СТАНОВИЩЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА J. KOKOTT

представено на 6 август 2008 година ( 1 )

Дело C-296/08 PPU

Процедура за екстрадиция

срещу

Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea

„Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Членове 31 и 32 — Европейска заповед за арест и процедури за предаване между държавите-членки — Възможност за изпълняващата искане за екстрадиция държава да прилага конвенция, която е приета преди 1 януари 2004 г., но се прилага в тази държава от по-късна дата“

I — Въведение

1. Вследствие на искане за екстрадиция, отправено на 2 юни 2008 г. от испанските власти на основание Конвенцията от 27 септември 1996 г. ( 2 ), г-н Ignacio Santesteban Goicoechea ( 3 ) е задържан във Франция с цел екстрадиция ( 4 ).

2. Според данните, предоставени от препращащата юрисдикция, г-н Santesteban Goicoechea е член на терористичната организация Euskadi Ta Askatasuna/Tierra Vasca y Libertad/Отечество и свобода за страната на баските (ETA). Деянията, в които е обвинен, са извършени на испанска територия през февруари и март 1992 г. Те са квалифицирани като складиране на бойно оръжие, незаконно притежаване на експлозиви, незаконно използване на чуждо моторно превозно средство, подмяна на регистрационни табели на моторни превозни средства и принадлежност към терористична организация ( 5 ).

3. Сhambre de l’instruction [следствено отделение] на Cour d’appel de Montpellier [Апелативен съд Монпелие] (Франция), от което се иска да се произнесе по искането за екстрадиция, изпитва съмнения относно приложимостта на Конвенцията от 1996 г. То счита, че прилагането на посочената конвенция от Френската република би могло да противоречи на Рамковото решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите-членки ( 6 ) (наричано по-нататък: „Рамковото решение“). При тези условия Chambre de l’instruction на Cour d’appel de Montpellier решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси във връзка с тълкуването на Рамковото решение: „1) Липсата на уведомление по член 31, параграф 2 от Рамковото решение […] от страна на държава-членка, в случая [Кралство Испания], за намерението ѝ да продължи да прилага двустранни или многостранни споразумения води ли поради употребата на думата „замества“ в член 31 от това рамково решение до невъзможност тази държава-членка да използва в отношенията си с друга държава-членка, в конкретния случай [Френската република], която е направила декларация по член 32 от Рамковото решение, процедури, различни от тази на европейската заповед за арест? 2) При отрицателен отговор на предходния въпрос: Направените от изпълняващата държава резерви позволяват ли на тази държава прилагането на [конвенция от 1996 г.], тоест която е приета преди 1 януари 2004 г., но е влязла в сила в тази изпълняваща държава след посочената в член 32 от Рамковото решение дата 1 януари 2004 г.?“

4. Тъй като единственото основание за настоящото задържане на г-н Santesteban Goicoechea от френските власти е искането за екстрадиция, отправено от испанските власти, препращащата юрисдикция подава искане за разглеждане на настоящото дело по реда на спешното преюдициално производство, която трети състав на Съда уважава (член 104б от Процедурния правилник).

II — По допустимостта на преюдициалното запитване

5. Допустимостта на настоящото преюдициално запитване трябва да се прецени с оглед на членове 234 ЕО и 35 ЕС. В това отношение следва да се разграничат главно два аспекта, а именно, от една страна, въпросът дали препращащата юрисдикция е „национална юрисдикция“ по смисъла на постоянната практика на Съда във връзка с преюдициалните запитвания ( 7 ), и от друга страна, въпросът дали в случая тази юрисдикция упражнява правораздавателни, а не административни функции ( 8 ).

6. Що се отнася до първия аспект, няма съмнение, че следственото отделение на френски апелативен съд, което е сезирано с искане за екстрадиция, може да се счита за „национална юрисдикция“ по смисъла на уреждащите преюдициалното производство разпоредби на Договорите. Всъщност според обясненията, дадени в това отношение от френското правителство в неговото писменото становище, посоченото отделение е законоустановен постояннодействащ орган, съставено е от съдии, чиято независимост и несменяемост са гарантирани, упражнява функциите си в състезателно и задължително производство и прилага правни норми.

7. Що се отнася до втория аспект, несъмнено е възможно да се постави въпросът дали процедурата по екстрадиция, в която участва следственото отделение на апелативния съд, действително има правораздавателен характер. Всъщност френският Conseil d’État вече е приел, че в тези случаи става въпрос за административна, а не за правораздавателна функция по смисъла на френското право ( 9 ). Подобна преценка съгласно националното право обаче не може да предопредели отговора на въпроса дали препращащата юрисдикция упражнява правораздавателна функция по смисъла на общностното право.

8. Френското правителство основателно подчертава, че в случая действително е налице спор, по който трябва да се произнесе Chambre de l’instruction на Cour d’appel de Montpellier. Този спор е между прокуратурата и лицето, чиято екстрадиция се иска. Спорният характер на производството особено личи в настоящото дело, тъй като заинтересованото лице не е дало своето съгласие за екстрадицията, а напротив, оспорва нейната законосъобразност.

9. Без съмнение следственото отделение на апелативния съд не е единственият орган, който се произнася по екстрадицията, доколкото след това е необходимо административен орган да приеме постановлението за изпълнение на екстрадицията. Въпреки това следственото отделение на апелативния съд е компетентно да прецени в рамките на състезателно производство и при условията на пълна независимост законосъобразността на исканата екстрадиция. Ако становището на тази юрисдикция относно екстрадицията е отрицателно, исканото лице не би могло да бъде екстрадирано и следва автоматично да бъде освободено.

10. В по-общ план не следва да се пренебрегва фактът, че различните национални процедури по екстрадиция, включително впрочем въведените с оглед на прилагането на Рамковото решение, често предвиждат по един или друг начин участието на административен орган ( 10 ), по подобие на приложимото в настоящия случай във Франция производство. Прекалено ограничително тълкуване на критериите за допустимост на преюдициалните запитвания би могло да препятства в подобни случаи достъпа до Съда и следователно да застраши еднаквото тълкуване на Рамковото решение.

11. Накрая, предвид естеството на Рамковото решение, компетентността на Съда да отговори на въпросите би могла да бъде поставена под съмнение. Съгласно член 34, параграф 2, буква б) ЕС рамковото решение не може да има пряко действие. От това следва, че рамковото решение не би могло да бъде основание за неприлагане на уреждащите екстрадицията национални норми. Ето защо е възможно да се постави въпросът доколко в случая Съдът може да бъде полезен със своя отговор.

12. Следва обаче да се има предвид, че с поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси се свързва презумпция за относимост, която може да не се приложи само в изключителни случаи. Такъв е случаят, когато е ясно, че исканото тълкуване на указаните в тези въпроси разпоредби от правото на Европейския съюз няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, или когато въпросът е от хипотетично естество, или когато Съдът не разполага с необходимите фактически или правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси. С изключение на тези хипотези, Съдът по правило е длъжен да се произнесе по преюдициалните въпроси, които се отнасят до тълкуване на указаните в член 35, параграф 1 ЕС ( 11 ) актове. Ползата от отговора на Съда по-конкретно по отношение на конформното тълкуване на френското право обаче не е a priori изключена по очевиден начин.

13. С оглед на всички тези съображения настоящото преюдициално запитване следва да се обяви за допустимо.

III — Анализ на преюдициалните въпроси

А — Предварителни бележки

14. Съмненията на препращащата юрисдикция по отношение на приложимостта на Конвенцията от 1996 г. по същество се основават на следните съображения: — от една страна, Рамковото решение предвижда, че замества Конвенцията от 1996 г. (вж. член 31, параграф 1, буква г) от Рамковото решение), а Кралство Испания не уведомява Съвета на Европейския съюз и Комисията на Европейските общности, че желае да я прилага и за в бъдеще (член 31, параграф 2, четвърта алинея от Рамковото решение), и — от друга страна, Френската република обявява в съответствие с член 32 от Рамковото решение, че ще продължи да разглежда исканията, свързани с извършени преди 1 ноември 1993 г. деяния, съгласно приложимата преди 1 януари 2004 г. система за екстрадиция, а не според правилата относно заповедта за арест. Конвенцията от 1996 г. обаче е приложима във Франция едва от 1 юли 2005 г.

15. При тези условия би могло да се окаже, че в приложимата между Френската република и Кралство Испания система за екстрадиция съществува „празнота“, що се отнася до деяния като разглежданите в главното производство, извършени преди 1 ноември 1993 г. Целта на двата преюдициални въпроса е да се изясни дали съществува или не такава празнота.

Б — По първия преюдициален въпрос

16. С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска най-вече да се установи дали член 31, параграф 1 от Рамковото решение забранява разглеждането на искане за екстрадиция съобразно предвидените в международна конвенция правила, когато молещата държава-членка не е уведомила за намерението си да прилага посочената международна конвенция съгласно член 31, параграф 2, четвърта алинея от Рамковото решение, докато от своя страна изпълняващата държава-членка е изключила прилагането на процедурата на европейската заповед за арест с декларация по смисъла на член 32 от Рамковото решение.

17. Като начало следва да се подчертае, че получените след 1 януари 2004 г. искания за екстрадиция по принцип се уреждат от процедурата на европейската заповед за арест ( 12 ). Това е общото правило, установено в член 32, второ изречение от Рамковото решение. Следователно искане за екстрадиция като направеното от Кралство Испания на 2 юни 2008 г. би трябвало по принцип да се разглежда съобразно процедурата на европейската заповед за арест ( 13 ).

18. Посоченото общо правило обаче има изключения, които са предвидени в член 31, параграфи 2 и 3 и в член 32 от Рамковото решение. По-конкретно държавите-членки имат право да изключат прилагането на процедурата на европейската заповед за арест по отношение на исканията за екстрадиция, отнасящи се до извършени преди определена дата деяния (член 32, от трето до шесто изречение от Рамковото решение). Така Френската република декларира, че ще продължи да разглежда съобразно приложимата преди 1 януари 2004 г. система за екстрадиция исканията, свързани с извършени преди 1 ноември 1993 г. деяния. Тъй като деянията, в които е обвинен г-н Santesteban Goicoechea, са извършени през 1992 г., настоящото искане за екстрадиция, направено от Кралство Испания, следователно би трябвало да се разглежда от Френската република съобразно приложимата преди 1 януари 2004 г. система, а не съобразно процедурата на европейската заповед за арест.

19. Остава обаче да се прецени дали за прилагането на тази предходна система, освен декларацията на изпълняващата държава-членка (Френската република) по смисъла на член 32 от Рамковото решение, е необходимо и уведомление от страна на молещата държава-членка (Кралство Испания) съгласно член 31, параграф 2, четвърта алинея от Рамковото решение.

20. Според сведенията, предоставени от препращащата юрисдикция, Кралство Испания не е направило уведомление, че желае да прилага вече съществуващи споразумения като Конвенцията от 1996 г., на която основава настоящото искане за екстрадиция, или пък Конвенцията от 13 декември 1957 ( 14 ).

21. На пръв поглед, от тази липса на уведомление от страна на Кралство Испания би могло да се заключи, че Конвенцията от 1996 г. — както впрочем и Конвенцията от 1957 г. — е заместена от Рамковото решение (вж. член 31, параграф 1 от него) и поради това не може да се приложи в случая. Такъв резултат обаче не би изглеждал в съответствие с общата структура на Рамковото решение и неговите цели.

22. На първо място, системата на уведомления, предвидена в член 31, параграф 2 от Рамковото решение, не е предназначена да се прилага към актове като Конвенцията от 1996 г. Всъщност, както подчертава Комисията, изрично упоменатите в посочения член 31, параграф 1 многостранни актове, между които Конвенцията от 1996 г., вече са част от достиженията на правото на Европейския съюз ( 15 ) и тяхното съществуване е добре известно на държавите-членки. Френската република с основание добавя, че в действителност член 31, параграф 2 от Рамковото решение се отнася само до производствата по екстрадиция, които са по-амбициозни от процедурата на европейската заповед за арест и могат да я допълнят и подобрят, като например системата за екстрадиция, съществуваща между страните по северноевропейското сътрудничество ( 16 ).

23. Дори да се допусне, че Конвенцията от 1996 г. може да бъде предмет на уведомление по смисъла на член 31, параграф 2 от Рамковото решение, липсата на такова уведомление не може да се разглежда в настоящия случай като пречка за ефективното прилагане на посочената конвенция. Всъщност за разлика от декларациите по член 32 от Рамковото решение, уведомленията по член 31, параграф 2, четвърта и пета алинея от Рамковото решение не се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз и не се съобщават на другите държави-членки. От това може да се заключи, че тези уведомления трябва да се разглеждат като чисто декларативни актове, които не представляват предварително условие за прилагането на вече съществуващи или нови споразумения.

24. Освен това член 31 от Рамковото решение трябва да се тълкува с оглед на основната цел на Рамковото решение, а именно да допринесе за създаването на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, което предполага подобряване и ускоряване на производствата по екстрадиция ( 17 ). Ето защо с предвиденото в член 31, параграф 1 от Рамковото решение заместване на някои вече съществуващи споразумения също се цели производствата по екстрадиция да бъдат подобрени и ускорени, а несъмнено не да бъдат забавени или усложнени ( 18 ). Изглежда немислимо член 31, параграф 1 от Рамковото решение да води до влошаване на системата за екстрадиция, приложима между две държави-членки към момента на влизане в сила на Рамковото решение.

25. Следователно в двустранните отношения между две държави-членки вече съществуващите споразумения като Конвенцията от 1996 г. и Конвенцията от 1957 г. могат да се считат за заместени с Рамковото решение само доколкото последното действително се прилага между тези държави-членки. Докато едната от двете държави-членки, в случая Френската република, не прилага Рамковото решение към някои искания за екстрадиция, тези искания могат да бъдат отправяни и разглеждани в приложение на вече съществуващите споразумения, при спазване на член 32 от Рамковото решение.

26. С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се даде отрицателен отговор.

В — По втория преюдициален въпрос

27. С втория си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали държава-членка, която е направила декларация по смисъла на член 32 от Рамковото решение, има право да разглежда исканията за екстрадиция в приложение на конвенция, която е подписана преди 1 януари 2004 г., но е станала приложима в посочената държава-членка след тази дата. От контекста на преюдициалното запитване, както и от становищата на страните е видно, че този въпрос се отнася до Конвенцията от 1996 г., която в случая е основанието на искането за екстрадиция, направено от Кралство Испания на 2 юни 2008 г.

28. Конвенцията от 1996 г. действително е подписана преди посочената в член 32 от Рамковото решение дата 1 януари 2004 г., но е станала приложима във Френската република едва на 1 юли 2005 г. ( 19 ), и то по отношение на получените след тази дата искания за екстрадиция ( 20 ). Следователно се поставя въпросът дали Конвенцията от 1996 г. може да се счита за част от „приложимата преди 1 януари 2004 г. система за екстрадиция“ в отношенията между Кралство Испания и Френската република.

29. На пръв поглед изглежда, че на този въпрос следва да се отговори отрицателно, тъй като Конвенцията от 1996 г. не е била приложима във Франция към 1 януари 2004 г. — дата, която се посочва в член 32 от Рамковото решение. Ето защо в случая би трябвало да се приложи Конвенцията от 1957 г., а не тази от 1996 г.

30. Подобен отговор обаче не отчита в достатъчна степен общата структура и целите на Рамковото решение. Както бе обяснено по-горе ( 21 ), основната цел на Рамковото решение е да допринесе за създаването на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, което предполага подобряване и ускоряване на производствата по екстрадиция ( 22 ).

31. Предвиждайки възможност за дерогиране на процедурата на европейската заповед за арест, член 32 от Рамковото решение допуска държавите-членки да развиват приложимите между тях производства по екстрадиция, като постепенно ги подобряват и ускоряват. Обстоятелството, че посредством декларация по смисъла на член 32 от Рамковото решение държава-членка е изключила някои искания за екстрадиция от приложното поле на процедурата на европейската заповед за арест, само по себе си не задължава тази държава-членка да „замрази“ вътрешното си право в състоянието, в което то е било приложимо към такива искания преди 1 януари 2004 г. Не би могло да се поддържа, че съответната държава-членка има право на избор единствено между statu quo към датата 1 януари 2004 г., от една страна, и процедурата на европейската заповед за арест, от друга. Предвид крайната цел на Рамковото решение няма никаква пречка държавата-членка постепенно да адаптира производството по екстрадиция, което прилага към старите дела, до които се отнася декларацията ѝ по член 32.

32. Обратно, държавата-членка може постепенно да усъвършенства своето процесуално право, приложимо към някои искания за екстрадиция, които първоначално е възнамерявала да изключи от приложното поле на процедурата на европейската заповед за арест. За тази цел посочената държава по-конкретно може да извърши необходимото за влизането в сила на международна конвенция като Конвенцията от 1996 г., която вече е била сключила преди 1 януари 2004 г., но която все още не е била ратифицирана и не е станала приложима ( 23 ). Подобно усъвършенстване на приложимите производства напълно съответства на общата структура и на целта на Рамковото решение ( 24 ).

33. Член 32 от Рамковото решение би трябвало най-малкото да се тълкува в смисъл, че допуска последващото подобряване на система за екстрадиция, приложима в изпълняващата държава-членка преди 1 януари 2004 г.

34. Именно такава вече съществуваща система за екстрадиция е подобрена на 1 юли 2005 г. чрез прилагането по отношение на Френската република на Конвенцията от 1996 г. Всъщност целта на Конвенцията от 1996 г. е да допълни разпоредбите на Конвенцията от 1957 г. и да улесни нейното прилагане (вж. член 1, параграф 1, първо тире от Конвенцията от 1996 г. и предпоследното съображение от нея) ( 25 ). В същия смисъл и Конвенцията от 1957 г. вече е предвиждала в член 28 възможност за договарящите страни да сключват помежду си двустранни или многостранни споразумения, за да допълнят нейните разпоредби или за да улеснят прилагането на съдържащите се в нея принципи.

35. Изводът, че Конвенцията от 1996 г. допълва и подобрява вече съществуваща система за екстрадиция по смисъла на член 32 от Рамковото решение, се подкрепя освен това от самото Рамково решение, в което посочената конвенция е изброена сред международните актове, които са част от достиженията на правото на Европейския съюз ( 26 ).

36. С оглед на всички изложени по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори положително.

Г — Общи принципи

37. В представеното пред Съда становище г-н Santesteban Goicoechea поддържа, че прилагането на Конвенцията от 1996 г. в случая би било в разрез с общите принципи на правото и с основните свободи.

38. Съгласно член 6 ЕС Европейският съюз се основава на принципа на правовата държава и зачита основните права, така както са гарантирани от ЕКПЧ ( 27 ) и така както произтичат от конституционните традиции, общи за държавите-членки, като общи принципи на правото на Общността. Поради това държавите-членки подлежат на контрол за съответствие на техните актове с договорите и общите принципи на правото, когато въвеждат правото на Съюза ( 28 ) (вж. също член 51, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена на 7 декември 2000 г. в Ница (ОВ С 364, стр. 1).

39. Ето защо е обосновано твърдението, че държавите-членки не могат да се позовават на член 32 от Рамковото решение, за да прилагат система за екстрадиция, която не съответства на основните права ( 29 ). Не е задължително обаче Съдът да се произнася по този въпрос в рамките на това спешно преюдициално производство. Първо, въпросът не се съдържа в преюдициалното запитване. Освен това, както е видно от изложеното по-долу, не се установява нарушение на общите принципи.

40. Без съмнение сама по себе си ЕКПЧ не предвижда забрана за екстрадиция ( 30 ) и не съдържа разпоредби нито относно условията, при които може да се извърши екстрадиция, нито относно приложимото производство ( 31 ). Освен това производството по екстрадиция не се отнася до определянето на гражданските права и задължения на жалбоподателя или до наличието на наказателно обвинение срещу него по смисъла на член 6 ЕКПЧ ( 32 ).

41. Остава обаче да се прецени дали някои от общите принципи на правото на Европейския съюз са пречка за Френската република да разгледа искането за екстрадиция, направено от Кралство Испания в приложение на Конвенцията от 1996 г. Г-н Santesteban Goicoechea се позовава по-конкретно на принципа на законоустановеност и на принципа на забрана на обратното действие на по-тежкия наказателния закон, както и на принципа на правната сигурност. Принцип на законоустановеност на наказанията

42. Що се отнася до принципа за законоустановеност на престъплението и наказанието (nullum crimen, nulla poena sine lege), следва да се напомни, че този принцип е част от общите принципи на правото, залегнали в основата на общите конституционни традиции на държавите-членки. Той е провъзгласен и в различни международни договори, и по-конкретно в член 7, параграф 1 от ЕКПЧ ( 33 ), както и, по-скоро, в член 49 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

43. Този принцип би могъл да бъде поставен под съмнение, ако въпреки текста на член 32 от Рамковото решение, в който се посочва „система за екстрадиция, приложима преди 1 януари 2004 г.“, дадена държава-членка иска да прилага норми, които са станали приложими след тази дата.

44. Принципът nullum crimen, nulla poena sine lege предполага, че в закона ясно са определени престъпленията и предвидените за тях наказания ( 34 ). Той е тясно свързан с принципа на забрана на обратното действие на наказателния закон (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), според който принцип законодателят не може с обратно действие да въздигне определено деяние в престъпление или да предвиди, съответно да увеличи, наказание.

45. Принципът nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) обаче се прилага само в материалното право, тоест към въпроса дали определено деяние е наказуемо или не. Същевременно посоченият принцип не се прилага по отношение на процесуалните аспекти на наказателното право ( 35 ). Следователно, без да е нарушен принципът nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia), по отношение на дадено лице могат да бъдат приложени процесуални норми, въведени или изменени след датата на извършване на деянията, в които това лице е обвинено. Такъв е случаят по-специално с разпоредбите, уреждащи екстрадицията на лица от една държава в друга ( 36 ), тъй като те имат чисто процесуален характер.

46. Следователно г-н Santesteban Goicoechea не би могъл с основание да се позове на принципа nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia), за да осуети прилагането на Конвенцията от 1996 г. по отношение на настоящото искане за екстрадиция, направено от Кралство Испания. Принципът на правната сигурност и принципът non bis in idem

47. В случая позоваването на тези два принципа е в смисъл, че положението на г-н Santesteban Goicoechea било „окончателно определено“ с отхвърлянето на предходно искане за екстрадиция, направено от Кралство Испания на 11 октомври 2000 г. ( 37 ) Следователно би могло да се постави въпросът дали настоящото искане за екстрадиция, направено на 2 юни 2008 г., е в противоречие с правната сигурност или с правилото non bis in idem.

48. Този въпрос обаче е свързан с преценката на самото искане за екстрадиция, а не с предварителния преглед на приложимите по отношение на тази преценка правила. Предмет на настоящото преюдициално запитване е само въпросът за приложимия в случая режим на екстрадиция. Независимо от това, когато преценява искането, националният съд е длъжен да провери и осигури спазването на основните права, сред които правната сигурност и правилото non bis in idem. В това отношение Съдът може да даде някои указания.

49. Що се отнася до принципа на правната сигурност, от който силата на пресъдено нещо представлява неделима част, според постоянната съдебна практика той е сред общите принципи на правото, прилагани от Съда ( 38 ). Силата на пресъдено нещо обаче се отнася само до фактическите и правни въпроси, които действително или по необходимост са разрешени със съответното съдебно решение ( 39 ).

50. В случая предходното решение несъмнено се отнася до искане за екстрадиция по отношение на същото лице и за същите деяния като настоящото. Компетентната юрисдикция обаче не се е произнесла по посоченото искане съгласно Конвенцията от 1996 г., тъй като последната не е била приложима към онзи момент. Ето защо силата на пресъдено нещо на даденото тогава отрицателно становище не може да е пречка настоящото искане за екстрадиция по отношение на същото лице и за същите деяния да бъде разгледано на ново правно основание, а именно Конвенцията от 1996 г. ( 40 )

51. В това отношение следва да се припомни, че искането за екстрадиция от 11 октомври 2000 г. е било отхвърлено поради изтеклата съгласно френското право давност за наказателно преследване на деянията, в които е обвинен г-н Santesteban Goicoechea. Именно по този въпрос е налице промяна на правото, тъй като Конвенцията от 1996 г. премахва възможността изпълняващата държава-членка да се позовава на изтекла според нейното вътрешно право давност за наказателно преследване ( 41 ).

52. Що се отнася до принципа non bis in idem, провъзгласен в член 4 от Протокол № 7 към ЕКПЧ и в член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, той представлява основен принцип на общностното право, чието спазване се осигурява от съда ( 42 ).

53. Прилагането на принципа non bis in idem зависи от наличието на три условия, а именно идентичност на деянията, един и същи извършител на нарушението и един и същи защитен правен интерес. Следователно този принцип забранява едно и също лице да бъде санкционирано [и срещу него да се възбужда наказателно преследване ( 43 )] повече от веднъж за едно и също неправомерно поведение, за да бъде защитено едно и също правно благо ( 44 ).

54. Налага се изводът, че според сведенията, с които разполага Съдът, срещу г-н Santesteban Goicoechea не са образувани няколко наказателни производства за същите деяния и компетентните органи не възнамеряват да го санкционират няколко пъти за същите деяния ( 45 ). Испанските власти са направили няколко опита той да бъде екстрадиран от Френската република, и то все в рамките на едно и също наказателно производство.

55. Сама по себе си екстрадицията обаче не представлява санкция и екстрадирането на дадено лице само по себе си по никакъв начин не предрешава въпроса дали от правна страна молещата държава ще може да наложи санкция на това лице и да я изпълни.

56. Ето защо принципът non bis in idem не се прилага по отношение на самите производства по екстрадиция. Следователно той не би могъл да бъде пречка искане за екстрадиция по отношение на г-н Santesteban Goicoechea отново да се отправи от Кралство Испания и разгледа от Френската република.

IV — Заключение

57. С оглед на горните съображения, на поставените от Cour d’appel de Montpellier преюдициални въпроси би трябвало да се отговори по следния начин: „1) Когато посредством декларация по смисъла на член 32 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите-членки изпълняващата държава-членка е изключила прилагането на процедурата на европейската заповед за арест, член 31 от това рамково решение допуска искането за екстрадиция да бъде разгледано съгласно предвидените в международна конвенция правила, и то дори когато молещата държава-членка не е уведомила на основание член 31, параграф 2, четвърта алинея от Рамковото решение за намерението си да прилага посочената международна конвенция. 2) Държава-членка, която е направила декларация на основание член 32 от Рамково решение 2002/584, за да изключи по отношение на някои искания за екстрадиция прилагането на процедурата на европейската заповед за арест, може да разгледа посочените искания като изпълняваща държава-членка в приложение на международна конвенция, която е била подписана преди 1 януари 2004 г., за да допълни вече съществуваща система за екстрадиция, въпреки че тази конвенция е станала приложима в посочената държава-членка след 1 януари 2004 г.“

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Конвенция за екстрадицията между държавите — членки на Европейския съюз, наречена „Дъблинска конвенция“ и съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз (ОВ C 313, стр. 12, наричана по-нататък „Конвенцията от 1996 г.“).

( 3 ) Или според посоченото в писменото становище, представено от самото заинтересовано лице, г-н Inaki Santesteban Goikoetxea.

( 4 ) Преди настоящото искане за екстрадиция испанските власти са направили два безуспешни опита за екстрадирането на г-н Santesteban Goicoechea: по искането за екстрадиция, направено на 11 октомври 2000 г. пред френските власти, Cour d’appel de Versailles [Апелативен съд Версай] (Франция) (Решение от 19 юни 2001 г.) се произнася с отрицателно становище поради изтекла според френското право давност за наказателно преследване на деянията, в които заинтересованото лице е обвинено, а издадената на 31 март 2004 г. европейска заповед за арест също не довежда до екстрадирането на г-н Santesteban Goicoechea в Испания.

( 5 ) Следва да се уточни мимоходом, че г-н Santesteban Goicoechea току-що е изтърпял във Франция наказание лишаване от свобода, наложено му за престъпления, различни от тези, за които понастоящем испанските власти искат неговата екстрадиция; този извод произтича от писмените отговори, които френското правителство дава на поставените от Съда въпроси в настоящото преюдициално производство.

( 6 ) Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година (ОВ L 190, стр. 1, поправка в ОВ L 279, 2006 г., стр. 30); Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3).

( 7 ) Вж., ex multis, Решение от 17 септември 1997 г. по дело Dorsch Consult (C-54/96, Recueil, стр. I-4961, точка 23) и Определение от 14 май 2008 г. по дело Pilato (C-109/07, Сборник, стр. I-3503, точка 22).

( 8 ) Вж. Решение от 30 юни 2005 г. по дело Längst (C-165/03, Recueil, стр. I-5637, точка 25) и Решение от 27 април 2006 г. по дело Standesamt Stadt Niebüll (C-96/04, Recueil, стр. I-3561, точка 13), както и Определение от 18 юни 1980 г. по дело Borker (138/80, Recueil, стр. 1975, точка 4).

( 9 ) Решение на френския Conseil d’État от 7 юли 1978 г. по дело Croissant.

( 10 ) По отношение на германското право вж. по-конкретно описанието, съдържащо се в Решение от 17 юли 2008 г. по дело Kozlowski (C-66/08, все още непубликувано в Сборника, точки 14 и 15). По това последно дело Съдът не е поставил под съмнение правораздавателния характер на производството пред германската препращаща юрисдикция.

( 11 ) Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino (C-105/03, Recueil, стр. I-5285, точка 30).

( 12 ) Следователно Рамковото решение се прилага по отношение на искания за екстрадиция, отнасящи се до деяния, които са извършени преди влизането му в сила.

( 13 ) Следва да се припомни, че през 2004 г. срещу г-н Santesteban Goicoechea е била издадена eвропейска заповед за арест.

( 14 ) Европейска конвенция за екстрадицията, подписана в Париж и сключена в рамките на Съвета на Европа (наричана по-нататък „Конвенцията от 1957 г.“).

( 15 ) Вж. съображение 4 от Рамковото решение.

( 16 ) Така според данните на френското правителство единствено Кралство Дания, Република Финландия и Кралство Швеция са направили уведомления на основание член 31, параграф 2 от Рамковото решение.

( 17 ) Вж. в този смисъл съображения 1 и 5 от Рамковото решение.

( 18 ) В същата перспектива целта на прилагането и занапред на съществуващи споразумения, както и сключването на нови споразумения между държавите-членки, е по-нататъшното опростяване или улесняване на процедурите за предаване на лица, срещу които са издадени европейски заповеди за арест (вж. член 31, параграф 2, първа и втора алинея от Рамковото решение).

( 19 ) Конвенцията от 1996 г. все още не е ратифицирана от всички държави-членки и следователно все още формално не е влязла в сила (вж. член 18, параграф 2 от нея). От 1 юли 2005 г. обаче Конвенцията от 1996 г. е приложима между Френската република и Кралство Испания, тъй като тези две държави са я ратифицирали и са направили декларации на основание член 18, параграф 4 от нея.

( 20 ) Член 18, параграф 5 от Конвенцията от 1996 г.

( 21 ) Вж. частта, отнасяща се до първия преюдициален въпрос, и по-конкретно точка 24 от настоящото становище.

( 22 ) Вж. в този смисъл съображения 1 и 5 от Рамковото решение.

( 23 ) Вж. член 18 от Конвенцията от 1996 г.

( 24 ) Дори що се отнася до исканията за екстрадиция, попадащи в приложното поле на процедурата на европейската заповед за арест, член 31, параграф 2 от Рамковото решение позволява на държавите-членки да отидат по-далеч и да прилагат двустранни или многостранни споразумения — вече съществуващи или нови — които допринасят за по-нататъшното опростяване или улесняване на процедурите за предаване на лица, срещу които са издадени европейски заповеди за арест. На още по-силно основание подобно усъвършенстване на производството трябва да е възможно във връзка с исканията за екстрадиция, изключени от приложното поле на процедурата на европейската заповед за арест.

( 25 ) От въведените с Конвенцията от 1996 г. подобрения в системата от 1957 г. е уместно да се подчертаят по-конкретно следните: на първо място, екстрадицията не може да се откаже на основание, че има погасителна давност за наказателното преследване или наказанието съгласно законодателството на замолената държава-членка (член 8, параграф 1 от Конвенцията от 1996 г.), и на второ място, замолената държава-членка не може да разглежда нито едно престъпление като политическо (член 5 от Конвенцията от 1996 г., „деполитизация“ на престъпленията). Ето защо екстрадиция вече не може да се откаже на основание, че става дума за „политическо“ престъпление.

( 26 ) Съображение 4 от Рамковото решение.

( 27 ) Европейска конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, съставена в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък: „ЕКПЧ“).

( 28 ) Решение от 3 май 2007 г. по дело Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Сборник, стр. I-3633, точка 45).

( 29 ) Вж. в този смисъл Решение от 27 юни 2006 г. по дело Парламент/Съвет (C-540/03, Recuеil, стр. I-5769, точки 70 и 71).

( 30 ) Европейски съд по правата на човека, Решение Soering с/у Обединено кралство от 7 юли 1989 г., серия A, № 161, § 85.

( 31 ) Европейски съд по правата на човека, Решение Di Giovine с/у Португалия от 31 август 1999 г. (жалба № 39912/98).

( 32 ) Вж. Европейски съд по правата на човека, Решение Mamatkoulov и Askarov с/у Турция от 4 февруари 2005 г. (жалби № 46827/99 и № 46951/99), Recueil des arrêts et décisions 2005-I, § 82, Решение RAF с/у Испания от 21 ноември 2000 г. (жалба № 53652/00), Recueil des arrêts et décisions 2000-XI, Решение Sardinas Albo с/у Италия от 8 януари 2004 г. (жалба № 56271/00), Recueil des arrêts et décisions 2004-I, и Решение Zaratin с/у Италия от 23 ноември 2006 г. (жалба № 33104/06).

( 33 ) Вж. Решение по дело Advocaten voor de Wereld (посочено по-горе, бележка под линия 28, точка 49 и цитираната съдебна практика), както и Решение от 22 май 2008 г. по дело Evonik Degussa/Комисия и Съвет (C-266/06 P, точка 38).

( 34 ) Вж. Решение по дело Advocaten voor de Wereld (посочено по-горе, бележка под линия 28, точка 50), както и Решение по дело Evonik Degussa/Комисия и Съвет (посочено по-горе, бележка под линия 33, точка 39).

( 35 ) Вж. в този смисъл Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino (посочено по-горе, бележка под линия 11, точка 46, във връзка с точки 44 и 45). Вж. освен това Определение на Bundesverfassungsgericht (Германия) от 26 февруари 1969 г. по дело 2 BvL 15, 23/68 (публикувано в Neue Juristische Wochenschrift 1969 г., стр. 1059, 1061, както и в Сборник с решения на германския Конституционен съд, BVerfGE, том 25, стр. 269, 286 и сл.).

( 36 ) Европейска комисия по правата на човека, Решение от 6 юли 1976 г., X с/у Нидерландия (жалба № 7512/76, D. R. 6, стр. 185), Решение от 6 март 1991 г., Polley с/у Белгия (жалба № 12192/86) и Решение от 18 януари 1996 г., Bakhtiar с/у Швейцария (жалба № 27292/95).

( 37 ) Следва да се напомни, че становището на Cour d’appel de Versailles (Решение от 19 юни 2001 г.) по посоченото искане за екстрадиция е било отрицателно, по съображение че според френското право е изтекла давността за наказателно преследване на деянията, в които е обвинено заинтересованото лице.

( 38 ) Решение от 12 февруари 2008 г. по дело Kempter (C-2/06, Сборник, стр. I-411, точка 37).

( 39 ) Решение от 12 юни 2008 г. по дело Комисия/Португалия (C-462/05, Сборник, стр. I-4183, точка 23).

( 40 ) Вж. също Решение на Касационния съд (Франция), наказателно отделение, от 15 февруари 2006 г., номер 05-86.095 (дело Zurutuza Sarasola), Решение от 12 май 1987 г., Bull. Crim. 1987, номер 194 (дело Dario Fantig) и Решение от 9 юли 1987 г., Bull. Crim. 1987, номер 229 (дело Imaz-Martiarena).

( 41 ) Член 8, параграф 1 от Конвенцията от 1996 г.

( 42 ) Решение от 29 юни 2006 г. по дело SGL Carbon/Комисия (C-308/04 P, Recueil, стр. I-5977, точка 26 и цитираната съдебна практика).

( 43 ) Член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз.

( 44 ) Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др../Комисия (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 338).

( 45 ) За разлика от Решение от 28 септември 2006 г. по дело Gasparini и др. (C-467/04, Recueil, стр. I-9199).