентност, съдебната защита на правата на титуляря на марка на Европейския съюз би могла да бъде нарушена.

77. Поради всички тези причини считам, че член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 трябва да бъде тълкуван в смисъл, че предметът и основанието на двата иска за установяване на нарушение, първият от които е предявен въз основа на национална марка и се отнася до нарушение на територията на държава членка, а вторият е предявен въз основа на марка на Европейския съюз и се отнася до нарушение на територията на целия Съюз, съвпадат само частично по отношение на територията на държавата членка, на която тази национална марка е защитена.

По частичното оттегляне на иска, ограничено до една част от територията на Съюза

78. Какво е задължението на сезираната втора юрисдикция по силата на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 в случай, в който исковете за нарушение съвпадат само частично?

79. По принцип в случай на частично припокриване на две производства втората сезирана юрисдикция е длъжна да се откаже от компетентност само когато това се окаже необходимо, за да се избегне това съвпадение ( 28 ).

80. Това предполага, разбира се, че такъв частичен отказ от компетентност е възможен в зависимост от естеството на второто производство.

81. В това отношение отбелязвам, че Съдът вече е установил принципите, позволяващи на Съда за марките на Европейския съюз да ограничи по изключение териториалното действие на едно съдебно решение по дело за нарушение в два случая, а именно първо, в случай, в който жалбоподателят е ограничил териториалния обхват на своя иск в рамките на упражняване на свободното си право да определи обхвата на иска, и второ, в случай, в който Съдът за марките на Европейския съюз заключава въз основа на елементи, които по принцип трябва да му бъдат предоставени от ответника, че използването на даден знак не създава никаква вероятност от объркване с марката на Европейския съюз на точно определена част от територията на Съюза ( 29 ).

82. Струва ми се подходящо да добавим трета хипотеза на ограничение на териториалния обхват на съдебното решение, постановено по иск за нарушение на марка на Европейския съюз. Тя се отнася до случая, в който Съдът за марките на Европейския съюз, сезиран втори, трябва да се откаже частично от компетентност, за да определи обхвата на едновременно предявени искове въз основа на национални марки и на марки на Европейския съюз.

83. Освен това считам, че отговорността за определянето на териториалната му компетентност, за да се избегне положение на висящност на спора, се носи не от страните по споровете, а от втория сезиран съд.

84. Това съображение е видно както от ролята на дадена юрисдикция относно определянето на териториалната си компетентност, така и от механизма на правилата относно висящността на спора, които предвиждат спиране на производството, след което отказ от компетентност като последица от положението на висящност на спора. Произтича също така и от формулировката на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009, който изисква втората сезирана юрисдикция да се обяви за некомпетентна, включително служебно.

85. С оглед на предходното считам, че член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 следва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата, при която едновременните искове, предявени въз основа на национална марка и на марка на Европейския съюз, съвпадат частично по отношение на територията, на която националната марка е защитена, Съдът за марките на Европейския съюз, когато е сезиран втори, трябва да се откаже от компетентност дори служебно относно частта на иска, която се отнася до територията, за която исковете съвпадат.

При условията на евентуалност по последиците от частичното оттегляне на иска

86. С оглед на предходния анализ не е необходимо да отговарям на петия, шестия и седмия преюдициален въпрос. Ще ги разгледам накратко при условията на евентуалност, в случай че Съдът счете, че е полезно да отговори на тях.

87. С петия и шестия въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска да се установи по същество дали частично оттегляне на иска на жалбоподателя в главното производство относно нарушението на територията на Обединеното кралство може да бъде взето под внимание за целите на прилагането на член 109, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.

88. Като начало отбелязвам, че ответниците в главното производство посочват, че разглежданото оттегляне на иска не е ефективно с оглед на националните процесуални правила, съгласно които оттеглянето на иска следва да е направено преди съдебното заседание, за да има едностранно действие. Това обаче е въпрос от националното процесуално право, който не е от компетентността на Съда. Следователно ще се огранича до разглеждане на действието на оттеглянето на иска от гледна точка на член 109, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.

89. В това отношение жалбоподателят в главното производство поддържа, че оттеглянето на иска в случая по делото премахва припокриването между двете производства, така че вече не съществува положение на висящност на спора. Ответниците в главното производство поддържат от своя страна, че положението на висящност на спора трябва да бъде преценено в началото на производството, така че оттегляне на иска по време на производството не може да бъде взето под внимание.

90. Доколкото знам, Съдът все още не е имал възможност да се произнесе относно последиците от оттегляне на иск върху приложението на правилата относно висящността на спора ( 30 ).

91. Вярно е, че доколкото правилата относно висящността на спора се отнасят до компетентността на сезираната юрисдикция, решението в това отношение трябва да бъде взето по принцип, позовавайки се на положението в момента на предявяване на иска.

92. Това съображение трябва обаче да бъде съвместено с целта на разглежданите правила, които са насочени към избягване на противоречиви съдебни решения. Според мен, когато вследствие на настъпилия по време на производството инцидент вече не съществува вероятност от противоречие, следва същият да се вземе под внимание за целите на приложението на правилата относно висящността на спора ( 31 ).

93. Следователно считам, че когато предвид валидно извършено частично оттегляне на иск в рамките на второто производство едновременно предявените искове за нарушение не могат да бъдат вече разглеждани като идентични, следва същото да се вземе под внимание за целите на приложението на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009.

При условията на евентуалност по идентичността на стоките и услугите

94. Със седмия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се разграничат хипотезите, предвидени от член 109, параграф 1, букви a) и б) от Регламент № 207/2009.

95. Въпреки че релевантността на този аспект не е ясно изразена в преюдициалното запитване, доводите на страните в главното производство разкриват спор относно въпроса дали член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 се прилага, когато предявената марка на Европейския съюз пред юрисдикцията, сезирана втора, е била регистрирана и за допълнителни стоки и услуги спрямо предявената в първото производство национална марка.

96. В това отношение, както правилно отбелязва Комисията, изглежда е целесъобразно да се установи за целите на приложението на член 109, параграф 1, буква a) от Регламент № 207/2009 дали исковете пред двете юрисдикции предявяват нарушение съответно на национална марка и на марка на Европейския съюз относно същите стоки или услуги. Ако нарушението във връзка с допълнителните стоки или услуги е предявено само пред юрисдикцията, сезирана втора, основанието на двата иска съвпада само частично, така че трябва да се разгледа възможността за частичен отказ от компетентност.

97. Както вече отбелязах обаче, този аспект не е релевантен, ако Съдът следва предложенията ми за отговор на първите четири преюдициални въпроса.

Заключение

98. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените от Landgericht Hamburg (Регионален съд Хамбург, Германия) преюдициални въпроси: „Член 109, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че когато два иска за нарушение са предявени пред юрисдикциите на различни държави членки, като първият е предявен въз основа на национална марка и се отнася до нарушението на територията на държава членка, а вторият е предявен въз основа на марка на Европейския съюз и се отнася до нарушението на територията на целия Съюз, тези два иска съвпадат само частично, доколкото се отнасят до територията на тази държава членка. Когато Съдът за марките на Европейския съюз е сезиран втори, той трябва да се обяви за частично некомпетентен, включително служебно, за частта от иска, отнасяща се до територията, за която исковете съвпадат“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Регламент на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г.,стр. 1). Освен включването на позоваването на „марка на Европейския съюз“ Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за изменение на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета относно марката на Общността и Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността и за отмяна на Регламент (ЕО) № 2869/95 на Комисията относно таксите, събирани от Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайн) (ОВ L 341, 2015 г., стр. 21) не променя разглежданите разпоредби.

( 3 ) Регламент на Съвета от 22 декември 2000 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан по-нататък „Регламент Брюксел I“).

( 4 ) Заменен, считано от 10 януари 2015 г., с член 29 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1). Съгласно предвиденото в член 66, параграф 1 от този регламент преходното правило по отношение на настоящия иск, предявен преди 10 януари 2015 г., продължава да се прилага Регламент Брюксел I. Освен това отбелязвам, че предвидената в първия параграф на двата члена хипотеза за висящност на спора е формулирана по един и същ начин.

( 5 ) Съображение 17 от Регламент № 207/2009.

( 6 ) Конвенция от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последващите конвенции за присъединяване към нея на нови държави членки (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).

( 7 ) Вж. заключението на генералния адвокат Танчев по дело Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:13, т. 33).

( 8 ) Вж. Schennen, D. — In: Eisenführ, G., Schennen, D. Gemeinschaftsmarkenverordnung, IV ed., Carl Heymanns Verlag, Cologne, 2014, член 109, т. 4.

( 9 ) Вж. относно член 21 от Брюкселската конвенция решение от 8 декември 1987 г., Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, т.11), и решение от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т.30). Не подкрепям становището на D. Schennen, който отбелязва, че идентичността на страните и на основанието се преценява по силата на националното процесуално право. Вж. Schennen, D. — In: Eisenführ, G., Schennen, D., Gemeinschaftsmarkenverordnung, IV ed., Carl Heymanns Verlag, Cologne, 2014, член 109, т. 8.

( 10 ) Вж. решения от 8 декември 1987 г., Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, т. 14), и от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 38).

( 11 ) „[Actions/proceedings] involving the same cause of action“.

( 12 ) На френски „demandes ayant le même objet et la même cause“ (член 27 от Регламент Брюксел I) и „actions en contrefaçon […] formées pour les mêmes faits“ (член 109, параграф 1 от Регламент № 207/2009). На немски съответно „Klagen wegen desselben Anspruchs“ и „Verletzungsklagen … wegen derselben Handlungen“.

( 13 ) Вж. по отношение на връзката между Регламент № 207/2009 и член 27 от Регламент Брюксел I заключението на генералния адвокат Bobek по дело Apple and Pear Australia и Star Fruits Diffusion/EUIPO (C‑226/15 P, EU:C:2016:250, т. 35—37). По отношение на връзката между двете разпоредби юрисдикциите на Обединеното кралство са стигнали до идентично заключение, вж. Hearst Holdings Inc & Anor v A.V.E.L.A. Inc & Ors [2014 г.] EWHC 1553 (Ch) (19 май 2014 г.) para 18.

( 14 ) Решение от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 34).

( 15 ) Вж. в тази връзка по отношение на паралелни производства, страни по които са застраховател и застраховано лице, решение от 19 май 1998 г., Drouot assurances (C‑351/96, EU:C:1998:242, т. 19—23).

( 16 ) Вж. също относно подобна позиция Hartmann, M. Die Gemeinschaftsmarke im Verletzungsverfahren. Peter Lang, Frankfurt am Main, 2009, р. 164.

( 17 ) Решения от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 39), от 14 октомври 2004 г., Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, EU:C:2004:615, т. 38), както и от 22 октомври 2015 г., Aannemingsbedrijf Aertssen и Aertssen Terrassements (C‑523/14, EU:C:2015:722, т. 43).

( 18 ) Решения от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 41), от 8 май 2003 г., Gantner Electronic (C‑111/01, EU:C:2003:257, т. 25), както и от 22 октомври 2015 г., Aannemingsbedrijf Aertssen et Aertssen Terrassements (C‑523/14, EU:C:2015:722, т. 45).

( 19 ) Вж. по-специално Mankowski, P. et Magnus, U. (éd.) — European Commentaries on Private International Law (ECPIL), Brussels Ibis Regulation, Vol. I, Otto Schmidt, Cologne, 2016, р. 726, член 29.

( 20 ) Вж. Schack, H. Die grenzüberschreitende Durchsetzung gemeinschaftsweiter Schutzrechte“: In — Festschrift für Rolf Stürner, Mohr Siebeck, Tübingen, 2013, р. 1352.

( 21 ) Вж. Halbsguth, D. Territorialität im Verletzungsverfahren aus der Europäischen Gemeinschaftsmarke, Hamburg, 2010, р. 117 et 118, Janal, R. Europäisches Zivilverfahrensrecht und Gewerblicher Rechtsschutz, Mohr Siebeck, Tübingen 2015 г., §13 Rn 61.

( 22 ) Вж., от една страна, немската съдебна практика (OLG Düsseldorf, 8.11.2005 г. - I‑20 U 110/04 – RODEO/RODEO DRIVE), и от друга страна, тази на Обединеното кралство (Prudential Assurance v. Prudential Insurance [2003 г.] EWCA Civ 327 et Hearst Holdings Inc & Anor v A.V.E.L.A. Inc & Ors [2014 г.] EWHC 1553). Относно анализ на тези съдебни решения вж. Hartmann, M. Die Gemeinschaftsmarke im Verletzungsverfahren, Peter Lang, Frankfurt am Main, 2009, р. 105—108.

( 23 ) Вж. Halbsguth, D., op. cit., стр. 118; Janal, R., op. cit., стр. 61; Schack, op. cit., стр. 1352. H. Schack отбелязва, че такъв резултат е „суров, но очевидно желан“ от законодателя („hart aber anscheinend gewollt“).

( 24 ) Вж. относно връзката между тези две съображения решение от 12 април 2011 г., DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, т. 42).

( 25 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Weber (C‑438/12, EU:C:2014:43, т. 67).

( 26 ) Вж. Janal, R., op. cit., §13 Rn 61.

( 27 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Weber (C‑438/12, EU:C:2014:43, т. 87 и 88).

( 28 ) Вж. в тази връзка относно частичната идентичност на страните решение от 6 декември 1994 г., Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, т. 33).

( 29 ) Вж. решения от 12 април 2011 г., DHL Express France (C‑235/09, EU:C:2011:238, т. 46—48), и от 22 септември 2016 г., combit Software (C‑223/15, EU:C:2016:719, т.36).

( 30 ) Практиката на Съда не дава ясен отговор на този въпрос. В решение от 14 октомври 2004 г., Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, т. 41), Съдът е взел под внимание за целите на приложението на член 22 от Регламент Брюксел I факта, че първото производство е било окончателно прекратено, така че вече не са били налице „свързани искове“. Обратно в решение от 8 май 2003 г., Gantner Electronic (C‑111/01, EU:C:2003:257, т. 30), Съдът е отбелязал, че крайната цел на член 21 от Брюкселската конвенция не би била изпълнена, ако съдържанието и естеството на исковете е можело да бъдат променяни чрез искания, представени непременно на по-късен етап от ответник, доколкото такова решение би довело всъщност до положението, в което първоначално определената като компетентна юрисдикция по силата на този член трябва да се откаже от компетентност впоследствие.

( 31 ) Вж. в контекста на съдебната практика на Обединеното кралство Briggs, A. Civil Jurisdiction and Judgments, Routledge, New York, 2015, р. 324. В това отношение е отбелязано, че членове 21 и 22 от Брюкселската конвенция се отнасят до паралелни производства и следователно не се прилагат, когато една от страните на практика е прекратила първото производство (Internationale Nederlanden Aviation Lease BP -v-Civil Aviation Authority [1997 г.] 1 Lloyd’s Reports 80). La Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) се е произнесъл в същия смисъл в рамките на член 21 от същата конвенция в решението си от 28 април 1993 г. (№ 4992).