ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 29 юли 2019 година ( 1 )

Дело C‑555/18

K.H.K.

срещу

B.A.C.,

E.E.K.

(Преюдициално запитване, отправено от Софийски районен съд, България)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Регламент (ЕС) № 655/2014 — Процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки — Понятие за автентичен акт — Заповед за изпълнение на парично задължение“

I. Въведение

1. В решение по дело Denilauler ( 2 ) от 1979 г. Съдът приема, че временни или обезпечителни мерки, които са постановени ex parte, не се ползват от системата за признаване и изпълнение по Брюкселската конвенция ( 3 ). Впоследствие тази съдебна практика е кодифицирана в Регламент (ЕС) № 1215/2012 ( 4 ). Фактът, че за временните и обезпечителните мерки не е въведен режим за признаване и изпълнение, който да е единен на равнището на правото на Съюза, е една от причините законодателството на Съюза относно принудителното изпълнение на съдебните решения, постановени в производства за парични вземания, да се счита от някои за Ахилесовата пета на европейското пространство на гражданско правосъдие ( 5 ).

2. През 2014 г., или почти 35 години след постановяването на решение по дело Denilauler ( 6 ), е приет Регламент (ЕС) № 655/2014 ( 7 ), с който законодателят на Съюза въвежда института на европейската заповед за запор на банкови сметки (ЕЗЗБС). ЕЗЗБС запазва напълно ефекта на изненада за длъжника и се признава автоматично в другите държави членки, без да се изисква специална процедура ( 8 ).

3. С преюдициалното запитване запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува за първи път Регламент № 655/2014.

4. В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще се ограничи до анализ на първия от трите преюдициални въпроса, с който запитващата юрисдикция иска да се установи съдържанието на понятието за автентичен акт, съдържащо се в член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, и по-специално дали автентичният акт по смисъла на посочения регламент трябва да има изпълнителна сила.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

5. Член 4, точка 8 от Регламент № 655/2014 определя понятието „съдебно решение“ като „съдебно решение, постановено от съд на държава членка, независимо от наименованието на решението, включително решение за определяне на разходите или разноските от служител на съда“. Член 4, точка 10 от същия регламент определя пък понятието „автентичен акт“ като „документ, който е официално съставен или заверен като автентичен акт в държава членка и чиято автентичност: a) е свързана с подписа и съдържанието на акта; и б) е установена от публичен орган или друг орган, оправомощен за тази цел“.

6. Глава 2 от посочения регламент е озаглавена „Процедура за получаване на заповед за запор“ и съдържащият се в нея член 5, който е озаглавен „Достъп“, предвижда: „Заповедта за запор е достъпна за кредитора в следните ситуации: a) преди кредиторът да предприеме действия в някоя държава членка за образуване на съдебно производство срещу длъжника по същество или на всеки етап по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение или на одобряването или сключването на съдебна спогодба; б) след като кредиторът е получил в държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, който изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора“.

7. Член 14, параграф 1 от същия регламент предвижда: „Когато кредиторът е получил в държава членка подлежащо на изпълнение съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез който от длъжника се изисква да плати иска на кредитора, и кредиторът има основания да смята, че длъжникът притежава една или повече сметки в банка в конкретна държава членка, но не знае нито наименованието и/или адреса на банката, нито IBAN, BIC, нито друг банков номер, позволяващ да бъде установена банката, кредиторът може да поиска от съда, в който е подадена молбата за заповедта за запор, да поиска от информационния орган на държавата членка по изпълнение да получи информацията, необходима за установяване на банката или банките и на сметката или сметките на длъжника. Независимо от първата алинея кредиторът може да направи посоченото там искане, когато съдебното решение, съдебната спогодба или автентичният акт, получени от кредитора, са все още неизпълними и сумата, подлежаща на запор, предвид съответните обстоятелства е значителна, и когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът в наличието на спешна необходимост от информация за сметката, тъй като съществува риск, че без нея по-нататъшното изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника е вероятно да бъде застрашено и че това впоследствие би могло да доведе до значително влошаване на финансовото състояние на кредитора“.

Б. Българската правна уредба

8. Съгласно член 47, алинея 1 от Гражданския процесуален кодекс (наричан по-нататък „ГПК“), когато ответникът в продължение на един месец не може да бъде намерен на посочения по делото адрес и не се намери лице, което е съгласно да получи съобщението, връчването може по принцип да се извърши чрез залепване на уведомление. Съгласно член 47, алинея 5 от ГПК при връчването чрез залепване на уведомление съобщението се смята за връчено, въпреки че ответникът в действителност може да не се е запознал с делото.

9. Глава тридесет и седма от ГПК се отнася до заповедното производство и съдържащият се в нея член 410, озаглавен „Заявление за издаване на заповед за изпълнение“, предвижда: „(1) Заявителят може да поиска издаване на заповед за изпълнение: 1. за вземания за парични суми или за заместими вещи, когато искът е подсъден на районния съд; 2. за предаването на движима вещ, която длъжникът е получил със задължение да я върне или е обременена със залог или е прехвърлена от длъжника със задължение да предаде владението, когато искът е подсъден на районния съд. (2) (Доп. — ДВ, бр. 86 от 2017 г.) Заявлението съдържа искане за издаване на изпълнителен лист и трябва да отговаря на изискванията на чл. 127, ал. 1 и 3 и чл. 128, т. 1 и 2. В заявлението се посочва и банкова сметка или друг начин за плащане“.

10. Съгласно член 415, алинеи 1 и 5 от ГПК: „(1) Съдът указва на заявителя, че може да предяви иск за вземането си в следните случаи: 1. когато възражението е подадено в срок; 2. когато заповедта за изпълнение е връчена на длъжника при условията на чл. 47, ал. 5; 3. когато съдът е отказал да издаде заповед за изпълнение. […] (5) Когато заявителят не представи доказателства, че е предявил иска в посочения срок, съдът обезсилва заповедта за изпълнение частично или изцяло, както и изпълнителния лист, издаден по чл. 418“.

11. Съгласно текста на член 416 от ГПК: „Когато възражение не е подадено в срок или е оттеглено, или след влизане в сила на съдебното решение за установяване на вземането, заповедта за изпълнение влиза в сила. Въз основа на нея съдът издава изпълнителен лист и отбелязва това върху заповедта“.

12. Глава 56 от ГПК, с която Регламент № 655/2014 е транспониран в българското законодателство, съдържа член 618а, който гласи: „(1) Издаване на [ЕЗЗБС] може да се иска преди предявяване на иска от компетентния да разгледа спора по същество първоинстанционен съд. (2) Издаване на [ЕЗЗБС] може да се иска след съставянето на автентичния акт по смисъла на чл. 4, т. 10 от Регламент [№ 655/2014]. от компетентния първоинстанционен съд. (3) Във всяко положение на делото до приключване на съдебното производство ищецът може да иска от съда, пред който делото е висящо, да издаде [ЕЗЗБС]. В случай че искането за издаване на [ЕЗЗБС] се предявява в рамките на касационното производство, заповедта се издава от въззивния съд. (4) Издаване на [ЕЗЗБС] може да се иска след постановяване на съдебното решение от първоинстанционния съд, разгледал спора по същество, или след одобряване на съдебната спогодба“.

III. Фактите в спора по главното производство

13. Заявителят подава пред Софийския районен съд (България) заявление за издаване на заповед за изпълнение по член 410 от ГПК срещу двама длъжници.

14. На 5 април 2018 г. този съд издава заповед за изпълнение на парично задължение по член 410 от ГПК. На 18 април 2018 г. преписи от заповедта са изпратени до всеки от длъжниците на адресите им в София, посочени от заявителя в заявлението и съвпадащи с адресите в служебно изготвените от Национална база данни „Население“ справки.

15. В съответствие с българската правна уредба съобщенията са върнати, тъй като длъжниците не са намерени на посочените адреси и не са предприели действия в двуседмичен срок от залепването на уведомленията на вратата им или на пощенската им кутия.

16. С разпореждане от 2 август 2018 г. Софийският районен съд дава указания до заявителя да предяви установителен иск за установяване на вземането си спрямо длъжниците съгласно член 415, алинея 1, точка 2 от ГПК. Съобщение за това разпореждане е изпратено на заявителя на 3 август 2018 г.

17. Преди разпореждането да му бъде съобщено, на 2 август 2018 г. заявителят предявява искане за издаване на ЕЗЗБС на длъжниците в Швеция.

18. На 2 август 2018 г. Софийският районен съд разпорежда искането с приложенията да се докладва на ръководителя на II гражданско отделение при този съд за образуване на отделно производство по реда на чл. 618а от ГПК и за определяне на съдия докладчик. Ръководителят на II гражданско отделение обаче препраща делото на III гражданско отделение, 155-и съдебен състав на същия съд, запитваща юрисдикция по настоящото дело, с разпореждане да се произнесе по искането, като определя, че издадената заповед по член 410 от ГПК е автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, и приема, че не са налице основания за образуване на отделно производство.

19. Запитващата юрисдикция не споделя мнението на ръководителя на II гражданско отделение. Тя посочва по-специално че заповед по член 410 от ГПК, която не е влязла в сила, не представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, тъй като съгласно член 415, алинея 5 от ГПК, ако заявителят не представи доказателство за предявен иск в посочения срок, заповедта трябва да бъде обезсилена. Запитващата юрисдикция отбелязва, че в случая няма влязла в сила заповед, която да представлява автентичен акт и въз основа на която съдът по заповедното производство да издаде ЕЗЗБС. С оглед на това според нея ЕЗЗБС би могла да се издаде само в контекста на отделно производство за разглеждане на спора по същество.

IV. Преюдициалните въпроси и производството пред Съда

20. При тези обстоятелства Софийският районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Представлява ли невлязла в сила заповед за изпълнение на парично задължение по член 410 от ГПК автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от [Регламент № 655/2014]? 2) Ако заповедта по член 410 от ГПК не е автентичен акт следва ли да се образува отделно производство по искането, различно от производството по член 410 от ГПК, по реда на член 5, буква а) от [Регламент № 655/2014]? 3) Ако заповедта по член 410 от ГПК е автентичен акт, следва ли съдът да се произнесе в срока по член 18, параграф 1 от [Регламент № 655/2014] при наличие на норма от националното право, съгласно която сроковете по време на съдебната ваканция спират да текат?“.

21. Писмено становище представя само Европейската комисия. Съдебно заседание не е проведено.

V. Анализ

22. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали заповед за изпълнение на парично задължение, която не е влязла в сила, като заповедта, предмет на главното производство, отговаря на характеристиките на автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014 и следователно дали заявителят е получил автентичен акт, който изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора, по смисъла на член 5, буква б) от същия регламент.

23. С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се разреши възникнало в рамките на същия съд положение, наподобяващо на отрицателен спор за подсъдност при произнасянето по искане за издаване на ЕЗЗБС. Спорът се дължи на факта, че председателят на II гражданско отделение на Софийски районен съд приема, че заповедта по член 410 от ГПК представлява автентичен акт и разпорежда на III гражданско отделение, 155-и съдебен състав на същия съд, да се произнесе по искането за издаване на ЕЗЗБС, като счита, че не е необходимо да се образува отделно производство. Председателят на 155-и състав обаче счита, че „[к]ъм момента няма влязла в сила заповед, която да представлява автентичен акт“ и въз основа на която съдът по българското заповедно производство да може да издаде исканата ЕЗЗБС.

24. Някои свързани с прилагането на българското право аспекти, които в случая засягат правното положение на заявителя, все пак остават неизяснени. С оглед на това и за да може да бъде даден полезен отговор на запитващата юрисдикция, ще разгледам въпроси, които не са изрично повдигнати в преюдициалното запитване.

25. В този дух, за да отговоря на опасенията на запитващата юрисдикция, най-напред ще представя някои общи бележки относно процедурата за издаване на заповед за изпълнение на парично задължение съгласно българското право, предвидена в член 410 и сл. от ГПК (т. 26—31 от настоящото заключение). По-нататък ще направя някои бележки по двете предположения, на които явно се основава първият въпрос, а именно, първото, че заповедта за изпълнение от 5 април 2018 г. не е обезсилена (т. 33 и 34 от настоящото заключение), и второто, че като се изключи евентуално имащата значение изпълнителна сила, заповедта за изпълнение на парично задължение в българското законодателство отговаря на характеристиките на автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014 (т. 36—46 от настоящото заключение). Накрая въз основа на всички изложени съображения ще разгледам значението на изпълнителната сила на притежаваното от кредитора изпълнително основание в установената с този регламент система (т. 53 и сл. от настоящото заключение).

А. Относно заповедното производство

26. Съгласно разясненията на запитващата юрисдикция целта на заповедното производство, уредено в член 410 и сл. от ГПК, е да се провери дали съществува вземане между определени лица, на какво основание и дали е безспорно. Това производство е факултативно: кредиторът не е длъжен да подаде заявление за издаване на заповед за изпълнение на парично задължение, а вместо това може да предяви иска си по общия исков ред.

27. Когато избере да подаде заявление по член 410 от ГПК, кредиторът трябва да посочи основанието и размера на вземането си. От него обаче не се изисква прилагането на каквито и да било документи, удостоверяващи вземането.

28. Кредиторът може да пристъпи към принудително събиране на вземането си едва след влизането в сила на заповедта за изпълнение на парично задължение.

29. Всъщност, за да влезе в сила, заповедта за изпълнение на парично задължение трябва да бъде връчена на длъжника и длъжникът трябва да не е подал възражение по член 414 от ГПК. В този случай съгласно член 416 от ГПК въз основа на нея съдът издава изпълнителен лист.

30. Ако длъжникът подаде възражение, съгласно член 415, алинея 1 от ГПК съдът указва на кредитора, че може да предяви установителен иск за вземането си в едномесечен срок, като в такъв случай се образува отделно производство, по което съдът се произнася с решение. Влизането в сила на това решение, ако с него се уважава искът, стабилизира заповедта за изпълнение на парично задължение и въз основа на заповедта и решението се издава изпълнителен лист.

31. Съдът указва на кредитора, че може да предяви установителен иск за вземането си и когато заповедта за изпълнение е връчена при условията на член 47, алинея 5 от ГПК и в действителност не е получен препис от нея. В този случай предявяването на установителен иск за вземането също води до образуването на отделно производство, което се развива по описания по-горе ред. Ако обаче, както по настоящото дело, заявителят не представи доказателства, че е предявил установителен иск за вземането си, съдът обезсилва заповедта за изпълнение на основание член 415, алинея 5 от ГПК.

32. Ето защо, преди да продължим, следва да се установи дали заповедта за изпълнение на парично задължение от 5 април 2018 г. е обезсилена или не. Всъщност, ако тази заповед е обезсилена в съответствие с член 415, алинея 5 от ГПК, според мен не е необходимо да се разглежда въпросът дали тя представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014.

Б. Заповед за изпълнение на парично задължение, която не е последвана от установителен иск за вземането

33. Както вече споменах, от правната уредба, пояснена от запитващата юрисдикция, е видно, че когато заповедта за изпълнение на парично задължение е връчена при условията на член 47, алинея 5 от ГПК, и след това, както е в главното производство, кредиторът не е предявил установителен иск за вземането, заповедта за изпълнение на парично задължение трябва да бъде обезсилена на основание член 415, алинея 5 от ГПК. Освен това според доктрината тази заповед следва да бъде обезсилена, доколкото това е необходимо, за да се прекрати съществуването ѝ в правния мир, независимо от факта, че тя не поражда правни последици и не подлежи на принудително изпълнение ( 9 ).

34. При все това, тъй като първият преюдициален въпрос се отнася до заповед за изпълнение на парично задължение, която все още не е влязла в сила, този въпрос може да се разбира в смисъл, че според запитващата юрисдикция тази заповед за изпълнение от 5 април 2018 г. не е обезсилена ( 10 ). Поради това, без да се произнасям по съответствието с българското законодателство на приетото от националните съдилища разрешение, трябва да се приеме за установено, че заповедта за изпълнение от 5 април 2018 г. не е обезсилена.

35. На този етап е необходимо също да се разгледа дали, като се изключи, че не е влязла в сила, заповед за изпълнение на парично задължение като разглежданата в главното производство отговаря на характеристиките на автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, които са ясно и недвусмислено предвидени в този регламент.

В. Заповедта за изпълнение на парично задължение като автентичен акт от гледна точка на Регламент № 655/2014

36. Видно от акта за преюдициално запитване, констатацията, че заповедта за изпълнение на парично задължение в българското право представлява автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014, е направена в разпореждането на председателя на II гражданско отделение, с което той препраща делото на запитващата юрисдикция. Всъщност, за да препрати делото на III гражданско отделение, председателят на II гражданско отделение приема, че заповед, издадена на основание член 410 от ГПК, представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014.

37. В това отношение запитващата юрисдикция само констатира, че според нея наличието на указания от ръководителя на II гражданско отделение „е недопустимо“. Тя уточнява по-специално че издадената заповед по член 410 от ГПК, която не е влязла в сила, не представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, доколкото същата може да бъде обезсилена ( 11 ), ако в указания срок не бъде предявен установителен иск. От това може да се направи изводът, че за запитващата юрисдикция не самата липса на изпълнителна сила на заповедта за изпълнение на парично задължение изключва възможността тази заповед да бъде квалифицирана като „автентичен акт“, а това, че тя подлежи на обезсилване. Следва все пак да се отбележи, че възможността за обезсилване е характерна по-скоро за решенията, отколкото за автентичните актове.

38. По причини, различни от липсата на изпълнителна сила, също имам съмнения относно квалификацията на такава заповед за изпълнение на парично задължение като автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014.

39. Следва да се припомни, че за да може даден акт да представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, първо, трябва да бъде съставен или заверен в държава членка като автентичен акт, второ, автентичността на този акт трябва да бъде установена от публичен орган или друг орган, оправомощен за тази цел, и трето, автентичността трябва да е свързана по-специално с подписа и съдържанието на акта.

40. От разясненията в доктрината става ясно, че в българското право автентичните актове са обхванати от член 179, алинея 1 от ГПК, съгласно който официален документ, издаден от длъжностно лице в кръга на службата му по установените форма и ред, съставлява доказателство за изявленията пред него и за извършените от него и пред него действия ( 12 ).

41. Освен това от член 618а, алинея 2 от ГПК, както е пояснен в преюдициалното запитване, следва, че българските съдилища са оправомощени да съставят автентични актове. Според мен a priori заповедта за изпълнение на парично задължение, издадена на основание член 410 от ГПК, отговаря на първите две характеристики на автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014.

42. При все това обаче, както явно отбелязва и Комисията, не е съвсем ясно как заповед за изпълнение на парично задължение, издадена на основание член 410 от ГПК, би могла да е акт, чиято автентичност е свързана със съдържанието му, като се има предвид, че автентичността е понятие от правото на Съюза и трябва да получи самостоятелно тълкуване.

43. Всъщност, както посочих в точка 27 от настоящото заключение, при подаването на заявление по член 410 от ГПК от заявителя не се изисква прилагането на каквито и да било документи, удостоверяващи вземането. От заявителя се изисква единствено да посочи основанието и размера на вземането си. Въз основа на заявеното съдът издава заповед за изпълнение, която, както е видно от член 412, точки 6 и 8 от ГПК, съдържа по-специално информация за задължението, което длъжникът трябва да изпълни, и за точния срок, в който длъжникът трябва да плати на кредитора.

44. От член 411, алинея 2 от ГПК следва, че съдът не издава заповед за изпълнение на парично задължение по-специално в случаите, когато искането на кредитора не отговаря на изискванията на член 410 ГПК или е в противоречие със закона или добрите нрави. Извършената за тази цел проверка обаче не обхваща, а и — при липса на какъвто и да било документ от кредитора — не би могла да обхване основателността на претенцията, която длъжникът трябва да изпълни.

45. При тези обстоятелства буди съмнение дали автентичността на заповедта за изпълнение е свързана с нейното съдържание, след като то не взема под внимание основателността на претенцията, а само посочва задължението на длъжника към кредитора. Ето защо считам, че заповедта за изпълнение на парично задължение, издадена на основание член 410 от ГПК, не може да се разглежда като автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014.

46. С оглед на това запитващата юрисдикция следва да провери дали автентичността на заповедта за изпълнение на парично задължение съгласно българското законодателство е свързана с нейното съдържание и с подписа. При отрицателен отговор, с оглед на факта, че Регламент № 655/2014 посочва три вида изпълнителни основания, въз основа на които може да бъде издадена ЕЗЗБС, а именно: съдебни решения, съдебни спогодби и автентични актове, запитващата юрисдикция трябва да прецени дали тази заповед за изпълнение представлява съдебно решение по смисъла на посочения регламент. Аз мисля, че това е така.

Г. Последиците от констатацията, че заповедта за изпълнение на парично задължение по българското право не представлява автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014

47. Както току-що отбелязах, заповедта за изпълнение на парично задължение в българското право не представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014. Въпреки това, за да дам полезен отговор на запитващата юрисдикция, ще продължа анализа с представянето на системата, установена с Регламент № 655/2014. От този анализ ще стане ясно, че изискването за изпълнителна сила се прилага недвусмислено по отношение на трите вида изпълнителни основания, въз основа на които може да бъде издадена ЕЗЗБС.

48. Освен това изводите, направени от разглеждането на един от доводите на Комисията, са в подкрепа на подхода, приемащ за отправна точка системата на този регламент.

49. Комисията отбелязва, че сходни понятия за автентичен акт се намират и в други инструменти на международното частно право на Съюза, и по-специално в Регламенти (ЕО) № 805/2004 ( 13 ) (ЕО) № 4/2009 ( 14 ) и № 1215/2012, както и в Брюкселската конвенция и в Конвенцията от Лугано ( 15 ). Според Комисията от всеки от тези инструменти следва, че автентичният акт трябва да има изпълнителна сила в държавата членка по произход. Тъй като посочените инструменти установяват недвусмислено понятие за автентичен акт, било уместно по съображения от системен характер определението в член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014 да се разбира в смисъл, че даден акт трябва да има изпълнителна сила, за да може да се счита за автентичен акт.

50. Имам все пак известни съмнения относно преките аналогии, които Комисията прави между, от една страна, Регламенти № 805/2004, № 4/2009 и № 1215/2012, а от друга страна, Регламент № 655/2014, с оглед на различните цели, преследвани от всеки от посочените регламенти.

51. Целта на европейското изпълнително основание, установено с Регламент № 805/2004, е да се позволи пряко чрез изпълнително производство да бъде удовлетворен кредиторът. Като се изключат временните и обезпечителните мерки, същото се отнася и за автентичните актове по Регламенти № 4/2009 и № 1215/2012. Целта на ЕЗЗБС, от друга страна, е временно да се защити вземането, което кредиторът може да има, и да се гарантира, че евентуалното и последващото събиране на това вземане чрез изпълнително производство няма да бъде възпрепятствано или затруднено. В този смисъл ЕЗЗБС може да бъде от съществено значение, когато кредиторът все още не притежава изпълнително основание и в резултат на това не може да прибегне до принудителното му изпълнение въз основа на разпоредбите на Регламенти № 805/2004, № 4/2009 и № 1215/2012.

52. Впрочем, както отбелязва Комисията, член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, в който се дава определение на термина „автентичен акт“, припомнено в точка 39 от настоящото заключение, не посочва изрично изпълнителната сила на такъв акт. Същото се отнася и за Регламенти № 805/2004, № 4/2009 и № 1215/2012, на които се позовава и Комисията ( 16 ). От друга страна, изпълнителната сила на автентичния акт играе важна роля в системите за движение на правните инструменти, създадени с тези регламенти ( 17 ). Също така считам, че в настоящия случай не е възможно да се направи единствено анализ на понятията „съдебно решение“, „съдебна спогодба“ или „автентичен акт“, без да се вземе предвид системата, създадена с Регламент № 655/2014. Отговорът на опасенията на запитващата юрисдикция трябва да се търси в обхвата на този регламент, а не извън него.

Д. Системата, установена с Регламент № 655/2014 и основана на наличието на различни процесуални средства

53. Регламент № 655/2014 създава правна рамка, която определя правилата на производството по издаването на ЕЗЗБС, нейното връчване и отчасти нейното изпълнение. В този контекст, ако си послужим с думите на член 5 от посочения регламент, положението на кредитора, подал молба за издаване на ЕЗЗБС, след като е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), е различно от това на кредитора, подал молба за издаване на ЕЗЗБС, преди да предприеме действия за образуване на съдебно производство по същество или по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение или на одобряването или сключването на съдебна спогодба.

54. Освен това наличието на различни процесуалните средства, което е най-общо указаното в член 5 от Регламент № 655/2014, се разкрива и в други насоки ( 18 ).

55. Най-напред, от член 6, параграфи 1, 3 и 4 от Регламент № 655/2014 е видно, че когато кредиторът все още не е получил изпълнително основание, компетентни да издават ЕЗЗБС са съдилищата на държавата членка, които са компетентни да се произнесат по същество съгласно съответните приложими правила за компетентност ( 19 ). По-нататък, когато кредиторът вече е получил съдебно решение или е постигнал съдебна спогодба, компетентни да издадат ЕССБЗ за иска, посочен в решението или спогодбата, са съдилищата на държавата членка, в която е издадено решението или е одобрена или сключена съдебната спогодба. И накрая, когато кредиторът е получил автентичен акт, компетентни да издадат ЕССБЗ за иска, посочен в автентичния акт, са съдилищата, определени за тази цел в държавата членка, в която е съставен автентичният акт.

56. По-нататък, член 7, параграфи 1 и 2 от Регламент № 655/2014 определят условията за издаване на ЕЗЗБС. От член 7, параграф 1 от този регламент следва, че кредиторът трябва винаги да представя достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от обезпечителна мярка за защита под формата на ЕЗЗБС (риск от periculum in mora). В член 7, параграф 2 от посочения регламент обаче се предвижда, че когато кредиторът все още не е получил изпълнително основание, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по иска на кредитора, последният представя и достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че има вероятност искът му да бъде удовлетворен по същество (fumus boni iuris).

57. Накрая, член 12 от Регламент № 655/2014 се отнася за гаранцията, която кредиторът трябва да учреди в замяна на обезпечителния характер на запора. Както е видно от член 12, параграф 1 от този регламент и както е посочено в съображение 18 от същия, когато кредиторът все още не е получил изпълнително основание, учредяването на гаранция следва да бъде правило. Съгласно член 12, параграф 2 от този регламент, когато кредиторът вече е получил изпълнително основание, целесъобразността на учредяването на гаранция обаче следва да бъде оставена на преценката на съда.

58. От изложеното следва, че условията за издаване на ЕЗЗБС са по-малко строги, когато кредиторът вече притежава изпълнително основание, без цитираните разпоредби на Регламент № 655/2014 да определят дали такова изпълнително основание трябва да има изпълнителна сила или не.

59. В този смисъл следва да се даде отговор не на въпроса дали сам по себе си автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014 трябва да има изпълнителна сила, а по-скоро дали изпълнителното основание, което кредиторът трябва да притежава, за да се счита, че е получил автентичен акт по смисъла на цитираните разпоредби, трябва да има изпълнителна сила или не. Всъщност понятието „автентичен акт“, както и понятията „съдебно решение“ и „съдебна спогодба“ трябва да се тълкуват в светлината на установената с този регламент система. Това е видно и от втория и третия въпрос на запитващата юрисдикция, отнасящи се до разпоредбите на Регламент № 655/2014, а именно членове 5 и 18 от този регламент, които се основават на същото разграничение. Освен това от съображение 14 от Регламент № 655/2014 следва, че постигането на подходящ баланс между интереса на кредитора да получи ЕЗЗБС и интереса на длъжника да предотврати злоупотреба с такава заповед, следва да се установи чрез условията за издаването ѝ. Всъщност тълкуването на понятията за съдебно решение, съдебна спогодба и автентичен акт може да засегне този баланс.

Е. Изпълнителните основания в системата, установена с Регламент (ЕО) № 655/2014

1. Изводи, които следва да бъдат направени от посочването в Регламент № 655/2014 на изпълнителни основания със и без изпълнителна сила

60. Следвайки логиката, че не може да се направи анализ само на понятието „автентичен акт“ по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014, без при това да бъдат взети предвид и другите разпоредби на същия регламент, Комисията твърди, че необходимостта от изпълнителна сила може да се извлече от член 14, параграф 1, първа и втора алинея от Регламент № 655/2014. Комисията счита, че след като в тази си част регламентът съдържа конкретни изрични разпоредби относно автентичните актове без изпълнителна сила, трудно би могло да се предположи, че в другите разпоредби на посочения регламент понятието за автентичен акт обхваща както автентичните актове с изпълнителна сила, така и тези без изпълнителна сила.

61. Без да оспорвам заключението, до което стига Комисията, не съм напълно убеден в съображението ѝ, че от самото сравнение на употребата на понятието „автентичен акт“ в член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 и в други разпоредби от същия регламент следва, че автентичният акт по смисъла на член 4, точка 10 от посочения регламент трябва непременно да има изпълнителна сила.

62. Всъщност член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 ясно разграничава случаите, когато кредиторът е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), което има изпълнителна сила и изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора, от случаите, когато кредиторът е получил изпълнително основание, което все още не е изпълнимо. Би могло да се твърди, че неизпълним автентичен акт по член 14, параграф 1, втора алинея от Регламент № 655/2014 при всички положения представлява автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от този регламент. Член 4 от посочения регламент е озаглавен „Определения“ и създава обща терминологична рамка за всички следващи разпоредби. Ето защо в съответствие с тази рамка и от съображения за последователност би следвало да се приеме, че не е необходимо даден акт да има изпълнителна сила, за да представлява автентичен акт по смисъла на същата разпоредба.

63. Предвид това член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 предвижда по-строги изисквания за получаването на информация за сметките на длъжника, когато кредиторът още не е получил изпълнително основание, в сравнение с приложимите изисквания, когато кредиторът е получил такова. Всъщност кредиторът, който е получил изпълнително основание, но то все още е неизпълнимо, трябва по-специално да увери съда в наличието на спешна необходимост от информация за сметките, тъй като съществува риск, че без нея по-нататъшното изпълнение на иска на кредитора срещу длъжника е вероятно да бъде застрашено и че това впоследствие би могло да доведе до значително влошаване на финансовото състояние на кредитора.

64. Вярно е наистина, че в член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 законодателят прави разграничение между изпълними и неизпълними основания (а не, както в други разпоредби на този регламент, между две ситуации: когато кредиторът е получил изпълнително основание и когато не е получил такова ( 20 )), като очертава три ситуации: когато кредиторът е получил изпълнително основание, което има изпълнителна сила (член 14, параграф 1, първа алинея от Регламент № 655/2014), когато кредиторът е получил изпълнително основание, което все още не е изпълнимо (член 14, параграф 1, втора алинея от същия регламент), и накрая, когато кредиторът не е получил изпълнително основание (случаите извън член 14, параграф 1 от същия регламент). Това може да наведе на мисълта, че с оглед на всички разпоредби на Регламент № 655/2014 притежаването на изпълнително основание, което все още не е изпълнимо, не е равносилно на липсата на каквото и да било изпълнително основание.

65. В член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 обаче е необходимо да се направи разграничение между три вместо между две ситуации, при които кредитор с изпълнително основание, което все още не е изпълнимо, има възможност да подаде молба за информация за сметките на длъжника. Всъщност съгласно член 14, параграф 1, втора алинея от Регламент № 655/2014 кредитор, получил изпълнително основание, което все още не е изпълнимо, може да подаде такава молба, докато кредитор, който не е получил каквото и да било изпълнително основание, няма право на това. Освен това, както е видно от други разпоредби на този регламент, кредитор, притежаващ изпълнително основание с изпълнителна сила, винаги е в привилегировано положение, тъй като не е длъжен да уверява съда в наличието на спешна необходимост от информация за сметките на длъжника.

66. От изложеното може да се направи извод, от една страна, че за целите на член 14, параграф 1 от Регламент № 655/2014 притежаването на неизпълнимо изпълнително основание не може да се приравни на липса на каквото и да било изпълнително основание. От друга страна, в член 14, параграф 1, първа и втора алинея от Регламент № 655/2014 се следва същата логика като по-специално в член 7, параграфи 1 и 2 от същия регламент, в който се прави разграничение между положението на кредитор, който е получил изпълнително основание, и положението на кредитор, който все още не е получил такова, като на последния се налагат по-строги условия за издаване на ЕЗЗБС.

67. В обобщение, на този етап би могло да се твърди, че за да се приеме, че кредитор е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), което изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора по смисъла на Регламент № 655/2014, това изпълнително основание трябва да има изпълнителна сила в държавата членка по произход. Както ще докажа по-нататък, тази констатация, споделяна впрочем от част от доктрината ( 21 ), се потвърждава и от изводите, направени от други разпоредби на този регламент, а именно от членове 7, 18 и 34.

2. Изводи, които могат да бъдат направени от други разпоредби на Регламент (ЕО) № 655/2014

68. Както вече обясних в точка 59 от настоящото заключение, тълкуването на понятията, определящи изпълнителните основания (съдебни решения, съдебни спогодби и автентични актове), може да засегне баланса между интересите на кредитора и интересите на длъжника. От член 7 от Регламент № 655/2014 следва, че когато кредиторът е получил изпълнително основание, което изисква длъжникът да плати вземането, при издаване на ЕЗЗБС за посоченото в това основание вземане съответният съд не разглежда въпроса дали искът на кредитора ще бъде удовлетворен по същество.

69. Приемането на тълкуването, че не е необходимо полученото от кредитора изпълнително основание да има изпълнителна сила в държавата членка по произход, би засегнало равновесието, установено чрез условията за издаване на ЕЗЗБС. Всъщност, когато ЕЗЗБС се издава въз основа на изпълнително основание, което все още не е изпълнимо, съдът не може да изисква от кредитора да го увери в fumus boni iuris на вземането, посочено в това изпълнително основание. Би могло обаче да се издаде ЕЗЗБС въз основа на изпълнително основание, което, както в настоящия случай, се основава на твърденията на кредитора, без да бъде проверена основателността на иска.

70. Според мен полученото от кредитора изпълнително основание трябва да има изпълнителна сила в държавата членка по произход, за да може се приеме, че кредиторът е получил изпълнително основание.

71. Това обяснява и защо сроковете, определени в член 18, параграфи 1 и 2 от Регламент № 655/2014 за произнасяне по молбата за издаване на ЕЗЗБС, са по-кратки, ако кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт. В такива случаи съдът няма задължение да разгледа fumus boni iuris на искането по същество на кредитора.

72. От член 34, параграф 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 655/2014 впрочем следва, че по молба на длъжника принудителното изпълнение на ЕЗЗБС в държавата членка по изпълнение се прекратява, когато изпълнителната сила на съдебното решение, чието изпълнение кредиторът се стреми да гарантира чрез тази ЕЗЗБС, е била временно преустановена в държавата членка по произход. Това може да е признак, че в случай на издаване на ЕЗЗБС, при който кредиторът не е бил задължен да доказва fumus boni iuris, изпълняемостта на ЕЗЗБС за вземането, посочено в изпълнителното основание, се основава на изпълнителната сила на този акт в държавата членка по произход ( 22 ).

73. Направените в моя анализ заключения биха могли да бъдат потвърдени и в светлината на историческото тълкуване на Регламент № 655/214.

3. Историческо тълкуване

74. Следва да се отбележи, че Предложението за регламент на Комисията ( 23 ), въз основа на което е приет Регламент № 655/2014, се основава на различие, подобно на това, на което се основава и Регламентът.

75. Най-напред, в член 5 от Предложението за регламент се прави разграничение между, от една страна, ситуациите, в които ищецът иска ЕЗЗБС, преди да бъде открито съдебно производство по същество срещу ответника или на всеки етап по време на това производство, или също ситуациите, в които в полза на ищеца е издадено съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт срещу ответника, което подлежи на принудително изпълнение в държавата членка по произход, но все още не е обявено за изпълняемо в държавата членка по изпълнение, в която се изисква такава декларация, и от друга страна, ситуациите, в които ищецът иска издаване на ЕЗЗБС, след като в негова полза е издадено съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт срещу ответника, които по закон подлежат на принудително изпълнение в държавата членка по изпълнение или са обявени за изпълняеми на нейна територия.

76. По-нататък, съгласно Предложението за регламент условията за издаване в случаите, когато кредиторът вече притежава изпълнително основание, което подлежи на принудително изпълнение в държавата членка по произход, са по-малко строги в сравнение със случаите, когато не притежава такова. Освен това тези условия са още по-малко строги, когато кредиторът притежава изпълнително основание, подлежащо на принудително изпълнение в държавата членка по изпълнение ( 24 ). Важно е да се отбележи, че съгласно член 7, параграф 2 от Предложението за регламент, тълкуван в светлината на член 5, параграф 1 от същото, изискването за fumus boni iuris, поставено в член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, не се прилага, когато кредиторът притежава автентичен акт, който има изпълнителна сила в държавата членка по произход.

77. Накрая, в съответствие с член 23 от Предложението за регламент екзекватурата се премахва в ситуации, в които кредиторът подава молба за издаване на ЕЗЗБС, след като е получил изпълнително основание, което подлежи на принудително изпълнение в държавата членка по изпълнение или е обявено за изпълняемо там.

78. Разграничението между изпълнителни основания, подлежащи на изпълнение само в държавата членка по произход, и такива, които се считат за подлежащи на изпълнение и в държавата членка по изпълнение, е изоставено след приемането от Съвета на Европейския съюз на Общ подход относно предложението за регламент ( 25 ). Именно на този етап са формулирани разпоредбите, които правят разграничение между положението на кредитора, получил изпълнително основание, което изисква длъжникът да заплати сумата по иска, и положението на кредитора, който не е получил такова изпълнително основание. Условията за издаване на ЕЗЗБС, които са били предвидени за случаите, когато кредиторът притежава изпълнително основание с изпълнителна сила в държавата членка по произход, са станали приложими в случаите, когато кредиторът притежава („е получил“) изпълнително основание, което изисква длъжникът да плати сумата по иска на кредитора. Както Регламент (ЕО) № 655/2014, така и общият подход на Съвета се основава на пълното премахване на производството по екзекватура.

79. Анализът на подготвителните работи по Регламент № 655/2014 в този смисъл подкрепя моето заключение, че изпълнителното основание следва да има изпълнителна сила в държавата членка, в която е постановено, одобрено, сключено или изготвено, за да може да се приеме, че кредиторът е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), с което от длъжника се изисква да плати вземането.

80. Накрая, вярно е наистина, че съображение 18 от Регламент № 655/2014, което се отнася до гаранцията, която кредиторът е задължен да представи при условията, предвидени в член 12 от същия регламент, изглежда в противоречие с току-що направения извод. В посоченото съображение се предвижда, че кредиторът, който е получил изпълнително основание, може на практика да разполага със съдебно решение, което все още не е изпълнимо или е изпълнимо само временно. Това съображение, което няма характера на правна норма и освен това не е обсъдено подробно по време на подготвителните работи по Регламент № 655/2014, не може все пак да постави под въпрос логичните заключения, направени въз основа на систематичното и историческото тълкуване на този регламент.

81. Като последна бележка бих искал да посоча, че не може да се изключи възможността по време на подготвителните работи по Регламент № 655/2014 Съветът, като описва ситуациите, в които кредиторът притежава изпълнително основание, като например тези, в които кредиторът е получил изпълнително основание, което изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора, да е възнамерявал да разграничи тези ситуации от ситуациите, в които кредиторът притежава изпълнително основание, което все още не е изпълнимо. Всъщност този израз може да се види само в членове 5, 7 и 14 от Регламента.

82. Това намерение обаче не изглежда да е изпълнено в Регламент № 655/2014. В този смисъл, първо, в съображение 12 от посочения регламент е обяснено, че за разлика от ситуацията, при която кредиторът не е получил изпълнително основание, изискващо длъжникът за заплати сумата по иска, ситуацията, в която кредиторът е получил такова, може да съответства на случай, в който той разполага със съдебно решение, което все още е неизпълнимо. Второ, член 6 (компетентен съд при издаване на ЕЗЗБС) и член 18 (срокове за издаване на ЕЗЗБС) от този регламент претърпяват развитие по време на подготвителните работи, което не отразяват посоченото намерение. Всъщност, от една страна, Съветът запазва условията, които според предложението на Комисията са приложими към ситуации, в които кредиторът притежава изпълнително основание, което има изпълнителна сила в държавата членка по произход. От друга страна, в тези членове се прави разграничение единствено между ситуации, при които кредиторът не е получил изпълнително основание, и такива, в които е получил изпълнително основание, без да се уточнява дали това изпълнително основание изисква изпълнение от длъжника. Трето, в резултат на общия подход на Съвета съображение 13 от Регламент (ЕО) № 655/2014 е допълнено с обяснението, че понятието „производството по същество“ следва да обхваща всякакви производства, целящи да се получи изпълнително основание по съответния иск. От това следва да се направи извод, че и за Съвета именно получаването на изпълнително основание с изпълнителна сила представлява разделителната линия между двете процесуални средства, които са в основата на създадената с Регламент № 655/2014 система.

Ж. Заключителни бележки

83. Въпреки липсата на подробна информация относно аспектите, които могат да бъдат предмет на съмнение в настоящия случай, въз основа на направеното от мен представяне на системата на Регламент № 655/2014 ще изложа съображения, които биха могли да бъдат от полза за запитващата юрисдикция.

84. От анализа ми следва, че заповедта за изпълнение на парично задължение съгласно българското право не представлява автентичен акт по смисъла на Регламент № 655/2014, а отговаря по-скоро на характеристиките на съдебно решение по смисъла на същия регламент.

85. Съгласно този регламент обаче изискването за изпълнителна сила несъмнено се прилага по отношение на трите вида изпълнителни основания (съдебни решения, съдебни спогодби и автентични актове), въз основа на които може да бъде издадена ЕЗЗБС.

86. Следователно направеният от мен анализ също води до заключението, че следва да се даде отговор не на въпроса дали самият автентичен акт по смисъла на член 4, точка 10 от Регламент № 655/2014 трябва да подлежи на принудително изпълнение, а по-скоро дали изпълнителното основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), което кредиторът трябва да притежава, за да се счита, че е получил инструмент, който изисква длъжникът да заплати сумата по иска му по смисъла на посочените по-горе разпоредби, трябва да бъде изпълняем или не.

87. В системата на този регламент, за да може да се приеме, че кредиторът е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт), което изисква длъжникът да заплати сумата по иска му по смисъла по-специално на член 5, буква б) от посочения регламент, този кредитор трябва да притежава изпълнително основание с изпълнителна сила в държавата членка, в която то е постановено, одобрено, сключено или изготвено.

88. Тълкуването, че полученото от кредитора изпълнително основание трябва да има изпълнителна сила в държавата членка по произход, не означава, че кредитор, който е получил изпълнително основание, което все още не е изпълнимо, не може да се възползва от този документ в производство за издаване на ЕЗЗБС. За този кредитор е по-лесно да убеди компетентния съд, че искът му по същество срещу длъжника вероятно ще бъде уважен. Освен това не е изключено, че в съответствие с член 12, параграф 1, втора алинея от Регламент № 655/2014 този кредитор ще бъде освободен от задължението да предостави гаранция. Нещо повече, за разлика от тълкуването в обратния смисъл, препоръчваното в настоящото заключение разрешение не е пречка за компетентния съд да изиска от кредитора да обоснове fumus boni iuris на претенцията, посочена в изпълнителното основание, което все още не е изпълнимо, по-специално когато това изпълнително основание е било издадено единствено въз основа на едностранна декларация от страна на кредитора.

VI. Заключение

89. С оглед на изложените съображения предлагам Съдът да даде следния отговор на първия въпрос, отправен от Софийския районен съд, България): „Член 4, точка 10 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че заповед за изпълнение на парично задължение като разглежданата в главното производство не представлява автентичен акт по смисъла на същия регламент, тъй като съдържанието ѝ не взема под внимание основателността на претенцията, а само посочва задължението на длъжника да удовлетвори кредитора, поради което и автентичността на този акт не е свързана със съдържанието му по начина, предвиден от законодателя на Съюза. В системата на Регламент № 655/2014 изпълнително основание трябва да има изпълнителна сила в държавата членка, в която е постановено, одобрено, сключено или изготвено, за да може да се приеме, че кредиторът е получил изпълнително основание (съдебно решение, съдебна спогодба, автентичен акт), което изисква длъжникът да заплати сумата по иска на кредитора по смисъла на член 5, буква б) от същия регламент“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Решение от 21 май 1980 г. (125/79, EU:C:1980:130).

( 3 ) Конвенция от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3, наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“).

( 4 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1). Съгласно член 2, буква а) от този регламент понятието за съдебно решение не включва временна, включително обезпечителна мярка, която е постановена от компетентен по съществото на спора съд или правораздавателен орган без призоваване на ответника, освен ако решението, съдържащо мярката, е връчено или съобщено на ответника преди изпълнението. В този смисъл вж. също Cuniberti, G., S. Migliorini. The European Account Preservation Order Regulation. A Commentary. Cambridge University Press, Cambridge, New York, 2018, p. 5.

( 5 ) Вж. Зелена книга на Комисията за подобряване на ефикасността на принудителното изпълнение на съдебни решения в Европейския съюз: налагане на запор на банкови сметки, COM(2006) 618 окончателен. Вж. също Monteiro, L.V. The Bank Account Preservation Procedure in the European Union Regulation (EU) No 655/2014 of the European Parliament and of the Council of 15 May 2014. — EU Law Journal, 2015, vol. 1(1), p. 122.

( 6 ) Решение от 21 май 1980 г. (125/79, EU:C:1980:130).

( 7 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (OB L 189, 2014 г., стр. 59).

( 8 ) Относно принципната разлика между Регламент № 1215/2012 и Регламент № 655/2014, вж. Lagus, J. Freezing Europe: The European Account Preservation Order and Forum Shopping in the European Judicial Area. Tidskrift utgiven av Juridiska Föreningen i Finland, 2018, vol. 3-4, 246—249.

( 9 ) Вж. по-специално Popova, V. Order for Payment Proceedings in bulgarian Civil Procedure Law. Civil Procedure Review, 2011, vol. 2(3), p. 34.

( 10 ) Следва да се отбележи, че в друг пасаж от преюдициалното запитване запитващата юрисдикция посочва, че заповедта за изпълнение може да бъде обезсилена, ако не е предявен установителен иск за вземането. Изглежда обаче, че от член 415, алинея 5 от ГПК не следва, че в такъв случай съдът „може да обезсили“ заповед за изпълнение, а че „я обезсилва“.

( 11 ) Вж. бележка под линия 10.

( 12 ) Вж. Beaumont, P., J. Fitchen, J. Holliday. The evidentiary effects of authentic acts in the Member States of the European Union, in the context of successions, p. 72 „Bulgaria“, Musseva, B., http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2016/556935/IPOL_STU%282016 %29556935_EN.pdf.

( 13 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания (ОВ L 143, 2004 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 3).

( 14 ) Регламент на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1).

( 15 ) Конвенцията от Лугано относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, съставена в Лугано на 16 септември 1988 г. (ОВ L 319, 1988 г., стр. 9).

( 16 ) Вж. член 4, точка 3 от Регламент № 805/2004, член 2, параграф 1, точка 3 от Регламент № 4/2009 и член 2, буква в) от Регламент № 1215/2012.

( 17 ) Вж. член 25, параграф 1 от Регламент № 805/2004, член 48 от Регламент № 4/2009 и член 58 от Регламент № 1215/2012.

( 18 ) Вж. Guinchard, E. De la première saisie conservatoire européenne. Présentation du règlement no 655/2014 instituant une procédure d’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires. — Revue trimestrielle de droit européen, No. 4, 2014, p. 922.

( 19 ) Вярно е, че за разлика от член 6, параграф 1 от Регламент № 655/2014, член 618а от ГПК не посочва изрично, че кредиторът може да подаде молба за издаване на ЕЗЗБС, преди да е получил автентичен акт. Въпреки това няма данни, че в българското право биха могли да съществуват пречки за кредитора да подаде молба за издаване на ЕЗЗБС в такава ситуация. Всъщност запитващата юрисдикция изглежда счита, че това е така в настоящия случай и че за тази цел следва да бъде открита отделна процедура. Впрочем в член 5, буква а) от Регламент № 655/2014 също не се споменава хипотезата, при която кредитор, който все още не е получил автентичен акт, подава молба за издаване на ЕЗЗБС преди образуване на производство по същество или по време на това производство. Това произтича от факта, че законодателят вероятно е счел за необичайно автентичните актове да бъдат „издадени“ след приключването на производството по същество.

( 20 ) Вж. по-конкретно членове 7 и 12 от Регламент № 655/2014.

( 21 ) Вж. по-специално Monteiro, L.V., op. cit., p. 129. Този автор посочва, че съгласно Регламент № 655/2014 всичко следва да е по-лесно за кредиторите, които са получили изпълнителни основания, докато тези, които все още не са получили такива, трябва да доказват fumus boni iuris.

( 22 ) Следва да се отбележи, че съгласно тълкуването му в правната теория член 34, параграф 1, буква б), подточка iii) от Регламент № 655/2014 се прилага само за ЕЗЗБС, издадена за вземането, посочено в изпълнителното основание, притежавано от кредитора. Вж. Cuniberti, G., S. Migliorini, op. cit., p. 291. От това може да се направи извод, че и според правната теория изпълнителното основание трябва да има изпълнителна сила, за да може да се приеме, че кредиторът е получил изпълнително основание по смисъла на няколко разпоредби от Регламент № 655/2014.

( 23 ) Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета за създаване на европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (COM/2011/445 окончателен, наричано по-нататък „Предложението за регламент“).

( 24 ) Вж. Предложението за регламент, стр. 6.

( 25 ) Общ подход на Съвета по Предложението за регламент за създаване на европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела, представен на 28 ноември 2013 г. (16991/13 ADD 1).