Страни по делото

Основания за решението

Диспозитив



Страни по делото

По дело T‑541/08

Sasol, установено в Роузбанк (Южна Африка),

Sasol Holding in Germany GmbH, установено в Хамбург (Германия),

Sasol Wax International AG , установено в Хамбург,

Sasol Wax GmbH, установено в Хамбург,

представлявани от W. Bosch, U. Denzel, C. von Köckritz, адвокати,

жалбоподатели,

срещу

Европейска комисия, представлявана от F. Castillo de la Torre и R. Sauer, в качеството на представители, подпомагани от M. Gray, адвокат,

ответник,

с предмет, като главно искане, частична отмяна на Решение C(2008) 5476 окончателен на Комисията от 1 октомври 2008 година относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/39.181 — Восъци за свещи), както и — при условията на евентуалност — искане за отмяна на наложената на жалбоподателите глоба или намаляване нейния размер,

ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),

състоящ се от: O. Czúcz (докладчик), председател, I. Labucka и D. Gratsias, съдии,

секретар: N. Rosner, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 3 юли 2013 г.,

постанови настоящото

Решение

Основания за решението

Обстоятелства в основата на спора

1. Административно производство и приемане на обжалваното решение

1. С Решение C(2008) 5476 окончателен от 1 октомври 2008 година относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/39.181 — Восъци за свещи) (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията на Европейските общности установява, че жалбоподателите — Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH и Sasol (наричано по-нататък „Sasol Ltd“) (жалбоподателите, наричани по-нататък заедно „Sasol“), са нарушили заедно с други предприятия член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в картел на пазара на парафинови восъци в ЕИП и на германския пазар на суров парафин.

2. Освен Sasol, адресати на обжалваното решение са и следните дружества: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA и Exxon Mobil Corp. (наричани по-нататък заедно „ExxonMobil“), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH и Hansen & Rosenthal KG (наричани по-нататък заедно „H & R“), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA и Repsol YPF SA (наричани по-нататък заедно „Repsol“), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV и The Shell Transport and Trading Company Ltd (наричани по-нататък заедно „Shell“), RWE Dea AG и RWE AG (наричани по-нататък заедно „RWE“), както и Total SA и Total France SA (наричани по-нататък заедно „Total“) (съображение 1 от обжалваното решение).

3. Парафиновите восъци се произвеждат от суров нефт в рафинерии. Използват се за производството на продукти като свещи, химикали, гуми за превозни средства и автомобилни продукти, както и в промишленото производство на каучук, опаковки, лепила и дъвки (съображение 4 от обжалваното решение).

4. Суровият парафин е суровината, необходима за производството на парафинови восъци. Произвежда се в рафинерии като вторичен продукт при производството на базови масла от суров нефт. Освен това суровият парафин се продава на крайни клиенти, като например производителите на плоскости от дървесни частици (съображение 5 от обжалваното решение).

5. Комисията започва своето разследване, след като с писмо от 17 март 2005 г. Shell Deutschland Schmierstoff я уведомява за съществуването на картел, като подава искане за освобождаване от глоби по смисъла на нейното Известие относно освобождаване от глоби и намаляване на глоби в случаите на картел (ОВ C 45, 2002 г., стр. 3, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството от 2002 г.“) (съображение 72 от обжалваното решение).

6. В съответствие с член 20, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), на 28 и 29 април 2005 г. Комисията извършва проверки на място в помещенията на „H & R/Tudapetrol“, ENI, MOL, както и в помещенията, принадлежащи на дружествата от групите Sasol, ExxonMobil, Repsol и Total (съображение 75 от обжалваното решение).

7. Между 25 и 29 май 2007 г. Комисията изпраща изложение на възраженията до всяко от посочените в точка 2 по-горе дружества, а съответно и до жалбоподателите (съображение 85 от обжалваното решение). С писмо от 13 август 2007 г. Sasol Wax и Sasol Wax International отговарят заедно на изложението на възраженията. С писмо от същия ден Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd. също отговарят заедно на изложението на възраженията.

8. На 10 и 11 декември 2007 г. Комисията провежда устно изслушване с участието на жалбоподателите (съображение 91 от обжалваното решение).

9. С оглед на доказателствата, с които разполага, в обжалваното решение Комисията приема, че адресатите — представляващи по-голямата част от производителите на парафинови восъци и суров парафин в рамките на ЕИП — са участвали в извършването на едно-единствено сложно и продължено нарушение на член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП на територията на ЕИП. Нарушението се е изразило в споразумения или съгласувани практики за определяне на цените и за обмен и оповестяване на чувствителна от търговска гледна точка информация относно парафиновите восъци (част от нарушението, наричана по-нататък „основната част от нарушението“). Колкото до RWE (впоследствие Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol и Total, нарушението, засягащо парафиновите восъци, се е отнасяло и до разпределянето на клиенти или пазари (част от нарушението, наричана по-нататък „втората част от нарушението“). Освен това извършеното от RWE, ExxonMobil, Sasol и Total нарушение е засягало и суровия парафин, продаван на крайните клиенти на германския пазар (част от нарушението, наричана по-нататък „частта от нарушението, засягаща суровия парафин“) (съображения 2, 95, 328 и член 1 от обжалваното решение).

10. Неправомерните практики са се прилагали по време на антиконкурентни срещи, наричани „технически срещи“ или понякога срещи „Blauer Salon“ от страна на участниците, и по време на „срещите за суровия парафин“, посветени конкретно на въпросите относно суровия парафин.

11. Наложените в разглеждания случай глоби са изчислени въз основа на Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (ОВ C 210, 2006 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264, наричани по-нататък „Насоките от 2006 г.“), които са в сила към момента на съобщаване на изложението на възраженията на споменатите в точка 2 по-горе дружества.

12. Обжалваното решение съдържа по-специално следните разпоредби:

„Член 1

Изброените по-долу предприятия са нарушили член 81, параграф 1 [ЕО] и от 1 януари 1994 г. — член 53 от Споразумението за ЕИП, като през посочените периоди са участвали в непрекъснато споразумение и/или съгласувана практика в сектора на парафиновите восъци на общия пазар, а от 1 януари 1994 г. — и в ЕИП:

[…]

Sasol Wax GmbH: от 3 септември 1992 г. до 28 април 2005 г;

Sasol Wax International AG: от 1 май 1995 г. до 28 април 2005 г;

Sasol Holding in Germany GmbH: от 1 май 1995 г. до 28 април 2005 г;

Sasol [Ltd]: от 1 май 1995 г. до 28 април 2005 г;

[…]

По отношение на предприятията, изброени по-долу, за посочените периоди нарушението засяга и суровия парафин, продаван на крайни клиенти на германския пазар:

[…]

Sasol Wax GmbH: от 30 октомври 1997 г. до 12 май 2004 г;

Sasol Wax International AG: от 30 октомври 1997 г. до 12 май 2004 г;

Sasol Holding in Germany GmbH: от 30 октомври 1997 г. до 12 май 2004 г;

Sasol [Ltd]: от 30 октомври 1997 г. до 12 май 2004 г;

[…]

Член 2

За посоченото в член 1 нарушение се налагат следните глоби:

ENI SpA: 29 120 000 EUR;

Esso Société anonyme française: 83 588 400 EUR,

от които поотделно и солидарно със

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA и ExxonMobil Corporation: 34 670 400 EUR, от които поотделно и солидарно с Esso Deutschland GmbH: 27 081 600 EUR;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 EUR;

Hansen & Rosenthal KG поотделно и солидарно с H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 EUR,

от които поотделно и солидарно със

H & R ChemPharm GmbH: 22 000 000 EUR;

MOL Nyrt: 23 700 000 EUR;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA поотделно и солидарно с Repsol Petróleo SA и Repsol YPF SA: 19 800 000 EUR;

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 EUR,

от които поотделно и солидарно със

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH и Sasol [Ltd]: 250 700 000 EUR;

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, the Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV и The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 EUR;

RWE-Dea AG поотделно и солидарно с RWE AG: 37 440 000 EUR;

Total France SA поотделно и солидарно с Total SA: 128 163 000 EUR“. [неофициален превод]

2. По структурата на групата Sasol и на Vara и по вменяването на отговорността на дружествата майки в обжалваното решение

13. Що се отнася до групата Sasol, в съображение 449 от обжалваното решение Комисията най-напред определя кое е дружеството, което пряко носи отговорност за нарушението. Така тя достига до извода, че сред лицата, участвали в техническите срещи, има и служители на Hans-Otto Schümann GmbH & Co KG (наричано по-нататък „HOS“) и това продължило от началото на нарушението на 3 септември 1992 г. до 30 април 1995 г. По-нататък, от 1 май 1995 г. до 31 декември 2002 г., това правело Schümann Sasol GmbH & Co. KG, което през 2000 г. става Schümann Sasol GmbH (наричани по-нататък заедно „Schümann Sasol“). От 1 януари 2003 г. работодател на въпросните служители е Sasol Wax.

14. Въз основа на това в съображение 452 от обжалваното решение се приема, че Sasol Wax, което е правоприемник на HOS и Schümann Sasol, носи отговорност за нарушението в качеството си на пряк участник в него за периода от 3 септември 1992 г. до 28 април 2005 г.

15. Комисията също така разглежда промяната във времето в собствеността на капитала на HOS, Schümann Sasol и Sasol Wax. В това отношение тя разграничава три периода (съображение 454 от обжалваното решение).

16. По отношение на първия период, който продължил от 3 септември 1992 г. до 30 април 1995 г. (наричан по-нататък „периодът Schümann“), Комисията констатира, че HOS в крайна сметка се контролирало лично от г‑н Schümann чрез Vara Holding GmbH & Co KG (наричано по-нататък „Vara“), което било единственият ограничено отговорен съдружник в HOS (съображения 450 и 457 от обжалваното решение). Г‑н Schümann имал мажоритарен дял от капитала на Vara, а останалата част от капитала била собственост на членовете на семейството му. В обжалваното решение нито на Vara, нито на г‑н Schümann е вменена отговорност за извършеното от HOS нарушение.

17. Вторият период продължил от 1 май 1995 г. до 30 юни 2002 г. (наричан по-нататък „периодът на съвместното предприятие“). На 1 май 1995 г. Sasol Ltd придобива две трети от HOS. След извършена реорганизация HOS става Schümann Sasol и продължава да е дружеството, което пряко носи отговорност за нарушението. Schümann Sasol било дъщерно дружество на 99,9 % на Schümann Sasol International AG, като една трета от капитала на последното остава собственост на Vara и в крайна сметка на семейство Schümann. Две трети от капитала на Schümann Sasol International били собственост на Sasol Holding in Germany, което от своя страна било изцяло дъщерно дружество на Sasol Ltd. За този период Комисията държи солидарно отговорни Sasol Wax (в качеството на правоприемник на Schümann Sasol), Sasol Wax International (в качеството на правоприемник на Schümann Sasol International — дружеството майка на Schümann Sasol), Sasol Holding in Germany (в качеството на дружество майка, притежаващо две трети от капитала на Schümann Sasol International) и Sasol Ltd (в качеството на дружеството майка на Sasol Holding in Germany) (съображения 451 и 478 от обжалваното решение). Всъщност Комисията приема, че последните три дружества са упражнявали решаващо влияние върху Schümann Sasol (точка 453 от обжалваното решение). Нито на Vara, притежавало една трета от капитала на Schümann Sasol International, нито на семейство Schümann, собственик на Vara, е вменена отговорността за извършеното от Schümann Sasol нарушение, което тогава било собственост на Schümann Sasol International (наричано по-нататък „Schümann Sasol International“ или „съвместното предприятие“) — дружеството, притежавано съвместно от Vara и групата Sasol.

18. Третият период продължава от 1 юли 2002 г. до 28 април 2005 г., датата на преустановяване на нарушението (наричан по-нататък „периодът Sasol“). На 30 юни 2002 г. групата Sasol придобила останалата една трета от капитала на Schümann Sasol International, която дотогава се притежавала от Vara. Schümann Sasol било преименувано на Sasol Wax и продължило да бъде дъщерно дружество на Schümann Sasol International, което от своя страна било преименувано на Sasol Wax International. От този момент целият капитал на Sasol Wax International станал собственост на Sasol Holding in Germany и в крайна сметка на Sasol Ltd. За този период Комисията държи четиримата жалбоподатели поотделно и солидарно отговорни за извършеното от Sasol Wax нарушение, като приема, че първите трима жалбоподатели са упражнявали решаващо влияние върху Sasol Wax (точки 451 и 453 от обжалваното решение).

Производство и искания на страните

19. На 15 декември 2008 г. жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд.

20. Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (трети състав) решава да започне устната фаза на производството. В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник на Общия съд, последният приканва страните да отговорят писмено на някои въпроси и да представят определени документи. Страните изпълняват искането в определения срок.

21. Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 3 юли 2013 г.

22. Предвид фактическите връзки с дела T‑540/08, Esso и др./Комисия, T‑543/08, RWE и RWE Dea/Комисия, T‑544/08, Hansen & Rosenthal и H & R Wax Company Vertrieb/Комисия, T‑548/08, Total/Комисия, T‑550/08, Tudapetrol/Комисия, T‑551/08, H & R ChemPharm/Комисия, T‑558/08, ENI/Комисия, T‑562/08, Repsol Lubricantes y Especialidades и др./Комисия и T‑566/08, Total Raffinage и Marketing/Комисия, както и с оглед на сходния характер и сложността на повдигнатите правни въпроси, Общият съд решава да обяви посочените свързани дела за решаване едва след провеждането на последното съдебно заседание, тоест това от 3 юли 2013 г. по настоящото дело.

23. В жалбата си жалбоподателите искат от Общия съд:

– като главно искане, да отмени обжалваното решение в частта, която се отнася до тях,

– при условията на евентуалност, да отмени наложената им в обжалваното решение глоба или да намали по подходящ начин нейния размер,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

24. Комисията иска от Общия съд:

– да отхвърли жалбата в нейната цялост, включително исканията, направени при условията на евентуалност,

– да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна

25. В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват седем правни основания. Първото правно основание е изведено от неправилното вменяване на Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany и Sasol Wax International на отговорността за извършеното от Schümann Sasol нарушение през периода на съвместното предприятие. Второто правно основание е изведено от неправилното вменяване на Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany и Sasol Wax International на отговорността за извършеното от Sasol Wax нарушение през периода Sasol. Третото правно основание е изведено от нарушаване на принципа на равно третиране, тъй като Комисията не държала Vara солидарно отговорно за периода Schümann и за периода на съвместното предприятие. Четвъртото правно основание е изведено от неправилно определяне на основния размер на глобата. Петото правно основание е изведено от неправилното виждане, че Sasol имало ролята на водач. Шестото правно основание е изведено от незаконосъобразната липса на диференциран подход при определянето на максималния размер на глобата за различните периоди на нарушението. Седмото правно основание е изведено от неправомерното неосвобождаване на Sasol от всякаква глоба по отношение на някои нейни части.

1. По първото правно основание, изведено от неправилното вменяване на отговорността за нарушението на Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany и Sasol Wax International за периода на съвместното предприятие

26. Жалбоподателите считат, че Комисията неправилно заключила, че Sasol Ltd, чрез своето притежавано 100 % дъщерно дружество Sasol Holding in Germany, самостоятелно е упражнявало решаващо влияние върху Schümann Sasol International и съответно неправилно вменила на Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany и Sasol Wax International отговорността за периода на съвместното предприятие. Организационните, икономическите и юридическите връзки между Schümann Sasol и посочените дружества, на които Комисията се позовала в обжалваното решение, не подкрепяли такъв извод.

27. Жалбоподателите твърдят главно, че другото дружество майка — Vara — е упражнявало самостоятелно решаващо влияние върху Schümann Sasol International през периода на съвместното предприятие. При условията на евентуалност те посочват, че това решаващо влияние е било упражнявано заедно от двете дружества майки.

28. В отговор Комисията посочва, че Sasol действително е било санкционирано с оглед на собствената му отговорност и в съответствие с Насоките от 2006 г. Освен това от постоянната съдебна практика следвало, че Комисията не била длъжна да мотивира неприемането на решение за установяване на нарушение по отношение на трети страни и че предприятие не може да оспорва наложена му санкция, поради това че на друго предприятие не била наложена глоба.

Предварителни бележки

29. По отношение на солидарната отговорност на дружество майка за поведението на нейно дъщерно дружество или съвместно предприятие, в което има участие, трябва да се припомни, че отделната правосубектност на дъщерното дружество или съвместното предприятие не е достатъчна, за да се изключи възможността дружеството майка да носи отговорност за поведението му (вж. в този смисъл Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, 48/69, Recueil, стр. 619, точка 132).

30. Всъщност конкурентното право на Съюза се отнася до дейността на предприятията и понятието за предприятие обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от правния му статут и начин на финансиране (Решение на Съда от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, C‑97/08 P, Сборник, стр. I‑8237, точка 54 и Решение на Общия съд от 13 юли 2011 г. по дело General Technic-Otis и др./Комисия, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 и T‑146/07, Сборник, стр. II‑4977, точка 53).

31. Съдът на Съюза е уточнил също, че понятието за предприятие в този контекст трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица (вж. Решение на Съда от 12 юли 1984 г. по дело Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Recueil, стр. 2999, точка 11 и Решение на Съда по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 55 и цитираната съдебна практика; Решение на Общия съд от 29 юни 2000 г. по дело DSG/Комисия, T‑234/95, Recueil, стр. II‑2603, точка 124). Така той подчертава, че за целите на прилагането на правилата на конкуренцията формалното разграничение между две дружества в резултат на отделната им правосубектност няма решаващо значение — важното е дали пазарното им поведение е единно или не. Следователно може да се окаже необходимо да се определи дали две или повече дружества с отделна правосубектност образуват или принадлежат към едно и също предприятие или един и същ стопански субект с единно пазарно поведение (Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 29 по-горе, точка 140, Решение на Общия съд от 15 септември 2005 г. по дело DaimlerChrysler/Комисия, T‑325/01, Recueil, стр. II‑3319, точка 85 и Решение на Общия съд по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 54).

32. Когато подобен стопански субект нарушава правилата на конкуренцията, съгласно принципа на личната отговорност същият следва да отговаря за това нарушение (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 56 и Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 55).

33. Отговорността за поведението на дадено дъщерно дружество може да бъде вменена на дружеството майка поради принадлежността им към едно и също предприятие, ако дъщерното дружество не определя самостоятелно своето пазарно поведение, тъй като в това отношение е под решаващото влияние на дружеството майка, предвид по-специално икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта (вж. в този смисъл Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 58 и Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стр. II‑1487, точка 527).

34. Пазарното поведение на дъщерно дружество е под решаващото влияние на дружеството майка по-специално когато дъщерното дружество изпълнява главно указанията, дадени му в това отношение от дружеството майка (Решение на Съда по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 29 по-горе, точки 133, 137 и 138; вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по дело Metsä-Serla и др./Комисия, C‑294/98 P, Recueil, стр. I‑10065, точка 27).

35. По принцип пазарното поведение на дъщерното дружество е под решаващото влияние на дружеството майка и в случай че последното има само правомощия за определяне или одобряване на някои стратегически търговски решения евентуално чрез представителите си в органите на дъщерното дружество, докато правомощията за определянето на търговската политика stricto sensu на дъщерното дружество са предоставени на отговарящите за неговото оперативно управление ръководители, определени от дружеството майка, което представляват и чиито търговски интереси защитават (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 9 септември 2011 г. по дело Alliance One International/Комисия, T-25/06, Сборник, стр. II‑5741, точки 138 и 139, потвърдено с Определение на Съда от 13 декември 2012 г. по дело Alliance One International/Комисия, C‑593/11 P, точка 30).

36. Когато единното пазарно поведение на дъщерното дружество и на неговото дружество майка е осигурено, по-специално в посочените в точки 34 и 35 по-горе случаи или чрез други икономически, организационни и юридически връзки между дружествата, тези дружества са част от една и съща стопанска единица и следователно са едно-единствено предприятие съгласно посочената в точка 31 по-горе съдебна практика. Обстоятелството, че дружество майка и неговото дъщерно дружество представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да се изисква да е доказано личното участие на последното в нарушението (вж. в този смисъл Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 59).

37. Припомнената в то чки 29—36 по-горе съдебна практика намира приложение и при вменяването на отговорността на едно или няколко дружества майки за извършването на нарушение от съвместното им предприятие (Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 52—56).

38. Именно предвид тези правила трябва да се разгледат доводите на жалбоподателите и точността на съдържащите се в обжалваното решение констатации относно вменената на жалбоподателите отговорност за действията на Schümann Sasol и на неговото дружество майка Schümann Sasol International, две трети от което се притежават от Sasol Holding in Germany през периода на съвместното предприятие, а една трета от Vara.

Обжалваното решение

39. В обжалваното решение Комисията отхвърля доводите на жалбоподателите, с които те искат да докажат, че през периода на съвместното предприятие Schümann Sasol International действително е било контролирано от Vara. По същество заключението ѝ се основава на следния анализ:

„[…]

(471) Според Комисията Sasol, чрез притежаваното от него изцяло дъщерно дружество Sasol Holding in Germany GmbH, е упражнявало решаващо влияние върху Schümann Sasol International.

(472) Съгласно обясненията на Sasol [управителният съвет], отговарящ за текущите дейности, е бил съставен от представител на Sasol, представител на Vara и председател. Съгласно правилника на [управителния съвет], доколкото е възможно, последният взема решенията си единодушно или с обикновено мнозинство. При равенство на гласовете председателят на [управителния съвет] има решаващ глас. Sasol твърди, че през по-голямата част от периода на съвместното предприятие председателят е бил представител на Vara. След извършването на по-задълбочени проучвания Комисията оспорва твърденията на Sasol по този въпрос. Въпросното лице е дължало заеманата от него длъжност като председател по-скоро на познанията си за дейността и на това, че Sasol също е искало то да поеме председателството на [управителния съвет] на съвместното предприятие. За Sasol в качеството му на мажоритарен акционер е било важно да разполага с лице в [управителния съвет], което вече познава предходната дейност на HOS. Въпросното лице е работило за германския предшественик на Schümann Sasol International и поради това перфектно е познавало функционирането на дружеството, което впоследствие се влива в Sasol. Освен това, когато същото лице става председател (на 2 май 1995 г.), то не е било служител на Vara. Всъщност това лице не е било служител на Vara преди 1997 г. То е било председател на съвместното предприятие от 2 май 1995 г. до 30 юни 2001 г., когато е заменено от г‑н [D. S. R.] от Sasol.

(473) Надзорният съвет на съвместното предприятие е бил съставен от шестима членове — четирима представители на Sasol и двама на Vara. Съгласно дадените от Sasol обяснения в сключеното между Sasol и Vara споразумение между акционерите относно правото на глас се предвиждало Sasol и Vara да приемат решенията единодушно и всеки от тях да има по един глас, поради което мнозинството на Sasol в надзорния съвет било премахнато. При липса на съгласие се считало, че предложението е отхвърлено. Същевременно в член 3 от споразумението между акционерите относно правото на глас, която разпоредба се отнася за решенията на надзорния съвет, се посочвало, че член 1 от споразумението се прилага mutatis mutandis. В член 1.5 от споразумението се предвиждало, че ако не може да се постигне единодушно решение по въпросите, изброени в точки a)—d) от същия член, предложението на Sasol ще се ползва с предимство и Vara ще гласува в съответствие с решението на Sasol, тъй като последното притежава 50 % от капитала на дружеството. Посочените в точки a)—d) от член 1.5 въпроси са следните: изготвянето на годишните отчети, назначаването на одиторите, назначаването на специални одитори и одобряването на инвестициите [в капитал от страна на дружеството] или някое от дъщерните му дружества.

(474) [Що се отнася до общото събрание], Sasol обяснява, че Vara имало блокиращо малцинство, тъй като за приемането на решенията било необходимо мнозинство от три четвърти от подадените гласове, а Vara имало една трета от гласовете. Освен това, според Sasol споразумението между акционерите относно правото на глас предвиждало, че Sasol и Vara се съгласяват да приемат заедно всички решения на акционерите и да гласуват единодушно при всякакви обстоятелства, като всеки има по един глас, и че ако единодушието не може да се постигне, нито Sasol, нито Vara трябва да предприемат действия, поради което Vara не можело де се окаже в малцинство. Същевременно, както бе разяснено по-горе, член 1.5 от споразумението между акционерите относно правото на глас, която разпоредба се прилага за [общото] събрание, съдържа списък на някои въпроси, по които волята на Sasol трябвало да се ползва с предимство [вж. съображение 473].

(475) Във връзка с описаното в съображения (472)—(474) положение, и по-специално възможността Sasol да налага волята си по важни стратегически решения, ако постигането на съгласие е невъзможно, така както са изброени в член 1.5 от споразумението между акционерите относно правото на глас (например одобряването на капиталовите инвестиции), трябва да се приеме, че Sasol е имало фактическия контрол върху съвместното предприятие. Фактът, както твърди Sasol, че управителите на [Schümann Sasol] преди това са работели в HOS, не е в противоречие с този извод, тъй като за вземането на подобни решения за назначаване на висши ръководни длъжности (член 2, параграф 2, [буква] c) от правилника на управителния съвет) се изисква разрешението на надзорния съвет и съответно Sasol е можело да се противопоставя на тези решения.

[…]

(481) Поради изложените по-горе причини Комисията счита, че не само дружеството, което е извършило действията, [Schümann Sasol], но и дружествата майки Sasol International AG, Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany GmbH носят отговорност за периода на съвместното предприятие, тъй като контролът от страна на Sasol върху съвместното предприятие бил доказан […] Както било установено в съображения (329)—(333), принадлежащи към една и съща група различни дружества образуват една стопанска единица и съответно едно предприятие по смисъла на член 81 [ЕО], ако съответните дружества не определят самостоятелно пазарното си поведение. В случай на съвместно предприятие, ако последното не определя самостоятелно собственото си пазарно поведение, може да се направи изводът, че това съвместно предприятие и дружествата майки образуват една стопанска единица за целите на прилагането на член 81 [CE]. Въпросът дали съвместното предприятие трябва да се счита за функциониращо пълноценно съвместно предприятие [е ирелевантен] в този контекст, [тъй като] от фактическите доказателства е видно, че е налице упражняване на решаващо влияние. Възможността да се търси отговорност от дружествата майки на съвместно предприятие е в съответствие с практиката на Комисията по този специфичен въпрос, следваща общите правни принципи, които бяха разяснени в съображение (340) и на които е дадено определение от общностите юрисдикции. Това, че при други обстоятелства решението не е било адресирано до дружествата майки на съвместно предприятие, не означава, че при настоящите обстоятелства Sasol International AG, Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany GmbH, в качеството на дружества майки от групата Sasol, не могат да бъдат държани отговорни за действията на тяхното дъщерно дружество, тъй като Комисията на практика разполага със свобода на преценка, когато решава да вмени отговорността за дадено нарушение на някои субекти от едно предприятие, като анализира всеки случай поотделно“ [неофициален превод].

По разграничаването на понятието за контрол от това за действително упражняване на решаващо влияние, така както се прилага в контекста на член 81 ЕО

40. Най-напред трябва да се отбележи, че при разглеждането на възможното вменяване на отговорността за нарушението, извършено от Schümann Sasol — дъщерно дружество на съвместното предприятие, Комисията не прави изрично разграничение между понятията „контрол“ и „контролни правомощия“, от една страна, и „стопанска единица“ и „действително упражняване на решаващо влияние върху търговското поведение“, от друга страна.

41. Според жалбоподателите този подход е неправилен, тъй като понятието за контрол не включва действително упражняване на решаващо влияние.

42. На първо място, трябва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 2 от Регламент (EO) № 139/2004 на Съвета от 20 януари 2004 година относно контрола върху концентрациите между предприятия (Регламент за сливанията на ЕО) (ОВ L 24, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 201) „контролът се придобива посредством права, договори или по друг начин, [които] самостоятелно или в комбинация, като се вземат предвид релевантните фактически и правни обстоятелства, […] предоставя[т] възможността за упражняване на решаващо влияние по отношение на дадено предприятие“.

43. Съгласно съдебната практика Комисията не може да вмени на едно дружество отговорността за антиконкурентното поведение на друго дружество в приложение на член 81 ЕО, като се основава единствено на възможността му да упражнява решаващо влияние по смисъла на Регламент № 139/2004 във връзка с установяването на наличие на контрол, без да провери дали такова влияние действително е било упражнено (Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 69).

44. Напротив, по принцип тя трябва да докаже подобно решаващо влияние въз основа на множество фактически обстоятелства (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Avebe/Комисия, T‑314/01, Recueil, стр. II‑3085, точка 136 и цитираната съдебна практика). Такива обстоятелства са заемането на няколко длъжности от едни и същи физически лица в ръководството на дружеството майка и в ръководството на нейното дъщерно дружество или съвместно предприятие (Решение на Общия съд от 12 юли 2011 г. по дело Fuji Electric/Комисия, T‑132/07, Сборник, стр. II‑4091, точка 184; вж. също в този смисъл Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C 208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точки 119 и 120) или фактът, че посочените дружества са били длъжни да следват дадените от тяхното общо ръководство задължителни указания, без да могат да възприемат независимо поведение на пазара (вж. в този смисъл Решение по дело HFB и др./Комисия, точка 33 по-горе, точка 527).

45. В разглеждания случай Комисията не се основава на такива преки доказателства за упражняването на решаващо влияние от страна на Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany върху Schümann Sasol International.

46. Всъщност Комисията по същество разглежда правомощията за вземане на решения, които Sasol е можело да упражнява в органите на съвместното предприятие чрез своите представители. Извършеният в това отношение анализ се основава главно на абстрактно разглеждане на реда и условията за вземане на решения от посочените органи въз основа на разпоредбите от споразумението между акционерите и от правилника на управителния съвет, в които се възпроизвеждат редът и условията за гласуване, предвидени в устава на съвместната структура. Освен това, Комисията основава заключението си относно вменяването на Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd на отговорността за действията на Schümann Sasol International по-специално на твърдението, че „контролът от страна на Sasol върху съвместното предприятие [е бил] доказан“ (съображение 481 от обжалваното решение).

47. Следователно в разглеждания случай Комисията заключава, че е налице съвместно упражняване на решаващо влияние от Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany върху търговското поведение на Schümann Sasol International главно въз основа на абстрактно извършен анализ на документи, подписани преди функционирането на Schümann Sasol International да е започнало, подобно на анализ, който се прави съобразно правилата за разрешаване на концентрациите.

48. На второ място, поради това се налага Общият съд да провери в каква степен такъв абстрактен и прогнозен анализ, извършен в областта на концентрациите, където приемането на решението за разрешаване предхожда започването на функционирането на съвместното предприятие, може да послужи също и за доказване на действителното упражняване на решаващо влияние върху търговското поведение на съвместното предприятие в решение, с което на дружествата майки се вменява отговорността за нарушение на член 81 ЕО, извършено в миналото от същото съвместно предприятие.

49. В това отношение съгласно съдебната практика, макар правомощията или възможността за определяне на търговските решения на съвместното предприятие сами по себе си да се отнасят единствено до способността за упражняване на решаващо влияние върху неговото търговско поведение и съответно до понятието „контрол“ по смисъла на Регламент № 139/2004, Комисията и съдът на Съюза могат да презумират, че законодателните разпоредби и клаузите от споразуменията относно функционирането на посоченото предприятие, по-специално тези от договора за създаване на съвместното предприятие и от споразумението между акционерите относно гласуването, са били приложени и спазени. При това положение анализът на действителното упражняване на решаващо влияние върху търговското поведение на съвместното предприятие може да се изрази в извършването на абстрактен анализ на документите, подписани преди започването на неговото функциониране, подобно на анализа относно контрола. По-специално, ако в посочените разпоредби и клаузи се предвижда, че за приемането на решение от орган на съвместното предприятие са необходими гласовете на всички дружества майки, при липса на доказателства за противното Комисията и съдът на Съюза могат да приемат, че посочените решения са били определяни заедно от дружествата майки (вж. в този смисъл Решение по дело Avebe/Комисия, точка 44 по-горе, точки 137—139, Решение по дело Fuji Electric/Комисия, точка 44 по-горе, точки 186—193 и Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 112 и 113). Също така, когато въпросните разпоредби позволяват само на едно дружество майка да определя решенията на органите на съвместното предприятие, ако няма доказателства за противното, Комисията и съдът на Съюза могат да приемат, че посоченото дружество майка е упражнявало решаващо влияние по отношение на тези решения.

50. Като се има предвид обаче, че анализът на действителното упражняване на решаващо влияние се отнася за миналото и съответно може да се основе на конкретни обстоятелства, както Комисията, така и заинтересованите страни могат да представят доказателства за това, че търговските решения на съвместното предприятие са били определяни по ред и условия, които са различни от произтичащите такива, единствено от абстрактния анализ на споразуменията относно функционирането на съвместното предприятие (вж. в този смисъл Решение по дело Fuji Electric/Комисия, точка 44 по-горе, точки 194 и 195 и Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 115—117). По-специално Комисията или заинтересованите страни могат да представят доказателства за това, че въпреки правомощията на едно-единствено дружество майка да приема въпросните решенията посредством предс тавителите си, заемащи длъжности в органите на съвместното предприятие, на практика тези решения са били приемани единодушно от няколко или от всички дружества майки.

По основателността на констатацията на Комисията относно вменяването на Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd на отговорността за извършеното от Schümann Sasol International нарушение

51. По същество жалбоподателите оспорват анализа на Комисията относно вменяването на Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd на отговорността за извършеното от Schümann Sasol International нарушение поради две причини. От една страна, те считат, че Комисията е допуснала грешка в преценката, като е отказала да приеме, че г‑н B. I., председател на управителния съвет на Schümann Sasol International, е представлявал Vara. Всъщност според тях чрез своя представител г‑н B. I. Vara можело самò да определя решенията на управителния съвет през по-голямата част от периода на съвместното предприятие, тъй като съгласно правилника на управителния съвет председателят имал решаващ глас при равенство на гласовете на членовете на същия съвет. От друга страна, според тях по силата на устава на съвместното предприятие и на споразумението между акционерите Vara можело да блокира най-важните решения в общото събрание и в надзорния съвет на съвместното предприятие, така че Sasol Holding in Germany не можело самò да взема тези решения чрез гласовете на своите представители. Въз основа на това жалбоподателите считат, че Sasol Holding in Germany не е можело да упражнява решаващо влияние върху търговското поведение на Schümann Sasol International.

52. Най-напред трябва да се припомни, че във връзка с вменяването на отговорността за нарушение, извършено от съвместно предприятие, на няколко дружества майки, Комисията може да докаже действителното упражняване на решаващо влияние, като установи, че е налице общо ръководство на съвместното предприятие от страна на неговите дружества майки. Що се отнася до естеството на това общо ръководство, в своето решение по дело Avebe/Комисия, точка 44 по-горе (точки 136—138), Общият съд приема за релевантни признаците, от които е видно, че членовете на органите на съвместното предприятие, които са определени от всяко от дружествата майки и представляват търговските им интереси, трябва да работят в тясно сътрудничество при определянето и прилагането на търговската политика на съвместното предприятие, както и че приеманите от тях решения непременно трябва да отразяват съгласуване на волята на всяко от дружествата майки, за които Комисията счита, че носят отговорност. Общият съд анализира не само вземането на стратегическите решения в съвместното предприятие, но и управлението на текущите задачи, като посочва, че определените от двете дружества майки двама директори е трябвало да работят в тясно сътрудничество и в това отношение (Решение по дело Avebe/Комисия, точка 44 по-горе, точки 136—138).

53. Същевременно в разглеждания случай Комисията не е вменила отговорността за извършеното от Schümann Sasol International нарушение на двете дружества майки, а само на Sasol Holding in Germany и на неговото дружеството майка Sasol Ltd.

54. Когато обаче Комисията вменява отговорността за нарушението, извършено от съвместно предприятие, само на едното от неговите дружества майки, тя трябва да докаже, че решаващото влияние върху търговското поведение на съвместното предприятие е било упражнявано едностранно от това дружество майка.

55. Видно от обжалваното решение и от писмените ѝ становища в производството пред Общия съд, Комисията приема, че описаното в точка 54 по-горе условие е било изпълнено в разглеждания случай. Всъщност в съображение 471 от обжалваното решение тя констатира, че „Sasol [Ltd], чрез притежаваното от него на 100 % дъщерно дружество Sasol Holding in Germany GmbH, е упражнявало решаващо влияние върху Schümann Sasol International AG“. Освен това в точка 49 от писмената защита Комисията твърди, че „Sasol [Ltd] (посредством Sasol Holding) е упражнявало едноличен контрол върху [Schümann Sasol International]“, а в точка 67 от същата писмена защита, че „на Vara не трябва да се вменява отговорността за нарушението, тъй като само Sasol е упражнявало решаващо влияние върху съвместното предприятие“.

56. Следователно трябва да се провери дали въз основа на посочените в обжалваното решение доказателства и въпреки изложените в хода на административното производство доводи на жалбоподателите относно тежестта на Vara в ръководството на съвместното предприятие Комисията е имала основание да заключи, че Sasol едностранно е упражнявало решаващо влияние върху Schümann Sasol International.

По управителния съвет на Schümann Sasol International

57. Жалбоподателите посочват, че решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International са били приемани с обикновено мнозинство и че при равенство на гласовете този на председателя управителния съвет е бил решаващ. Председателят на управителния съвет г‑н B. I. обаче представлявал интересите на Vara.

58. По същество жалбоподателите твърдят, че Комисията е допуснала грешка в преценката на доказателствата, с които разполагала, тъй като заключила, че г‑н B. I. не представлявал Vara, а ръководел съвместното предприятие по искане на Sasol. Комисията основала констатацията си на изявлението на Vara от 11 октомври 2007 г., в което г‑н B. I. отговорил от името на Vara на въпросите на Комисията и парадоксално декларирал, че през периода на съвместното предприятие не е представлявал Vara, въпреки че се самоопределил като представител на Vara за всякакви други въпроси, които Комисията би могла да има.

59. Освен това, жалбоподателите препращат към тяхното изявление от 18 април 2008 г., съгласно което г‑н B. I. на практика винаги действал като дясна ръка на г‑н Schümann и представлявал Vara в съвместното предприятие със Sasol. Преди периода на съвместното предприятие г‑н B. I. бил физическото лице на ключова длъжност в контролираното от Vara дружество HOS, на което бил генерален директор от 1987 г. и действал като доверено лице на г‑н Schümann. Освен това, г‑н B. I. също така заемал ръководни длъжности във Vara и в други притежавани от г‑н Schümann дружества през и след периода на съвместното предприятие. Тясната обвързаност на г‑н B. I. с Vara и с г‑н Schümann била видна и от обявлението за създаването на съвместната структура от 6 юни 1995 г.

60. Жалбоподателите твърдят, че Комисията е знаела тези факти в хода на административното производство, но въпреки това ги е игнорирала и, без да посочва мотиви, е дала предпочитание на изявлението на Vara, произтичащо лично от г‑н B. I., тоест от лице, притежаващо лично част от капитала на Vara като ограничено отговорен съдружник.

61. Комисията най-напред посочва, че понятието за решаващо влияние не се отнася за оперативното управление на съвместното предприятие, а за основните насоки в търговската му политика. Така от устава на Schümann Sasol International било видно, че управителният съвет действал под контрола на надзорния съвет и че актовете на управителния съвет по важни въпроси от търговската му политика трябвало да бъдат одобрявани предварително от надзорния съвет.

62. По-нататък, Комисията продължава да твърди, че г‑н B. I. не е представлявал Vara, а е дължал своя пост на познанията си в областта, в която Schümann Sasol извършвало дейност, и че назначаването му било в съответствие с волята на Sasol. С изявлението си от 11 октомври 2007 г. Vara уведомило Комисията, че г‑н B. I. бил назначен за директор на Sasol International, тъй като Sasol искало да се възползва от задълбоченото му познаване на дейността на HOS и поради това искало да го включи в управителния съвет. Според Комисията тази информация е достоверна, тъй като най-вече Sasol било заинтересовано съвместното предприятие да бъде управлявано добре и тъй като искало да осигури приемственост в своето управление, поверявайки ежедневното ръководство на член на управителния съвет, който познава сектора на парафиновите восъци, и по-специално предходната дейност на HOS. При всички положения в точка 10 от писмената дуплика Комисията посочва, че съдържащите се в съображение 472 от обжалваното решение нейни констатации означават, че г‑н B. I. е представлявал Sasol, а не Vara, в управителния съвет на Schümann Sasol International.

63. Общият съд счита, че е уместно най-напред да се разгледа ролята на г‑н B. I. в управителния съвет на Schümann Sasol International и след това да се анализира по-общият въпрос, а именно дали Sasol е можело едностранно да определя приеманите от този управителен съвет решения.

По ролята на г‑н B. I.

64. Трябва да се припомни, че през почти цялата продължителност на периода на съвместното предприятие г‑н B. I. е бил председател на управителния съвет на Schümann Sasol International.

65. В хода на административното производство жалбоподателите твърдят, че г‑н B. I. е бил представител на Vara, а Vara посочва, че назначаването му е станало в съответствие с волята на Sasol и съответно той не е представлявал Vara.

66. Най-напред, трябва да се отбележи, че съдържащите се в съображение 472 от обжалваното решение констатации отразяват точно съдържанието на изявление на Vara от 11 октомври 2007 г. От друга страна обаче изразената позиция в изявлението на Sasol от 18 април 2008 г., съгласно която г‑н B. I. представлявал Vara, както и документите в нейна подкрепа, са били отхвърлени от Комисията.

67. Що се отнася до съдържанието на твърденията на Комисията относно ролята на г‑н B. I., жалбоподателите по същество твърдят, че Комисията е допуснала грешка в преценката, като не е приела, че той е представлявал Vara в управителния съвет.

68. На първо място, трябва да се отбележи, че г‑н B. I. е заемал важни длъжности в дружествата, притежавани от г‑н Schümann и групата Vara, преди, през и след периода на съвместното предприятие.

69. Трябва да се припомни, че на 29 ноември 1996 г. г‑н B. I. става ограничено отговорен съдружник във Vara, което е едно от преките дружества майки на Schümann Sasol International. Това качество предполага, че той притежава част от капитала на Vara, като другите собственици на Vara са членовете на семейство Schümann. В това отношение Общият съд счита, че притежаването на част от дружествения капитал е обстоятелство, с което е възможно да се докаже, че г‑н B. I. е можел да се отъждестви със специфичните търговски интереси на Vara.

70. Освен това г‑н B. I. е бил генерален директор на Vara поне през част от периода на съвместното предприятие и успоредно с упражняването на функциите му като председател на управителния съвет на Schümann Sasol International.

71. Така съгласно съдебната практика заемането на няколко ръководни длъжности в едно от дружествата майки и в тяхното съвместно предприятие е важен признак за това, че същото дружество майка упражнява влияние върху търговските решения на съвместното предприятие посредством упражняването на правомощията за вземане на решения, които притежава такъв член на ръководството на съвместното предприятие (вж. в този смисъл Решение по дело Fuji Electric/Комисия, точка 44 по-горе, точка 199).

72. На следващо място, от 15 юни 1995 г. г‑н B. I. е бил управител на Vara Beteiligungsgesellschaft mbH. От едно от представените от жалбоподателите доказателства е видно, че през 2011 г. той все още е заемал тази длъжност заедно с г‑н Schümann. Освен това г‑н B. I. е бил управител на Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH от 4 април 1989 г. до прекратяването на дружеството на 13 септември 1996 г. Последното дружество също е свързано с г‑н Schümann, който е учредител на Vara и основният му собственик.

73. Освен това трябва да се отбележи, че на 1 юли 2001 г., когато г‑н D. S. R. заменя г‑н B. I. като председател на управителния съвет на Schümann Sasol International, г‑н B. I. става един от шестимата членове на надзорния съвет на същото дружество. По този начин г‑н B. I. заменя г‑н E. B. R, който според Комисията също е бил представител на Vara, като съставът на надзорния съвет остава непроменен в останалата си част. Това показва, че г‑н B. I. е представлявал Vara в надзорния съвет. Впрочем това обстоятелство само по себе си е достатъчно, за да се отхвърли тезата на Комисията, че г‑н B. I. е представлявал Sasol в управителния съвет, тъй като в такъв случай е немислимо веднага след края на мандата му той да е започнал да представлява Vara в надзорния съвет.

74. Накрая, трябва да се отбележи, че в писмото от 2 февруари 1995 г., изпратено до всички служители на HOS, г‑н Schümann и г‑н B. I. уведомяват тези служители за водените от тях в момента преговори със Sasol. В писмото те посочват, че „[В] бъдеще ще можем да упражняваме влиянието си върху [новото ръководство на съвместното предприятие] също както в миналото“.

75. Въз основа на това Общият съд констатира, че още на етапа на административното производство жалбоподателите са представили доказателства, от които е било видно, че г‑н B. I. е поддържал тесни връзки с групата Vara и г‑н Schümann, че е можел да се отъждестви със специфичните търговски интереси на Vara, по-специално предвид качеството си на ограничено отговорен съдружник, и че Vara е можело да упражнява значително влияние върху решенията на управителния съвет на съвместното предприятие поради заемането от г‑н B. I. на няколко длъжности, което е можело да доведе до привеждането на търговската политика на Schümann Sasol International в съответствие с тази на Vara.

76. Следователно Комисията е допуснала грешка в преценката, изключвайки от своя анализ тази съвкупност от релевантни доказателства и подчертавайки в обжалваното решение единствено, че назначаването на г‑н B. I. отразявало волята на Sasol. Такова представяне на фактите дава изкривена представа за релевантните обстоятелства по случая и не отговаря на изискването, съгласно което отговорността за нарушение на член 81 ЕО трябва да бъде устан овена въз основа на точни и непротиворечиви доказателства, а Комисията трябва безпристрастно да разгледа всички представени ѝ релевантни правни и фактически обстоятелства (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Dresdner Bank и др./Комисия, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP и T‑61/02 OP, Recueil, стр. II‑3567, точки 59—63; вж. по аналогия Решение на Съда от 17 май 2001 г. по дело IECC/Комисия, C‑450/98 P, Recueil, стр. I‑3947, точка 57 и цитираната съдебна практика).

77. Този извод не може да бъде оспорен с доводите на Комисията.

78. Първо, Комисията се позовава на това, че Sasol е дало съгласието си за назначаването на г‑н B. I. за председател на управителния съвет.

79. В това отношение трябва да се отбележи, че съгласно устава на Schümann Sasol International и споразумението между акционерите всички членове на управителния съвет и неговият председател е трябвало да се определят от надзорния съвет чрез единодушно гласуване от страна на представителите на Vara и Sasol. Следователно, от една страна, съставът на управителния съвет е трябвало да отразява съгласието между двете дружества майки, тоест волята на всяко от тях. От друга страна, Vara също е трябвало да даде съгласието си за назначаването на определените от Sasol членове, които Комисията счита за представители на последното.

80. Ето защо даването на съгласие от страна на Sasol за назначаването на г‑н B. I. за председател на управителния съвет не позволява нито да се констатира, че той е представлявал търговските интереси на Sasol повече от необходимото в рамките на лоялно управление на притежавано от две дружества майки съвместно предприятие, нито да се опровергаят представените от жалбоподателите доказателства с цел да докажат, че Vara е упражнявало влияние в управителния съвет чрез правомощията за вземане на решения на г‑н B. I.

81. Второ, трябва да се отбележи, че единственото конкретно доказателство, на което Комисията основава извода си, че г‑н B. I. не представлявал Vara, а че назначаването му отразявало волята на Sasol, е посоченото в точка 66 по-горе изявление на Vara от 11 октомври 2007 г.

82. Според Комисията това изявление е изключително достоверно, тъй като е изпратено в отговор на искане на Комисията за предоставяне на информация. Така Vara имало първостепенен интерес да изложи положението коректно, тъй като представянето на изявление с невярно съдържание можело да бъде санкционирано с административна глоба, както е предвидено в член 23, параграф 1 от Регламент № 1/2003.

83. В това отношение трябва да се отбележи, че от първата страница на отговора от 11 октомври 2007 г. на искането за предоставяне на информация, съдържащ въпросното изявление, е видно, че лицето, натоварено с даването на отговорите, е било най-вече г‑н B. I. Безспорно е също, както посочват жалбоподателите, че към този момент г‑н B. I. все още е бил ограничено отговорен съдружник във Vara.

84. Освен това, трябва да се констатира, че нито в изпратеното до Vara искане за предоставяне на информация, нито впрочем и в обжалваното решение, Комисията определя какво разбира под термина „представляване“. Следователно, тъй като г‑н B. I. не е бил официално упълномощен да представлява Vara в управителния съвет на съвместното предприятие, в изявлението си Vara е можело да твърди, че представляване не е имало, без да рискува да му бъде наложена административна глоба.

85. Освен това, трябва да се подчертае, че анализът на организационните връзки между съвместното предприятие и дружеството майка не засяга непременно въпроса за представляването на дружеството майка въз основа на официално пълномощно, дадено от последното на ръководителя на съвместното предприятие. По-важно е да се вземе предвид представляването на търговските интереси на дружеството майка в широк смисъл (вж. точка 35 по-горе) и влиянието върху решенията на органите на съвместното предприятие с оглед привеждане на търговската политика на посоченото предприятие в съответствие с тази на дружеството майка, за което по-специално свидетелства заемането от едно лице на няколко длъжности в ръководството на дружеството майка и в съвместното предприятие, както и притежаването на част от капитала на дружеството майка от ръководител на съвместното предприятие (вж. точка 44 по-горе).

86. В този контекст трябва да се добави, че въпросът за представляването на търговските интереси на дружеството майка в управителния съвет на съвместното предприятие не е обикновен факт, чието отричане с основание може да доведе до налагането на административна глоба, извън случаите на изопачаване на фактите. Напротив, този въпрос зависи от преценката, която Комисията трябва да извърши безпристрастно, като разгледа всички представени ѝ релевантни правни и фактически обстоятелства от дружествата майки, които често имат противоположни интереси, каращи ги да подчертават едно или друго релевантно обстоятелство. Впрочем трябва да се отбележи, че в разглеждания случай Комисията не налага административна глоба нито на Sasol, нито на Vara, въпреки че те подават напълно противоположни изявления по този въпрос.

87. С оглед на гореизложеното трябва да се провери дали допуснатата от Комисията грешка в преценката при анализа на ролята на г‑н B. I. (вж. точка 76 по-горе) може да засегне преценката относно упражняваното от Sasol влияние върху управителния съвет на Schümann Sasol International.

По определянето на решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International

88. Жалбоподателите твърдят, че поради доминиращата роля на членовете на управителния съвет, които представляват Vara, по-специално тази на г‑н B. I., Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany не са можели да определят решенията на този управителен съвет.

89. На първо място, трябва да се отбележи, че в отправеното на 6 юни 1995 г. съобщение до сътрудниците на Schümann Sasol AG (впоследствие Schümann Sasol International) г‑н B. I. описва функциите на управителния съвет на съвместното предприятие. Той уточнява, че „освен за координирането на работата на управителния съвет щ[ял] да продължи да отговаря за маркетинга, за продажбите и придобиванията, както и за контрола на дъщерните дружества“, докато г‑н D. S. R. (от Sasol) щял да остане на своята длъжност в Южна Африка и да се занимава с производството и техническите въпроси. Г‑н B. I. също така отбелязва, че в Хамбург (Германия) ще бъде изпратен трети член.

90. Трябва да се констатира, че правомощията по вземане на решения на г‑н B. I. показват неговата централна роля в управителния съвет на Schümann Sasol International.

91. На второ място, трябва да се отбележи, че в писмото от 2 февруари 1995 г., което г‑н B. I. и г‑н Schümann изпращат до всички служители на HOS, те отбелязват, че ще могат да влияят върху новото ръководство на съвместното предприятие също както в миналото, когато Vara било единственият акционер в HOS (вж. точка 74 по-горе).

92. От същото писмо също така е видно, че според очакванията на г‑н B. I. и на г‑н Schümann последният и Vara можели чрез г‑н B. I. да имат централна роля в ръководството на Schümann Sasol International.

93. На трето място, трябва да се отбележи, че в обжалваното решение Комисията не посочва нито едно доказателство, от което да е видно, че въпреки правомощията по вземане на решения на г‑н B. I. и решаващия му глас при равенство на гласовете предвид заеманата от него длъжност като председател Sasol е можело едностранно да определя решенията на управителния съвет, в случай че се окаже, че в действителност г‑н B. I. представлява Vara и г‑н Schümann в управителния съвет на Schümann Sasol International.

94. На четвърто място, наличието на такава възможност на Sasol да определя в съществена степен решенията на управителния съвет не следва и от доказателствата относно различните състави на управителния съвет, представени от жалбоподателите в хода на административното производство.

95. Между 2 май и 31 октомври 1995 г. управителният съвет на Schümann Sasol International е бил съставен от г‑н B. I. и от г‑н D. S. R., представител на Sasol. Както основателно отбелязват жалбоподателите, г‑н B. I. е можел да налага собствените си решения в управителния съвет поради решаващия си глас.

96. През периода от 1 ноември 1995 г. до 30 юни 2001 г. управителният съвет на Schümann Sasol International е бил съставен от неговия председател г‑н B. I., от г‑н D. S. R. и от г‑н H. G. B. Според жалбоподателите последният е бил представител на Vara, а Комисията е на мнение, че той е бил представител на Sasol.

97. Трябва да се констатира, че в обжалваното решение Комисията не обсъжда въпроса дали г‑н H. G. B. всъщност е представлявал търговските интереси на едното или другото дружество майка. Освен това, налице са признаци, че г‑н H. G. B. е представлявал интересите на Vara (вж. точка 99 по-долу). Следователно този състав на управителния съвет също не позволява да се заключи, че Sasol едностранно е определяло решенията на последния.

98. Между 1 юли 2001 г. и 16 май 2002 г. председател на управителния съвет е бил г‑н D. S. R. (от Sasol), а другият член е бил г‑н H. G. B.

99. Най-напред, трябва да се отбележи, че този състав на управителния съвет свидетелства за това, че г‑н H. G. B. е представлявал Vara. Всъщност не е логично да се приеме, че Vara, което притежава една трета от капитала на Schümann Sasol International, е дало съгласието си за управителен съвет, съставен единствено от представители на Sasol.

100. Жалбоподателите твърдят, че през този период всички решения на управителния съвет са били взети единодушно.

101. Трябва да се подчертае, че обжалваното решение не съдържа какъвто и да било анализ по отношение на въпросния период. Тъй като цялата отговорност за извършеното от съвместното предприятие нарушение е била вменена единствено на Sasol, Комисията е трябвало да докаже, че Sasol едностранно е упражнявало решаващо влияние върху търговската политика на Schümann Sasol International (вж. точка 54 по-горе).

102. Същевременно трябва да се припомни (вж. точка 52 по-горе), че единодушното вземане на решения в управителния съвет свидетелства за наличието на тясно сътрудничество между представителите на дружествата майки и съответно за наличието на общо ръководство на съвместното предприятие, което е признак за съвместно упражняване на решаващо влияние, а не за упражняването на решаващо влияние само от едно от дружествата майки (вж. в този смисъл Решение по дело Avebe/Комисия, точка 44 по-горе, точки 137 и 138 и Решение по дело Fuji Electric/Комисия, точка 44 по-горе, точка 194).

103. Ето защо с посочения състав на управителния съвет също не може да се подкрепи изводът, че Sasol едностранно е определяло решенията на Schümann Sasol International.

104. На последно място, между 17 май и 24 септември 2002 г. управителният съвет на Schümann Sasol International е бил съставен от г‑н D. S. R., г‑н H. G. B. и г‑н C. D. I.

105. Жалбоподателите твърдят, че последните двама, посочени по-горе, членове на управителния съвет са били представители на Vara, поради което те са можели да поставят г‑н D. S. R. в положение на малцинство въпреки качеството му на председател.

106. Трябва да се констатира, че обжалваното решение не съдържа какъвто и да било анализ относно упражняването на решаващо влияние от едното или другото от дружествата майки чрез г‑н H. G. B. и г‑н C. D. I., нито дори общо представяне на този състав на управителния съвет. Освен това са налице признаци, въз основа на които е възможно да се установи, че г‑н H. G. B. е представлявал интересите на Vara (вж. точка 99 по-горе). Следователно от обжалваното решение не следва, че през въпросния период Sasol е можело едностранно да определя решенията на управителния съвет чрез представителите си в него.

107. С оглед на извършения по-горе анализ трябва да се констатира, че в обжалваното решение Комисията не е доказала, че предвид правомощията за вземане на решения на г‑н B. I. и другите членове на управителния съвет, които е можело да бъдат свързани с Vara, Sasol фактически е определяло едностранно съдържанието на решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International чрез членове, които са представлявали търговските интереси на Sasol и са следели за привеждането на поведението на Schümann Sasol International в съответствие с неговото. Обжалваното решение не съдържа и преки доказателства (вж. точка 44 по-горе), въз основа на които да е възможно да се установи, че е налице такова решаващо влияние от страна на Sasol.

По релевантността на оперативното управление

108. Комисията посочва, че управителният съвет на Schümann Sasol International е отговарял за управлението на текущите задачи на това дружество. Впрочем съгласно Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (T‑112/05, Сборник, стр. II‑5049, точки 63—65, 82, и 83) оперативното управление на дъщерно дружество било ирелевантно при п реценката на това дали е налице стопанска единица, съставена от съответното дъщерно дружество и неговото дружество майка, тъй като упражняването на контрол върху търговската политика stricto sensu не било необходимо условие, за да се приеме, че дадено дружеството майка и неговото дъщерно дружество образуват едно предприятие. Напротив, достатъчно било дружеството майка да има важна роля по въпросите, които определят търговската политика на дъщерното дружество.

109. Трябва да се подчертае, че решението, на което се позовава Комисията, се отнася за фактическа обстановка, в която дружеството майка е притежавало 100 % от капитала на дъщерното дружество.

110. Наистина въпросът за оперативното управление може се окаже ирелевантен, ако става въпрос за дъщерно дружество, притежавано изцяло от едно-единствено дружество майка, тъй като доказването на оперативната самостоятелност на дъщерното дружество само по себе си не може да обори презумпцията за упражняване на решаващо влияние (вж. цитираната съдебна практика в точка 153 по-нататък).

111. Същевременно, когато акционерът е само един, всички решения — включително тези относно оперативното ръководство на дъщерното дружество — се приемат от управители, които пряко или непряко (чрез органите, чиито членове са били определени от дружеството майка) се определят и назначават еднолично от дружеството майка. Също така, ако няма друг акционер, единствените търговски интереси, които намират проявление в дъщерното дружество, по принцип са тези на единствения акционер. Следователно Комисията може да презумира, че е налице действително упражняване на решаващо влияние дори когато оперативното ръководство се осъществява самостоятелно от управителите на дъщерното дружество.

112. При съвместните предприятия обаче има няколко акционери и решенията на органите на съвместното предприятие се приемат от членовете, представляващи търговските интереси на различните дружества майки, които е възможно да съвпадат, но и да се различават. Следователно въпросът дали дружеството майка е упражнило действително влияние върху оперативното ръководство на съвместното предприятие — по-специално чрез ръководителите, които са били определени от това дружество майка и/или които заемат едновременно няколко длъжности в ръководството на дружеството майка — остава релевантен.

113. Накрая, трябва да се припомни, че в Решение по дело Fuji Electric/Комисия, точка 44 по-горе (точка 195) и Решение по дело General Technic-Otis и др./Комисия, точка 30 по-горе (точки 112—117) Общият съд анализира подробно реда и условията за вземане на решения, спадащи към оперативното ръководство, за да прецени упражняването на решаващо влияние от страна на жалбоподателите по посочените дела предвид пазарното поведение на съвместните им предприятия.

114. Следователно трябва да се отхвърли твърдението на Комисията, че определянето на търговската политика stricto sensu на съвместното предприятие от неговото дружество майка е ирелевантно при проверката за наличие на съставена от тях стопанска единица.

Извод относно управителния съвет на Schümann Sasol International

115. Първо, трябва да се припомни, че в обжалваното решение Комисията допуска грешка в преценката при анализа на ролята на г‑н B. I. (вж. точка 76 по-горе). Не е изключено, ако не бе допуснала тази грешка, Комисията да бе достигнала до извода, че Vara е упражнявало решаващо влияние върху решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International през значителна част от периода на съвместното предприятие. Второ, при всички положения Комисията не е доказала, че Sasol фактически е определяло едностранно съдържанието на решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International (вж. точка 107 по-горе). Трето, трябва да се подчертае, че упражняваното влияние върху решенията на управителния съвет на съвместното предприятие е напълно релевантно с оглед на вменяването на тези дружества майки на отговорността за извършеното от съвместното предприятие нарушение (вж. точка 114 по-горе).

По надзорния съвет и общото събрание на Schümann Sasol International

116. Според жалбоподателите Комисията не е имала основание да приеме, че Sasol е оказвало съществено влияние върху решенията, вземани в надзорния съвет и в общото събрание на Schümann Sasol International предвид правомощията по вземане на решения, с които разполагало Vara.

117. Трябва да се отбележи, че от изложените от Комисията обстоятелства в съображения 473 и 474 от обжалваното решение е видно, че както Sasol, така и Vara са можели да блокират всички решения в общото събрание и в надзорния съвет на Schümann Sasol International, с изключение на попадащите в обхвата на член 1.5 от споразумението между акционерите.

118. Сред решенията, посочени в член 1.5 от споразумението между акционерите, единствено одобряването на инвестициите е от вида стратегически търговски решения, засягащи съвместното предприятие съгласно [К]онсолидирано[то] юрисдикционно известие на Комисията съгласно Регламент № 139/2004 (ОВ C 95, 2008 г., стр. 1).

119. Освен това, трябва да се отбележи, че в точка 69 от Консолидираното юрисдикционно известие на Комисията съгласно Регламент № 139/2004 се посочва, че правото на вето, свързано с решенията за назначаване и освобождаване на висшето ръководство и приемането на бюджета на съвместното предприятие, е от първостепенно значение. В него също така се уточнява, че правото на участие във вземането на решения относно структурата на висшето ръководство (например членовете на управителния съвет) обикновено дава на притежателя на това право възможност да упражнява решаващо влияние върху търговската политика на предприятието. Същото се отнася за решенията относно бюджета, тъй като бюджетът определя конкретната рамка на дейностите на съвместното предприятие, и по-конкретно инвестициите, които предприятието може да реализира.

120. Същевременно съгласно законодателните разпоредби и клаузите от споразуменията, уреждащи функционирането на съвместното предприятие Schümann Sasol International, Sasol Holding in Germany е имало право да определя едностранно само решенията относно одобряването на инвестициите, а не най-важните стратегически търговски решения, а именно тези относно бюджета, назначаването и освобождаването на ръководителите, нито пък тези относно бизнес плана.

121. Следователно с абстрактния анализ, извършен въз основа на законодателството и клаузите от споразуменията, уреждащи функционирането на съвместното предприятие (вж. точка 49 по-горе), Комисията не е доказала, че Sasol е можело самостоятелно да определя всички стратегически търговски решения, засягащи Schümann Sasol International, в надзорния съвет и в общото събрание на това дружество. Напротив, от абстрактния анализ е видно, че най-важните решения е трябвало да се приемат заедно от Sasol Holding in Germany и Vara.

122. Освен това, обжалваното решение не съдържа никакви конкретни доказателства (вж. точка 50 по-горе), от които да е видно, че въпреки притежаваното от Vara право да блокира решенията, Sasol Ltd и Sasol Holding in Germany фактически са определяли сами стратегическите търговски решения на съвместното предприятие Schümann Sasol International.

123. С оглед на гореизложеното според Общия съд Комисията не е доказала, че Sasol едностранно е определяло най-важните решения на надзорния съвет и на общото събрание на Schümann Sasol International, и по-специално стратегическите търговски решения относно бюджета, бизнес плана и назначаването на висшето ръководство на последното дружество.

По действителното упражняване от Sasol Holding in Germany на решаващо влияние върху пазарното поведение на Schümann Sasol International

124. Трябва да се припомни, че съгласно съображение 475 от обжалваното решение „във връзка с описаното в съображения 472—474 положение, и по-специално възможността Sasol да налага волята си по важни стратегически решения, ако постигането на съгласие е невъзможно, така както са изброени в член 1.5 от споразумението между акционерите относно правото на глас (например одобряването на капиталовите инвестиции), трябва да се приеме, че Sasol е имало фактическия контрол върху съвместното предприятие“. В съображение 481 от обжалваното решение Комисията приема, че „контролът от страна на Sasol върху съвместното предприятие [е бил] доказан“ и че „от фактическите доказателства [било] видно, че е налице упражняване на решаващо влияние“ от Sasol Holding in Germany върху Schümann Sasol International.

125. От извършения по-горе анализ следва, че в обжалваното решение Комисията не е доказала, че Sasol е определяло едностранно решенията на управителния съвет на Schümann Sasol International и най-важните стратегически решения, вземани от общото събрание и надзорния съвет на последното дружество (вж. точки 115 и 123 по-горе).

126. Също така трябва да се припомни, че Комисията не е доказала с преки доказателства упражняването на решаващо влияние от Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd върху търговското поведение на Schümann Sasol International.

127. Поради това анализът на Комисията, довел до вменяването на отговорността за извършеното от Schümann Sasol — дъщерно дружество на Schümann Sasol International — нарушение на Sasol Holding in Germany и на Sasol Ltd, е опорочен от грешки в преценката. Следователно първото правно основание трябва да бъде уважено и обжалваното решение да бъде отменено в частта, в която на Sasol Holding in Germany и на Sasol Ltd се вменява отговорността за извършеното от Schümann Sasol нарушение.

128. Съответно обжалваното решение трябва да се отмени в частта, в която Комисията констатира, че Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd са участвали в нарушението преди 1 юли 2002 г.

По направеното от жалбоподателите искане за привеждане на доказателства

129. Жалбоподателите предлагат г‑н C. D. I. (настоящ член на управителния съвет на Sasol Wax International) да бъде изслушан в качеството му на свидетел относно това, че по време на периода на съвместното предприятие основната насока в стратегията и търговските операции на съвместната структура се е определяла от Vara посредством г‑н Schümann и г‑н B. I.

130. С оглед на предходния анализ Общият съд счита, че тези свидетелски показания не са необходими, поради което искането за привеждане на доказателства се отхвърля.

2. По второто правно основание, изведено от неправилното вменяване на Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany и Sasol Wax International на отговорността за нарушението за периода Sasol

131. Жалбоподателите твърдят, че Комисията незаконосъобразно е вменила отговорността за действията на Sasol Wax на неговото дружество майка — Sasol Wax International, на дружеството майка на последното — Sasol Holding in Germany и на холдинговото дружество на групата — Sasol Ltd, за периода Sasol от 1 юли 2002 г. до 28 април 2005 г.

По първата част, изведена от грешка при прилагане на правото, що се отнася до възможността за вменяване на отговорността за нарушение, извършено от дъщерно дружество, на неговото дружество майка единствено поради презумпцията, основаваща се на притежаването на 100 % от капитала

132. В съображение 494 от обжалваното решение Комисията приема следното:

„[С]ъгласно съдебната практика Комисията може да презумира, че дружествата майки упражняват решаващо влияние върху притежаваните от тях изцяло дъщерни дружества. Когато тази презумпция се прилага, както в случая за Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH и Sasol Ltd, дружествата майки са тези, които трябва да оборят презумпцията, като представят доказателства, че дъщерното им дружество е определяло самостоятелно пазарното си поведение“.

133. Според жалбоподателите Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, тъй като приложила неправилна правна норма. Никоя действаща правна уредба не позволявала да се презумира, че сам по себе си 100 %-ов дял от капитала е достатъчен, за да се приеме, че дружество майка носи отговорност за картела, в който е участвало неговото дъщерно дружество. Тази презумпция нарушавала принципа на личната правна отговорност и презумпцията за невиновност.

134. Следва да се припомни, че в особения случай, когато дружество майка притежава 100 % от капитала на своето дъщерно дружество, извършило нарушение на правилата на Съюза в областта на конкуренцията, от една страна, това дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, и от друга страна, съществува оборима презумпция, че посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество. При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното упражнява решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Впоследствие Комисията ще може да приеме, че дружеството майка отговаря солидарно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружеството майка, което трябва да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, с които е възможно да се устано ви, че неговото дъщерно дружество действа самостоятелно на пазара (вж. Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 60 и 61 и цитираната съдебна практика).

135. Освен това, съгласно съдебната практика презумпцията за носене на отговорност, тъй като дадено дружество притежава целия капитал на друго дружество, се прилага не само в случаите, когато съществува пряка връзка между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, но и в случаи като настоящия, когато тази връзка е непряка поради наличието на друго дружество между тях (Решение на Съда от 20 януари 2011 г. по дело General Química и др./Комисия, C‑90/09 P, Сборник, стр. I‑1, точка 90).

136. Следователно Комисията не е допуснала грешка при прилагане на правото, приемайки че, щом дружеството майка притежава 100 % от капитала на дъщерното дружество, тя може да презумира, че посоченото дружество майка, както и непреките дружества майки действително са упражнили решаващо влияние върху търговската политика на дъщерното дружество.

137. Когато презумпцията за упражняване на решаващо влияние от дружеството майка върху дъщерното дружество не е оборена, Комисията може да приеме, че дъщерното дружество и преките и непреки дружества майки са част от една и съща стопанска единица и съответно образуват едно-единствено предприятие по смисъла на посочената в точка 31 по-горе съдебна практика. Обстоятелството, че дружествата майки и дъщерното дружество представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружествата майки решение за налагане на глоби, без да се изисква да е доказано личното им участие в нарушението (вж. посочената съдебна практика в точка 36 по-горе).

138. Този подход не нарушава принципа на лична отговорност. Всъщност Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany и Sasol Ltd са санкционирани лично за нарушението, за което се счита, че е извършено от самите тях поради тесните икономически и юридически връзки между тях и Sasol Wax, произтичащи от притежаването на целия капитал на последното (вж. в този смисъл Решение по дело Metsä-Serla и др./Комисия, точка 34 по-горе, точка 34).

139. Що се отнася до твърдяното нарушение на презумпцията за невиновност, трябва да се припомни, че съгласно последната всеки обвиняем се счита за невинен до установяване на вината му в съответствие със закона. По този начин тя не допуска каквато и да било официална констатация и дори какъвто и било намек относно отговорността на лице, обвинено в извършването на определено нарушение, да се правят в решение, с което производството приключва, без да се даде възможност на това лице да се възползва от всички гаранции, присъщи на упражняването на правото на защита в рамките на производство, което следва нормалния си ход и приключва с решение по основателността на оспорването (Решение на Общия съд от 12 октомври 2007 г. по дело Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Комисия, T‑474/04, Сборник, стр. II‑4225, точка 76).

140. Прилагането на презумпцията за невиновност в областта на конкурентното право трябва да се приспособи към обстоятелството, че за разлика от наказателното производство, засягащо непременно даден правен субект (физическо или юридическо лице), конкурентното право се прилага за предприятието като стопанска единица, съставена евентуално от няколко юридически лица. Освен това дружествата, които са начело на групата, са свободни да реорганизират вътрешните си структури, по-специално създавайки дружества с отделна правосубектност за определени дейности.

141. При това положение, за да се съхрани полезното действие на конкурентното право на Съюза, сам по себе си фактът, че дадено дружество майка притежава изцяло, или почти изцяло, дъщерно дружество, което е участвало пряко в нарушението, може да се окаже достатъчен за Комисията, за да обоснове отговорността на дружеството майка. След като Комисията изложи възражението си, дружеството майка трябва представи доказателства за противното, от които да е видно, че стопанска единица, съставена от него и дъщерното му дружество, няма. В разглеждания случай Комисията е следвала този подход, като внимателно е разгледала представените от жалбоподателите доказателства и така е спазила презумпцията за невиновност.

142. Следователно първата част от първото правно основание трябва да бъде отхвърлена.

По втората част, изведена от погрешната, както се твърди, констатация, че презумпцията не била оборена

143. Жалбоподателите считат, че с доказателствата, съдържащи се в техните отговори на изложението на възраженията, са доказали, че Sasol Wax International фактически не е упражнявало решаващо влияние върху Sasol Wax, тъй като не е участвало нито във вземането на стратегическите търговски решения, нито в оперативното ръководство на последното дружество.

По обжалваното решение

144. По отношение на представените от жалбоподателите доказателства в отговорите им на изложението на възраженията в обжалваното решение Комисията посочва следното:

„[…]

(498) Що се отнася до изпълнителните директори, както и до състава и ролята на надзорния съвет на Sasol Wax GmbH, Sasol признава, че Sasol Wax International AG е имало право да определя изпълнителните директори и членовете на надзорния съвет на Sasol Wax GmbH. Потвърдено бе също така, че няколко членове на надзорния съвет на Sasol Wax GmbH през годините са били членове на управителния съвет на Sasol Wax International AG. Sasol обаче твърди, че тези факти са ирелевантни, тъй като надзорният съвет нямал важна роля (никакъв реален контрол върху управлението и/или стратегията на Sasol Wax GmbH), бил в ръцете на бивши служители на Vara и не упражнявал никакво влияние върху поведението на Sasol Wax GmbH. На първо място, дори само ако Sasol International AG е имало право да определя изпълнителните директори и членовете на надзорния съвет, въпросът дали той е продължавал да зависи от бивши служители на Vara става безпредметен. На второ място, що се отнася до ролята на надзорния съвет, уставът съдържа списък на определени въпроси, по които е компетентен надзорният съвет, например назначаването, освобождаването и контрола върху работата на ръководството, одобряването на годишните отчети и на бюджетите, одобряването на инвестициите за над 0,5 милиона евро и промените в търговската организация. Макар Sasol да твърди — че никое от тези правомощия не е имало важна роля за търговското поведение на Sasol Wax GmbH, че няма нито един пример за положение, в което надзорният съвет да е упражнил някакво влияние върху управлението на дейността на Sasol Wax GmbH и че директорите на Sasol Wax GmbH имали навика да вземат решения относно мерките от съществено значение за стратегическото търговско поведение на Sasol Wax GmbH, без да искат съгласието на надзорния съвет — предоставените на надзорния съвет правомощия показват, че е било предвидено надзорният съвет действително да има стратегическа и финансова роля и да носи отговорности, различни от управлението на текущите задачи на дружеството, които обикновено се изпълняват от управителния съвет и директорите на дружеството.

(499) Sasol твърди също, че отсъствието на влияние от страна на Sasol Wax International AG се потвърждава и от факта, че представителите на Sasol, които присъстват на техническите срещи, продължили да са бивши служители на Vara и че управителите на търговските отдели, за чиято дейност се отнасяли техническите срещи, не поддържали никакви отношение със Sasol Ltd. Що се отнася до поведението на т.нар. „бивши служители на Vara“, към момента на извършване на противоправните действия от тяхна страна тези лица са били служители на групата Sasol и това, че са били бивши служители на Vara или че техният пряк работодател е било дъщерно дружество на Sasol Wax International AG, на Sasol Holding in Germany GmbH или на Sasol Ltd, е ирелевантно, стига да може да се докаже, че дружествата майки са упражнявали решаващо влияние върху това дъщерно дружество“ [неофициален превод].

Общи бележки

145. Съгласно съдебната практика, за да оборят презумпцията за упражняване на решаващо влияние от дружеството майка върху поведението на дъщерното му дружество, така както е описана в точка 134 по-горе, жалбоподателите следва да представят всички доказателства относно организационните, икономически и юридически връзки между Sasol Wax и Sasol Wax International, с които според тях може да се докаже, че те не съставляват един-единствен стопански субект. При своята преценка Общият съд всъщност трябва да отчита всички предоставени му доказателства, чието естество и значение могат да варират в зависимост от характерните за всеки конкретен случай особености (Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 108 по-горе, точка 65, потвърдено с Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 30 по-горе, и Решение на Общия съд от 13 юли 2011 г. по дело Eni/Комисия, T‑39/07, Сборник, стр. II‑4457, точка 95).

146. Тази презумпция почива на констатацията, от една страна, че освен при наистина изключителни обстоятелства, дружество, притежаващо целия капитал на дъщерно дружество, може — тъй като делът от капитала е един — да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, и от друга страна, че липсата на действително упражняване на тези правомощия за влияние обикновено има смисъл да се търси в рамките на субектите, срещу които действа тази презумпция (Решение на Съда от 29 септември 2011 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия, C‑521/09 P, Сборник, стр. I‑8947, точка 60).

147. Освен това прилагането на подобна презумпция се обосновава с факта, че когато дружеството майка е единственият акционер в дъщерното дружество, то разполага с всички възможни инструменти, за да осигури привеждането на търговското му поведение в съответствие със своето. По-специално, единственият акционер е този, който по принцип определя обхвата на самостоятелността на дъщерното дружество чрез изготвянето на неговия устав, който избира неговите управители и който взема или одобрява стратегическите търговски решения на дъщерното дружество, ако е необходимо, чрез присъствието на негови представители в органите на последното. Освен това, стопанската единица, съставена от дружеството майка и неговото дъщерно дружество, обикновено е в още по-голяма степен защитена чрез задължения, произтичащи от дружественото право на държавите членки, като например воденето на консолидирани счетоводни отчети, задължението за дъщерното дружество да отчита периодично дейността си пред дружеството майка, както и утвърждаването на годишните счетоводни отчети на дъщерното дружество от страна на общото събрание, състоящо се единствено от дружеството майка, и това непременно предполага, че дружеството майка следи, поне в общи линии, търговските дейности на дъщерното дружество.

148. Освен това, трябва да се подчертае, че когато дъщерно дружество е притежавано изцяло, или почти изцяло, от едно-единствено дружество майка, по принцип е налице само един търговски интерес и членовете на органите на дъщерното дружество се определят и назначават от единствения акционер, който може да им дава указания, поне неформално, и да им налага критерии за ефективност. Следователно в такъв случай непременно е налице отношение на доверие между ръководителите на дъщерното дружество и тези на дружеството майка, като въпросните ръководители непременно представляват и защитават в действията си единствения съществуващ търговски интерес, а именно този на дружеството майка (вж. също точка 35 по-горе). Така се осигурява единството в пазарното поведение на дружеството майка и на неговото дъщерно дружество независимо от каквато и да било самостоятелност, предоставена на ръководителите на дъщерното дружество по отношение на оперативното му ръководство, което е в обхвата на определянето на търговската му политика stricto sensu. Освен това, по принцип единственият акционер е този, който определя сам и съгласно собствените си интереси реда и условията за вземане на решения на дъщерното дружество и който решава какъв е обхватът на оперативната му самостоятелност — нещо, което той може да промени по собствено желание, като измени правилата, уреждащи функционирането на дъщерното дружество, или чрез преструктуриране, а дори и чрез създаването на неформални структури за вземане на решения.

149. Следователно прилагането на презумпцията за действително упражняване от дружеството майка на решаващо влияние върху търговското поведение на неговото дъщерно дружество е обосновано, доколкото обхваща характерни положения в отношенията между едно дъщерно дружество и неговото единствено дружество майка, като предвижда, че притежаването на целия или почти целия капитал на дъщерното дружество от едно-единствено дружество майка по принцип предполага единство в поведението им пазара.

150. Същевременно след изложението на възраженията заинтересованите дружества имат пълната възможност да докажат, че описаните в точки 147 и 148 по-горе механизми, обикновено водещи до привеждането на търговското поведение на дъщерното дружество в съответствие с това на дружеството майка, не са функционирали по обичайния начин, поради което съществуването на стопанската единица на групата е било прекъснато.

По оперативното ръководство на Sasol Wax

151. Според жалбоподателите те са доказали, че политиката на групата Sasol е била да не се меси в самостоятелното поведение на дъщерното си дружество Sasol Wax. В това отношение те се позовават на съобщение, подписано от ръководителите на Sasol Wax International на 9 април 2001 г.

152. Така според жалбоподателите „ежедневните оперативни въпроси трябвало да се разглеждат от Sasol Wax […] в качеството му на самостоятелен субект“, докато „визиите, мисиите и стратегиите“ трябвало да се разработват от Sasol Wax International. Освен това нямало нито един момент, в който изпълнителните директори на Sasol Wax да са се сблъскали с упражняването на вето от страна на Wax International, а ръководителите на последното дружество през периода Sasol не си спомняли да са давали каквото и да било указание на изпълнителните директори на Sasol Wax.

153. В това отношение Общият съд вече е постановявал, че фактът, че дъщерно дружество разполага със свое собствено местно ръководство и свои собствени средства, сам по себе си не доказва, че то определя пазарното си поведение независимо от своето дружество майка. Разпределянето на задачите между дъщерните дружества и техните дружества майки, и по-специално поверяването на управлението на текущите дейности на местното ръководство на притежавано изцяло дъщерно дружество е обичайна практика на големите предприятия, които са съставени от множество дъщерни дружества, притежавани в крайна сметка от едно и също холдингово дружество. Поради това при притежаване на целия или почти целия капитал на дъщерното дружество, което е пряко замесено в нарушението, представените в това отношение доказателства не могат да оборят презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество от страна на дружеството майка и холдинговото дружество (вж. в този смисъл Решение по дело Alliance One International/Комисия, точка 35 по-горе, точки 130 и 131).

154. Впрочем това разрешение се обосновава и от съдържащия се в точки 35, 147 и 148 по-горе анализ, от който следва, че ръководителите на дъщерното дружество, притежавано изцяло или почти изцяло, от едно-единствено дружество майка обикновено представляват и защитават единствено съществуващите търговски интереси, а именно тези на единственото дружество майка. Така те осигуряват съответствието на търговското поведение на дъщерното дружество с това на останалата част от групата при упражняването на своите самостоятелни правомощия.

155. Следователно доводите на жалбоподателите, изведени от оперативната самостоятелност на Sasol Wax, с които не може да се докаже, че съществуването на стопанската единица, съставена от него и Sasol Wax International, е било прекъснато, трябва да се отхвърлят.

По стратегическите търговски решения

156. На първо място, жалбоподателите посочват, че Sasol Wax International не е използвало правомощието си за определяне на изпълнителните директори на Sasol Wax и не е заменило предишното ръководство на HOS. Sasol Wax било ръководено като независима стопанска единица според традициите на семейство Schümann от трима изпълнителни директори, останали от HOS. Комисията допуснала грешка при прилагане на правото, като отрекла релевантността на това обстоятелство в обжалваното решение и приела, че правомощието на Sasol Wax International за определяне на изпълнителните директори е достатъчно.

157. Трябва да се отбележи, че подобен довод вече е бил отхвърлен от Общия съд в неговото Решение по дело Alliance One/Комисия, точка 35 по-горе (точка 137). Предвид правомощието на единствения съдружник, в разглеждания случай Sasol Wax International, да определя изпълнителните директори на Sasol Wax след придобиването на целия му капитал, запазването на посочените изпълнителни директори на съответната длъжност може да се дължи само на решение на единственото дружество майка и показва обвързаността на тези изпълнителни директори с него. Следователно с това обстоятелство не може да се обори презумпцията за действителното упражняване на решаващо влияние от дружество майка върху поведението на дъщерното му дружество.

158. На второ място, жалбоподателите подчертават, че са представили протоколите от всички срещи на надзорния съвет на Sasol Wax и на Sasol Wax International. В нито един от тези документи нямало данни за упражняването на каквото и да било съществено влияние върху Sasol Wax от неговите преки и непреки дружества майки. Освен това, изпълнителните директори на Sasol Wax имали навика да поемат инициативи, свързани със стратегическото търговско поведение на това дружество, без да искат съгласието на надзорния съвет или на съдружниците. Такъв бил случаят с дългосрочните договори за снабдяване с ExxonMobil и Shell, договорени и сключени единствено от изпълнителните директори на Sasol Wax, с назначаването на персонал в подразделенията на Sasol Wax, както и с програмата за намаляване на разходите и на подизпълнението на логистични услуги на Sasol Wax от трети лица.

159. Трябва да се констатира, че инициативите на изпълнителните директори на Sasol Wax не засягат най-важните стратегически търговски решения с оглед на преценката на единството в пазарно поведение на дъщерното дружество и на неговото дружество майка, като например тези относно бюджета, бизнес плана, големите инвестиции или пък назначаването на висшето ръководство. Жалбоподателите освен това не оспорват, че надзорният съвет е имал право да одобрява годишните отчети на Sasol Wax.

160. Следователно предвид направения по-горе анализ се налага изводът, че доводите на жалбоподателите не доказват, че функционирането на обичайните механизми, осигуряващи единството в пазарното поведение на дружеството майка и притежаваното от него изцяло дъщерно дружество — на което единство се основава презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние — е било прекъснато (вж. точки 147 и 148 по-горе), поради което Комисията основателно е могла да приеме, че е налице стопански субект, съответстващ на понятието за предприятие, така както е предвидено в член 81 ЕО.

По необоримостта на презумпцията

161. Според жалбоподателите, ако се приеме, че въпреки всички представени от тях доказателства последните не са достатъчни, за да се обори презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние от дружеството майка върху поведението на нейното дъщерно дружество, то тази презумпция щяла да се окаже практически необорима в нарушение на член 2 от Регламент № 1/2003, на задължението за мотивиране, на принципа на лична отговорност и на презумпцията за невиновност.

162. В това отношение трябва да се отбележи, че доводите на жалбоподателите, които са изложени с цел да се обори въпросната презумпция, описват обичайното функциониране на голямо международно предприятие, чието местно звено Sasol Wax се ръководи от изпълнителните директори, които били оставени на заеманите от тях длъжности с решение на притежаващото го изцяло негово дружество майка — Sasol Wax International, което също така решава да предостави правомощията за определяне на търговската политика stricto sensu на същите изпълнителни директори, като запазва правомощията за приемане на стратегическите търговски решения за надзорния съвет и общото събрание на Sasol Wax.

163. Оборването на презумпцията за действителното упражняване на решаващо влияние от дружеството майка върху поведението на нейното дъщерно дружество обаче не зависи от количеството и изчерпателността на доказателствата, когато те разкриват обичайно организационно положение в голямо международно предприятие, в което правомощията по оперативното ръководство са предоставени на ръководителите от неговите местни структури. За оборването на презумпцията е необходимо да се посочат необичайни обстоятелства, от които да е видно, че въпреки притежаването от дружествата майки на целия капитал на дъщерните дружества от групата съществуването на стопанската еди