ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 29 юли 2019 година ( 1 )

Дело C‑468/18

R

срещу

P

(Преюдициално запитване, отправено от Judecătoria Constanţa (Районен съд Констанца, Румъния)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по въпроси, свързани със задължения за издръжка — Регламент (ЕО) № 4/2009 — Член 3, буква a) — Съд по обичайното местопребиваване на ответника — Член 3, буква г) — Съд, компетентен по делата за родителската отговорност — Член 5 — Явяване на ответника — Съд, който трябва да се произнесе едновременно по иск за развод, по последиците от него по отношение на родителската отговорност и по издръжката на общото дете — Решение на този съд, с което се обявява за некомпетентен по въпросите на родителската отговорност — Компетентност за разглеждането на иска за издръжка на детето — Съд, който е по-подходящ за разглеждането на делото“

I. Въведение

1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, букви а) и г) и член 5 от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка ( 2 ).

2. Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между R, пребиваваща в Обединеното кралство, и P, пребиваващ в Румъния, по повод искане за издръжка за тяхното общо дете, предявено в производство за развод и за родителска отговорност.

3. Делото в главното производство дава възможност на Съда, от една страна, да изясни условията за прилагането на член 3, букви а) и г) и член 5 от Регламент № 4/2009, и от друга страна, да се произнесе относно задължението на компетентния по задължения за издръжка съд да даде предимство на събирането на делата с оглед на висшите интереси на детето, които той вече е взел под внимание, приемайки, че не е компетентен в областта на родителската отговорност.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

1. Регламент (ЕО) № 2201/2003

4. Съображения 5, 11 и 12 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 ( 3 ), гласят: „(5) За да се гарантира равенството на всички деца, настоящият регламент обхваща всички решения относно родителската отговорност, включително мерките за защита на детето, независимо от каквато и да е връзка с брачното производство. […] (11) Задълженията за издръжка са изключени от обхвата на настоящия регламент, тъй като те се уреждат от Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела ( 4 )]. Компетентните по смисъла на настоящия регламент съдилища най-общо имат компетентност да се произнасят относно задълженията за издръжка посредством прилагането на член 5, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета. (12) Основанията за определяне на компетентността по делата за родителската отговорност, създадени с настоящето решение, са оформени в светлината на най-добрия интерес на детето и особено на критерия на близостта. Това означава, че компетентността на първо място трябва да се отнася към държавата членка на обичайното пребиваване на детето, освен в няко[и] случаи на промяна на пребиваването на детето по силата на споразумения между носителите на родителската отговорност“.

5. Член 1 от този регламент уточнява: „1. Настоящият регламент се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до: a) развод, законна раздяла или обявяването на нищожността на брака; б) определяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителската отговорност. […] 3. Настоящият регламент не се прилага за: […] д) задълженията за издръжка; […]“.

6. Член 2, точка 7 от посочения регламент има следното съдържание: „За целите на настоящия регламент: […] 7) терминът „родителска отговорност“ означава всички права и задължения, отнасящи се до [личността] или имуществото на детето, които са предоставени на физическо или юридическо лице по силата на решение, на закона или по силата на споразумение, имащо еднакъв правен ефект. Терминът включва правото на упражняване на родителски права и правото на лични отношения с детето“.

7. Съгласно член 3, параграф 1, буква б) от същия регламент компетентни да разглеждат дела, свързани с развод, са съдилищата на държавата членка, чиито граждани са двамата съпрузи.

8. Член 8 от Регламент № 2201/2003 предвижда: „1. Съдилищата на държава членка са компетентни по делата, свързани с родителската отговорност за детето, ако детето има обичайно местопребиваване в тази държава членка по времето, когато съдът е сезиран. 2. Параграф 1 се прилага при спазването на условията на членове 9, 10 и 12“.

9. Член 12, параграф 1 от този регламент гласи: „Съдилищата на държавите членки, които са компетентни по силата на член 3 по молбите за развод, законна раздяла и унищожаване на брака са компетентни по всички въпроси, които се отнасят до родителската отговорност, свързани с тази молба, когато: а) поне единият от съпрузите притежава родителска отговорност за детето; и б) компетентността на съдилищата е била изрично или по друг недвусмислен начин приета от съпрузите или от носителите на родителска отговорност, към момента на сезирането на съд, и е във висш интерес на детето“.

2. Регламент № 4/2009

10. Този регламент заменя разпоредбите, свързани със задълженията за издръжка, установени в Регламент № 44/2001 ( 5 ). С него също така се заменя, в областта на задълженията за издръжка, Регламент (ЕО) № 805/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 21 април 2004 година за въвеждане на европейско изпълнително основание при безспорни вземания ( 6 ), с изключение на европейските заповеди за изпълнение, свързани със задължения за издръжка, издадени от държави членки, които не са обвързани от Хагския протокол от 23 ноември 2007 г. за приложимото право към задължения за издръжка, одобрен от името на Европейската общност с Решение № 2009/941/ЕО на Съвета от 30 ноември 2009 година ( 7 ), а именно Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Кралство Дания ( 8 ).

11. Поради датата на прилагане на Хагския протокол от 2007 г. в Съюза Регламент № 4/2009 се прилага от 18 юни 2011 г. ( 9 ).

12. Съгласно съображения 1 и 2 от Регламент № 4/2009 същият регламент, както и по-специално регламенти № 44/2001 и № 2201/2003, предвиждат мерки в областта на съдебното сътрудничество по гражданскоправни въпроси с трансгранични последици и целят, наред с другото, засилване на съвместимостта на приложимите в държавите членки правила относно стълкновението на закони и на юрисдикции.

13. Съображения 9, 10 и 15 от Регламент № 4/2009 гласят: „(9) Взискател на издръжка следва да може да получи лесно в една държава членка решение, което автоматично ще бъде изпълняемо в друга държава членка, без никакви други формалности. (10) За да се постигне тази цел, би било уместно да се създаде общностен инструмент във връзка със задълженията за издръжка, който да обединява разпоредби за стълкновенията на юрисдикции, за стълкновенията на закони, за признаването и за изпълнителната сила, за изпълнението на решенията, за правната помощ и за сътрудничеството между централните органи. […] (15) За да се защитят интересите на взискателите по вземания за издръжка и да се улесни доброто упражняване на правосъдие в [Съюза], следва да бъдат адаптирани правилата относно компетентността, произтичащи от Регламент [№ 44/2001]. Обстоятелството, при което ответник има обичайно местопребиваване в трета държава, не следва повече да изключва прилагането на правилата на Общността относно компетентността и повече не следва да се предвижда позоваване на националните норми относно компетентността. Следователно в настоящия регламент следва да се определи в какви случаи съд в държава членка може да упражнява субсидиарна компетентност“.

14. В член 2, параграф 1, точка 10 от Регламент (ЕО) № 4/2009 терминът „взискател“ се определя като „всяко физическо лице, на което се дължи или за което се твърди, че му се полага издръжка“.

15. Член 3 от този регламент предвижда: „Компетентни по искове за задължения за издръжка в държавите членки са: a) съдът по обичайно местопребиваване на ответника, или б) съдът по обичайно местопребиваване на взискателя, или в) съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за гражданското състояние на лицата, когато искът за издръжка [е акцесорен спрямо] този иск, освен ако компетентността не се основава единствено на гражданството на едната от страните, или г) съдът, който по силата на закона на съда е компетентен да разглежда иск за родителска отговорност, когато искането за издръжка [е акцесорно спрямо] този иск, освен ако тази компетентност не се основава единствено на гражданството на едната от страните“.

16. Член 5 от цитирания регламент, озаглавен „Компетентност, основана на явяване на ответника“, предвижда: „Освен в случаите, когато компетентността произтича от други разпоредби на настоящия регламент, компетентен е съдът на държава членка, пред който се явява ответникът. Това правило не се прилага, ако ответникът се явява, за да оспори компетентността на съда“.

17. Член 10 от същия регламент е озаглавен „Проверка на компетентността“ и предвижда: „Когато съд на държава членка бъде сезиран по дело, което не попада в неговата компетентност по силата на настоящия регламент, той сам обявява, че не е компетентен“.

18. В членове 12, 13 и 14 от Регламент (ЕО) № 4/2009 се определят съответно правилата за висящ процес (lis pendens), за свързани искове и за временни и охранителни мерки.

Б. Румънската правна уредба

19. Съгласно акта за преюдициално запитване румънски съд, който приеме, че е компетентен, може на всеки етап на производството да преразгледа своята компетентност служебно или по искане на страните ( 10 ).

III. Фактите по делото в главното производство и преюдициалните въпроси

20. R и P, румънски граждани, сключват брак на 15 август 2015 г. в Румъния. Те са съответно майката и бащата на дете, родено на 8 ноември 2015 г. в Белфаст (Обединено кралство), където са живели до раздялата си през 2016 г. P се връща в Румъния, докато R остава в Белфаст заедно с детето.

21. На 29 септември 2016 г., R подава искова молба до Judecătoria Constanţa (Районен съд Констанца, Румъния) срещу Р, като иска развод, определяне на местоживеенето на детето при нея, възлагане на родителските права само на нея и да бъде осъден Р да заплаща издръжка за детето.

22. P оспорва компетентността на този съд. Съдът приема, че съгласно член 3, буква б) от Регламент № 2201/2003 въз основа на гражданството на съпрузите е компетентен да разгледа иска за развод.

23. След като исковете на R са разделени с решение на посочения съд от 8 юни 2017 г., са образувани две нови дела, едното с предмет родителската отговорност по отношение на детето и определянето на местоживеенето му при ищцата, а другото — относно осъждането на ответника Р да плаща издръжка за това дете.

24. По отношение на делото за упражняването на родителската отговорност Judecătoria Constanţa (Районен съд Констанца) обявява, че не е компетентен съгласно член 12, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, като взема предвид висшите интереси на детето. Освен това този съд приема, че съгласно член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 компетентни да се произнесат по посочения иск са съдилищата от Обединеното кралство, където е обичайното местопребиваване на детето от момента на раждането му. Страните не обжалват това решение за липсата на компетентност.

25. По делото с предмет издръжката за детето запитващата юрисдикция обявява, че е компетентна на основание член 3, буква a) от Регламент (ЕО) № 4/2009 с оглед обичайното местопребиваване на ответника Р. Тази юрисдикция подчертава, че P се е явил пред нея, без да повдигне възражение за липса на компетентност, но излага становище, че е уместно Съдът да бъде сезиран с преюдициално запитване.

26. Тази юрисдикция добавя, че страните по делото, R и P, се съгласяват, че е уместно да се отправи запитване относно тълкуването на приложимите разпоредбите от правото на Съюза. Същата юрисдикция приема този анализ, като счита, че преди разглеждането по същество на искането относно задължението за издръжка за детето и на всеки етап от производството тя може отново да провери компетентността си.

27. Всъщност запитващата юрисдикция поставя въпроса за връзката между три разпоредби от Регламент (ЕО) № 4/2009, а именно член 3, букви а) и г) и член 5.

28. Тази юрисдикция иска да установи дали поради факта, че искът относно задължението за издръжка е акцесорен спрямо иска за родителската отговорност, единственият приложим критерий за определяне на компетентния съд в държавите членки, е критерият, предвиден в член 3, буква г) от Регламент № 4/2009, като по този начин се изключват останалите критерии, определени в член 3, буква а) или в член 5 от този регламент, които биха могли да обосноват нейната компетентност, а именно обичайното местопребиваване на ответника или явяването на ответника пред нея.

29. Запитващата юрисдикция изразява становището, че разрешение, с което се възприема прилагането на последните два критерия за компетентност, би поставило под въпрос акцесорния характер на иска за издръжка и би било в противоречие с висшия интерес на детето, който тя е взела предвид, за да приеме, че не е компетентна по отношение на родителската отговорност. Практически съображения, свързани със събирането на доказателства и бързината на производствата, също са в подкрепа на това разрешение.

30. Тази юрисдикция освен това счита, що се отнася до прилагането на член 5 от Регламент № 4/2009, че това основание за компетентност би трябвало да се изключи, ако акцесорният характер на иска за издръжка спрямо иска за родителската отговорност би се отразил на оспорването от страна на P на нейната компетентност при разглеждането на иска за родителската отговорност ( 11 ).

31. В подкрепа на тези доводи запитващата юрисдикция се позовава на решение от 16 юли 2015 г., A ( 12 ), но изразява съмнения относно значението му поради разлики с някои фактически обстоятелства по делото в главното производство. Тя отбелязва, че ответникът не е оспорил компетентността ѝ и че тя е единствената сезирана със семейния спор, въпреки решението ѝ за липсата на компетентност, обосновано с обичайното местопребиваване на детето.

32. При тези обстоятелства Judecătoria Constanţa (Районен съд Констанца) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Когато пред съд от държава членка е предявен иск, в който са формулирани три петитума, съответно искане за прекратяване на брака между родителите на ненавършило пълнолетие дете, за определяне на родителската отговорност за това дете и за определяне на задължението за издръжка по отношение на това дете, как следва да се тълкуват разпоредбите на член 3, букви a) и г) и на член 5 от Регламент № 4/2009 — в смисъл, че съдът по делото за развод, който едновременно е съдът по обичайното местопребиваване на ответника и съдът, пред който се е явил ответникът, може да реши иска за издръжка на детето, макар и да е приел, че не е компетентен в областта на родителската отговорност относно това дете, или в смисъл, че искането за издръжка може да бъде решено само от съда, компетентен да разгледа иска за родителската отговорност относно това дете? 2) В същата хипотеза на сезиране на националния съд запазва ли искът за издръжка на детето своя акцесорен характер спрямо иска за родителската отговорност по смисъла на член 3, буква г) от същия регламент? 3) Ако отговорът на втория въпрос е отрицателен, отговаря ли на висшия интерес на ненавършилото пълнолетие дете компетентният съд от държава членка, на основание член 3, буква a) от Регламент (ЕО) № 4/2009, да постанови решение по иска за задължението на родителя за издръжка на ненавършилото пълнолетие дете, родено от брака, чието прекратяване се иска, ако същият съд е обявил, че не е компетентен по отношение на упражняването на родителските права и задължения, като е постановил с решение, ползващо се със сила на пресъдено нещо, че не са изпълнени условията, предвидени в член 12 от Регламент № 2201/2003?“.

IV. Анализ

33. С преюдициалните въпроси, които предлагам да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, буква а) и член 5 от Регламент № 4/2009 следва да се тълкуват в смисъл, че не допускат съд на държава членка, компетентен да разгледа иск за издръжка, предявен срещу ответник с обичайно местопребиваване в тази държава членка или който се явява пред същия съд, да се откаже да упражни тази компетентност с мотива, че такъв иск е акцесорен спрямо иска за родителската отговорност по смисъла на член 3, буква г) от посочения регламент и че съдът, компетентен да разгледа иска за родителската отговорност, е по-подходящ за разглеждането на тези искове предвид висшите интереси на детето.

А. Предварителни бележки

34. В началото следва да са наблегне на няколко обстоятелства във връзка, с контекста, в който е възникнал този въпрос.

35. В този случай, както и при много други дела ( 13 ), искът, с който се цели разтрогване на брачната връзка, в този случай — за развод, и уреждане на последиците от него за детето на брачната двойка, е предявен пред компетентния да се произнесе по развода съд поради общото гражданство на съпрузите, докато обичайното местопребиваване поне на един от тях и на детето е установено в друга държава членка.

36. В такъв случай изборът на ищеца да сезира само един съд с всички искове обикновено се ръководи от желанието да се възползва от предимствата на събирането на делата ( 14 ). Щом като става въпрос за брачни дела с трансгранични последици, член 12 от Регламент № 2201/2003, който предвижда разширяване на компетентността по отношение на родителската отговорност, и разпоредбите на член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 дават възможност на ищеца да постигне тази цел.

37. В настоящия случай след първоначалното оспорване от ответника Р, баща на детето ( 15 ), на компетентността на запитващата юрисдикция, т.е. на румънския съд, този съд приема, че е компетентен по отношение на развода, но не е компетентен да се произнесе по упражняването на родителската отговорност с оглед на висшия интерес на детето.

38. Поради това е уместно да се провери въз основа на кои критерии, изведени от членове 3 и 5 от Регламент № 4/2009 — единствените приложими в случая разпоредби ( 16 ), тази юрисдикция продължава да е компетентна да разгледа иска за издръжка ( 17 ).

Б. Условия за прилагане на критериите, изведени от членове 3 и 5 от Регламент № 4/2009

39. В член 3 от посочения регламент има две категории критерии — едната, свързана с местопребиваването на една от страните (съгласно буква а) за ответника или буква б) за кредитора/взискателя ( 18 )), а другата — уреждаща събирането на делата (съгласно буква в) в случай на иск във връзка с гражданското състояние на лице или буква г) в случай на иск за родителската отговорност).

40. Тъй като взискателят на издръжката в настоящия случай е ненавършилото пълнолетие дете ( 19 ), за което предявява иск неговата майка, R, обичайно пребиваваща в Обединеното кралство, запитващата юрисдикция с основание приема, че е компетентна след разделянето на делата ( 20 ) да се произнесе по иска за издръжка съгласно критерия, предвиден в член 3, буква а) от Регламент № 4/2009, предвид мястото, където е обичайното местопребиваване на ответника Р ( 21 ).

41. Тъй като обичайното местопребиваване на детето е в друга държава членка, компетентността на запитващата юрисдикция не може да се основава на член 3, буква б) от този регламент. Приложими ли са другите критерии с процесуален характер, които могат да обосноват компетентността на запитващата юрисдикция?

42. След като с иска за родителската отговорност трябва да бъде сезиран съд на Обединеното кралство ( 22 ), остава компетентността на запитващата юрисдикция, която въз основа на член 3, буква в) от този регламент е компетентна да се произнесе по иска за развод. Съдът изключва тази възможност в решение А, което се отнася до фактически обстоятелства, подобни на тези в главното производство. Именно основното значение на споменатото решение, постановено в различен процесуален контекст, налага Съдът да определи спрямо кой иск е акцесорен искът за издръжка на детето ( 23 ).

43. В този смисъл Съдът е постановил, че „член 3, букви в) и г) от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че когато съд в една държава членка е сезиран с иск за съдебна раздяла или за прекратяване на брака на родители на ненавършило пълнолетие дете, а съд в друга държава членка е сезиран с иск за родителската отговорност за това дете, искането за издръжката на същото дете е акцесорно единствено спрямо иска за родителска отговорност по смисъла на член 3, буква г) от споменатия регламент“ ( 24 ).

44. Поради това от анализа на съдържащите се в член 3 от Регламент № 4/2009 критерии следва, че в главното производство само един от тях — посоченият в буква а) от същия член, всъщност позволява на запитващата юрисдикция да се произнесе относно задължения за издръжка.

45. Поради това, на първо място, е необходимо да се уточни, че член 5 от посочения регламент, на който се позовава запитващата юрисдикция, основавайки се на явяването на ответника, не следва да се прилага, тъй като тази разпоредба предвижда основание за компетентност, приложимо, когато сезираният съд не е компетентен ( 25 ).

46. В това отношение случаят в главното производство илюстрира чудесно факта, че когато съдът е компетентен поради обичайното местопребиваване на ответника, критерият, изведен от личното му явяване пред сезирания, съд без да оспорва компетентността на този съд ( 26 ), не представлява особен интерес.

47. На второ място, що се отнася до последиците, които запитващата юрисдикция иска да изведе от акцесорния характер на иска за издръжка спрямо иска за родителската отговорност, най-напред следва да се подчертае, че по делото в главното производство установяването на обстоятелство, че съд в Обединеното кралство не е бил сезиран с такъв иск и евентуално с иск за задължение за издръжка след разделянето на първоначално заведените дела, е достатъчно да премахне всякакво съмнение относно прилагането на единствения критерий, който в случая е спазен, а именно този, изведен от член 3, буква а) от Регламент № 4/2009.

48. На следващо място, може да се отбележи, че при тези обстоятелства не е необходимо да се разглеждат възможните последици от прилагането от втория сезиран съд на разпоредбите за висящия процес ( 27 ) и свързаните искове ( 28 ).

49. И накрая, от мотивите на решение А също не може да бъде изведено никакво решение на проблема в предлагания от запитващата юрисдикция смисъл, подкрепен и от румънското правителство. Всъщност те считат, че при съединени искове, отнасящи се до общото дете — за родителската отговорност и за задължението за издръжка — съдът на държавата членка, в която е обичайното местопребиваване на детето, ще има изключителна компетентност.

50. В това отношение запитващата юрисдикция подчертава, че Съдът приема, че „[п]о самото си естество […] искането за издръжка на ненавършили пълнолетие деца е неразривно свързано с иска за родителската отговорност“ и че „съдът, който е компетентен да разгледа иска за родителска отговорност съгласно дефиницията в член 2, точка 7 от Регламент № 2201/2003, може най-добре да прецени in concreto съображенията, свързани с искане въз основа на задължение за издръжка на дете, да определи размера на това задължение, чието предназначение е да се поемат част от разходите за отглеждането и възпитанието на детето, като го съобрази с предоставеното на двамата родители или на само един от тях право на упражняване на родителските права, с правото на лични отношения с детето и продължителността му, както и с други фактически по естеството си обстоятелства, свързани с отнесения пред него въпрос за упражняване на родителската отговорност“ ( 29 ).

51. Дали по този начин Съдът имплицитно е приел, че при всяко положение критерият за обичайното местопребиваване на детето и следователно — на взискателя на издръжката, трябва да има предимство поради риска от несъответствие между решението на съда, компетентен да се произнесе относно задължения за издръжка, и решението на съда с изключителна компетентност по делата за родителската отговорност ( 30 )?

52. С други думи, трябва ли въз основа на решение А да се заключи, че съдът, който не е компетентен да се произнесе по иск за родителска отговорност по отношение на дете, трябва да се откаже от компетентността си относно задължение за издръжка за това дете в полза на съд, който е по-подходящ за разглеждането на това искане.

53. Не мисля, че това е така. Въпреки, че решение A изяснява съотношението между критериите в член 3, букви в) и г) от Регламент № 4/2009, то не съдържа произнасяне по другите критерии за компетентност, определени в посочения член 3 или в член 5 от този регламент. Всъщност разглеждането на последните не е било полезно за запитващата юрисдикция, тъй като, обратно на фактическите обстоятелства по делото в главното производство, съпрузите — родители на децата, взискатели на издръжка, и самите деца са имали обичайно местопребиваване в една и съща държава членка.

54. В този смисъл съобразяването на висшия интерес на детето е било необходимо за тълкуването на разпоредбите на член 3, букви в) и г) от Регламент № 4/2009, за да бъдат те разграничени ( 31 ).

55. Този анализ на значението на решение А се потвърждава от неотдавнашните определения от 16 януари 2018 г., РМ ( 32 ), и от 10 април 2018 г., CV ( 33 ). От тях следва, че ако съд не е компетентен да се произнесе по иск за родителската отговорност по отношение на ненавършилото пълнолетие дете, следователно той не е компетентен и въз основа на член 3, буква г) от Регламент № 4/2009 да се произнесе по иск за издръжка на това дете, като е необходимо все пак да се провери дали не може да е компетентен да се произнесе по последния иск на друго основание съгласно този регламент ( 34 ).

56. Освен това всяко друго тълкуване на решение А в предложения от запитващата юрисдикция смисъл би означавало, от една страна, да се пренебрегне фактът, че мотивите на това решение служат преди всичко да се обоснове съединяването на иска за издръжка по-скоро с иска за родителската отговорност отколкото с този по брачното правоотношение. От друга страна, придаването на такова значение на това решение не би отчело текста и контекста на Регламент № 4/2009, нито целите, преследвани с посочения регламент ( 35 ).

57. Що се отнася до текста на член 3 от този регламент, Съдът вече е приел в решение А, че критериите за компетентност са посочени алтернативно, и след постановяването на това решение е разсеяно всяко съмнение при тълкуването на посочената разпоредба в случай на сезиране на съд с искове за гражданското състояние на лицата и за родителската отговорност ( 36 ).

58. По отношение на контекста и преследваните цели е необходимо да се припомни, на първо място, че допълнителното включване в Регламент № 4/2009 на член 3, буква г) към разпоредбите, възпроизведени от член 5, параграф 2 от предхождащия го Регламент № 44/2001 ( 37 ), служи единствено да се организира съсредоточаването на компетентността на съда, в случай че критерият за обичайно местопребиваване на взискателя, посочен по-специално в член 3, буква б) от Регламент № 4/2009, не е приложим ( 38 ).

59. На второ място, тъй като след Брюкселската конвенция, която дава възможност за избор относно компетентността, като предвижда специални критерии за компетентност, изключения от критерия за местоживеенето на ответника, с цел да се даде предимство на „териториалната или процесуалната близост според случая“ ( 39 ), конкретните критерии за компетентност за делата за издръжка са определени с оглед постигането на две цели: едната — да се защитят интересите на взискателите, както се припомня от Съда, а другата — да се улесни доброто правораздаване ( 40 ). Поради това следва да се има предвид, че критериите за компетентност са алтернативни и изборът на ищеца има предимство ( 41 ).

60. На трето място, следва да се подчертае, както Комисията, че даването на особено предимство на събирането на делата във връзка с мястото на пребиваване на детето, при липсата на друг иск относно родителската отговорност, предявен в съответната държава членка, би довело до отказ от правосъдие, що се отнася до висящото искане за издръжка, което би било в противоречие с висшите интереси на детето и би подкопало принципа на предвидимост на правилата относно компетентността.

61. Следователно трябва да се приеме, че целта на разпоредбите на Регламент № 4/2009, и по-специално на тези от тях, свързани с компетентността, е да се позволи на взискателя на издръжката да удовлетвори вземането си при защитаващи го условия, въз основа на ограничени критерии, които не са в йерархично съотношение помежду си.

62. Освен това следва да се подчертае разликата между член 10 от Регламент № 4/2009 и член 17 от Регламент № 2201/2003. Макар да предвиждат, че неправилно сезираният съд трябва да обяви служебно, че не е компетентен, при иск за издръжка съдът не трябва да проверява дали съд на друга държава членка е компетентен. Поради изчерпателния характер на критериите за компетентност ( 42 ) компетентният съд в областта на издръжката трябва да се произнесе. Ако не направи това, той все пак може да вземе решение по молба за постановяване на временни или обезпечителни мерки, както е предвидено в законодателството на съответната държава членка ( 43 ).

63. В този смисъл, при липса на възможност ищецът да избере друг критерий за компетентност, сезираният с иска за издръжка съд трябва да раздели исковете.

64. Противно на поддържаното от запитващата юрисдикция и румънското правителство, по-специално по отношение на изискванията за събиране на доказателства ( 44 ), могат да се изтъкнат няколко довода, съобразени с целите на Регламент № 4/2009, за да се обоснове прилагането по делото в главното производство на критерия за компетентност, определен в член 3, буква а) от този регламент.

В. Доводи, обосноваващи прилагането на член 3, буква а) от Регламент № 4/2009

65. Първо, както посочва Комисията, могло е критерият за местоживеене на ответника да е избран съзнателно от взискателя, представляван от единия от неговите родители.

66. Второ, този избор може да се обоснове с гаранцията за доброто познаване на финансови възможности на дължащия издръжката родител от страна на съда по обичайното му местопребиваване.

67. Трето, когато става въпрос за обстоятелствата, които трябва да се вземат предвид за определяне на размера на претендираната издръжка, изглежда по-лесно да се установят нуждите на детето, отколкото да се проверят възможностите на длъжника. Наистина, ако е предявен иск за родителската отговорност, компетентният относно задължението за издръжка съд трябва само да спре производството и да изчака решението, което ще послужи за основа на претенцията за издръжка. Обратно, компетентният съд по дела за родителската отговорност може да срещне сериозни затруднения при събирането и проверката на доказателствата относно средствата и задълженията на родителя длъжник, особено когато последният е организирал несъстоятелността си.

68. Четвърто, липсата на решение относно упражняването на родителската отговорност не може да попречи на съда да оцени нуждите на детето, както следва по-специално от другите критерии за компетентност, определени от законодателя на Съюза. Може да се вземе предвид и споразумение на родителите за запазването на обичайното местопребиваване на детето.

69. Може да се посочат и други доводи, изведени от правилата относно решението по същество и за неговото изпълнение.

70. Всъщност следва да се припомни, че Обединеното кралство, както и Кралство Дания, не са се присъедини към Хагския протокол от 2007 г. ( 45 ). Следователно, от една страна, тези държави не са обвързани от установените в него правила за приложимото право ( 46 ). От друга страна, постановените в тези държави решения не са освободени от изискването за екзекватура в другите държави членки. Там трябва да бъде подадена молба, за да им бъде призната изпълнителна сила ( 47 ).

71. В този смисъл изборът на критерия за местопребиваването на ответника може да се ръководи и от съображения, свързани със събирането на дължимата издръжка при благоприятни условия ( 48 ), тъй като то не бива да се забавя от спор по признаването или изпълнителната сила на съдебното решение, постановено в друга държава членка ( 49 ).

72. Поради това с оглед на всичко изложено по-горе смятам, че член 3 от Регламент № 4/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че обстоятелството, че искането относно задължението за издръжка е акцесорно спрямо искане относно родителската отговорност по смисъла на член 3, буква г) от този регламент, не води до изключване на компетентността на юрисдикция на държава членка, основана на член 3, буква а) от този регламент, или при липса на такава, на член 5 от същия регламент.

73. Следва обаче да бъде сигурно, че такова тълкуване на правилата за компетентността не противоречи на висшия интерес на детето.

Г. Вземане предвид на висшия интерес на детето

74. Както Съдът припомня в решение A, „Регламент № 4/2009 трябва да се прилага в съответствие с член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, съгласно който при всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“ ( 50 ).

75. Делото в главното производство разкрива парадокс — с оглед на висшия интерес на детето на претендиращото издръжка лице може да бъде наложено да раздели исковете, предявени от него само пред една юрисдикция, поради постановено от нея решение за липса на компетентност относно родителската отговорност.

76. Въпреки че ми се струва, че на неудобството вследствие на решението за липса на разширяване на компетентността на основание член 12 от Регламент № 2201/2003 не трябва да се придава прекомерно значение, in abstracto, както наблегнах по-горе, необходимостта да се вземе предвид висшият интерес на детето, е основание да се разгледат, in concreto, последиците от необходимостта да бъдат сезирани две юрисдикции, за да бъдат получени последователно решение по иска за родителска отговорност и след това решение по иска за издръжка, при положение че той е акцесорен спрямо първия иск.

77. Точно в настоящия случай становището на ищеца R относно възможността за преюдициално запитване до Съда подсказва за желанието му да потвърди първоначалния си избор да сезира само една юрисдикция, компетентна да се произнесе по иска за развод и по всички последици от развода за общото дете.

78. Освен това, както посочва в писменото си становище румънското правителство ( 51 ), трябва да се има предвид, че нов иск за издръжка, предявен пред друг съд, може да лиши взискателя от правото да получи издръжка от датата на неговия първоначален иск, в случая — от 29 септември 2016 г.

79. При това положение това наложено на претендиращия издръжка разделяне на делата ( 52 ) поради липсата на разширяване на компетентността на сезираната с иска за развод юрисдикция и по въпросите на родителската отговорност, както и неудобствата от оттегляне на първоначалния иск, ако се предположи, че то е допустимо съгласно правото на сезирания съд ( 53 ), предизвикват сериозни съмнения относно зачитането на неговите интереси. Поради това споделям изразените от запитващата юрисдикция и от румънското правителство опасения.

80. Поради това, според мен е уместно да се потърси разрешение, което защитава интересите на взискателя в съответствие с целите на Регламент № 4/2009 и с член 24, параграф 2 от Хартата на основните права.

81. В това отношение решение А е подходяща основа за създаване на конструкция на практиката на Съда относно тълкуването на Регламент № 4/2009, който подчертава ползата за децата от събирането на делата, свързани с имуществените последици от раздялата на техните родители ( 54 ). Същото се отнася и за установената липса на съгласуваност между този регламент и член 12 от Регламент № 2201/2003, както и за липсата на ефективност на правилата за висящ процес или за свързани искове ( 55 ) в подобни случаи.

82. Поради това ми се струва, че е възможно при съобразяване с логиката на Регламент № 4/2009 и с оглед на висшия интерес на детето съдът, сезиран с иска за издръжка, по който детето е взискател, поради постановеното от него решение за липса на компетентност по въпросите на родителската отговорност да може да уведоми ищеца, че е компетентен на основание член 3, буква а) от този регламент и да го запита дали поддържа иска си за издръжка.

83. При липсата в Регламент № 4/2009 ( 56 ) на приети от законодателя на Съюза специални разпоредби, като тези в член 15 от Регламент № 2201/2003 ( 57 ) или гарантиращи съгласуването с член 12 от този регламент, сезираният съд не може да откаже да упражни своята компетентност в полза на съд, който е по-подходящ за разглеждането на всички искания във връзка с детето.

84. Освен това, независимо че компетентният да разгледа иск за родителска отговорност съд ще е по-подходящ за разглеждането на искане във връзка със задължение за издръжка, което ще бъде акцесорно спрямо първия иск, не виждам как висшият интерес на детето би могъл да обоснове задължение за претендиращия издръжка да промени избора си на компетентен съд.

85. Този извод се налага на още по-силно основание, когато, както в настоящия случай, не е сезиран никакъв друг съд.

V. Заключение

86. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Judecătoria Constanţa (Районен съд Констанца, Румъния) преюдициални въпроси, както следва: „1) Член 3 от Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка, следва да се тълкува в смисъл, че фактът, че искът относно задължение за издръжка е акцесорен спрямо иск за родителската отговорност по смисъла на член 3, буква г) от този регламент, не води до изключване на компетентността на юрисдикцията на държава членка на основание член 3, буква а) от посочения регламент или — когато такава не е налице — на основание член 5 от същия регламент. 2) При липсата в Регламент № 4/2009 на приети от законодателя на Съюза специални разпоредби, като тези в член 15 от Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, или гарантиращи съгласуването с член 12 от Регламент № 2201/2003, сезираният съд не може да откаже да упражни своята компетентност в полза на по-подходящ за разглеждането на исканията съд“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 7, 2009 г., стр. 1.

( 3 ) ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183.

( 4 ) ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74.

( 5 ) По отношение на значението на практиката на Съда по този регламент в разглежданата област вж. решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 23).

( 6 ) ОВ L 143, 2004 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 3.

( 7 ) ОВ L 331, 2009 г., стр. 17, наричан по-долу „Хагският протокол от 2007 г.“

( 8 ) Този протокол е ратифициран от Европейския съюз на 8 април 2010 г. от името на държавите членки, с изключение на тези две държави, които не са се присъединили към него. В тази връзка вж. списъка на държавите — страни по протокола, от 31 март 2017 г., който може да бъде намерен на интернет страницата на Хагската конференция: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/status-table/?cid= 133.

( 9 ) Вж. член 76, трета алинея от Регламент № 4/2009. Тази дата на прилагане трябва да се разграничава от датата на влизане в сила на Хагския протокол от 2007 г., определена като 1 август 2013 г. между всички държави — страни по протокола. Вж. също Gaudemet-Tallon, H. et Ancel, M.‑E. Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007). 6e. ed., Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, Paris 2018, pt. 216, p. 318.

( 10 ) Във връзка с това вж. член 1071 от Codul de procedură civilă (Граждански процесуален кодекс, Румъния), посочен в акта за преюдициално запитване по дело OF (C‑759/18), което понастоящем е висящо пред Съда (стр. 5).

( 11 ) Вж. точка 22 от това заключение.

( 12 ) C‑184/14, наричано по-нататък „решение A, EU:C:2015:479.

( 13 ) Вж., по-специално решения А (т. 15—17) и от 6 октомври 2015 г., A (C‑489/14, EU:C:2015:654, т. 13 и 14), определение на председателя на Съда от 16 януари 2018 г., PM (C‑604/17, непубликувано, EU:C:2018:10, т. 12—14), и решение от 4 октомври 2018 г., IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, т. 13 и 14). Вж. освен това параграф 13 от преюдициално запитване по дело OF (C‑759/18), понастоящем висящо пред Съда, където са посочени много подобни дела, отнасящи се до румънски граждани с обичайно местопребиваване в друга държава членка, в този случай в Италия, по които се поставя въпросът за компетентността на съда, сезиран с искове за родителска отговорност и задължение за издръжка, при същите условия като по делото в главното производство.

( 14 ) Във връзка с това запитващата юрисдикция припомня, че „[в] съответствие с националното право в такава хипотеза родителските права и издръжката са акцесорни спрямо искането за развод (член 931, параграф 2 от Гражданския процесуален кодекс)“. Изборът на критерия за гражданството на съпрузите може да бъде обоснован и с определянето на приложимото право към развода. В това отношение може да се отбележи, че Обединеното кралство не е обвързано от Регламент (ЕС) № 1259/2010 на Съвета от 20 декември 2010 година относно осъществяването на засилено сътрудничество в областта на приложимото право при развод и законна раздяла (ОВ L 343, 2010 г., стр. 10).

( 15 ) Вж. точка 22 от това заключение.

( 16 ) Член 4 от Регламент № 4/2009, озаглавен „Избор на съд“, не се прилага при спор относно задължение за издръжка на дете, ненавършило осемнадесет години, в съответствие с параграф 3 от него. В член 6 от посочения регламент се предвижда субсидиарна компетентност въз основа на общото гражданство на страните, а член 7 от посочения регламент създава forum necessitatis.

( 17 ) Във връзка с липсата на оспорване от страна на бащата на компетентността на сезираната с настоящото производство юрисдикция вж. т. 25 от настоящото заключение.

( 18 ) Относно прилагането на този критерий, вж. решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, и по-специално, относно обосновката на този критерий, т. 34).

( 19 ) Вж. определението за взискател на издръжката в член 2, параграф 10 от Регламент (ЕО) № 4/2009. В тази връзка вж. за съпоставка член 46 от Регламента относно безплатната правна помощ при искове за издръжка на деца. Вж. също решение от 15 януари 2004 г., Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, т. 30, от която следва, че взискателят на издръжката е този, чиито нужди се определят от сезирания съд). Вж. освен това Fongaro, E. et Hector, P. Obligation alimentaire. Répertoire de droit européen, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Paris 2018, pt 97, и Ancel, B. et Muir Watt, H. Aliments sans frontières. — Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris 2010, no 3, 457—484, pt. 4 et note 9 (р. 460), et pt. 8 (р. 463 et 464). Вж. в същия смисъл Hellner, M. Maintenance obligations. Encyclopedia of Private International Law, Edward Edgar Publishing, Cheltenham 2017, 1185—1194, р. 1190.

( 20 ) Сравни с решение от 4 октомври 2018 г., IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, т. 16).

( 21 ) Може да се отбележи, че този критерий не е бил взет предвид по отношение на развода.

( 22 ) Вж. точки 24 и 31 от настоящото заключение.

( 23 ) По това дело съпрузите и техните две ненавършили пълнолетие деца са италианци и живеят постоянно в Лондон (Обединено кралство). Италиански съд е сезиран с искове, свързани с брачната връзка и последиците ѝ за децата, а впоследствие от същия ищец е образувано производство пред английски съд за определяне на условията за упражняване на родителската отговорност. Първата сезирана юрисдикция въз основа на член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 заключава, че поради обичайното местопребиваване на децата в Лондон, компетентни да се произнесат по въпросите на родителската отговорност по смисъла на член 2, точка 7 от същия регламент са единствено съдилищата в Обединеното кралство.

( 24 ) Решение A (т. 48). Курсивът е мой.

( 25 ) Споделеям становището, изразено от Европейската комисия, че този член е форма на „мълчаливо разширяване“ на компетентността. В същия смисъл вж. по-специално Gallant, E. Droit processuel civil de l’Union européenne. LexisNexis, Paris 2011, pt. 319, p. 109, в което се използва същият израз и се уточнява, че това правило позволява на съд, който не е компетентен, да се произнесе относно задължения за издръжка. В тази връзка вж. и член 26, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).

( 26 ) Според мен такова е положението в настоящия случай в контекста на делото за издръжка след разделянето на делата и в резултат от това — на производствата. Вж. в този смисъл поставените от запитващата юрисдикция въпроси, припомнени в точка 30 от настоящото заключение.

( 27 ) Вж. член 12 от Регламент (ЕС) № 4/2009.

( 28 ) Вж. член 13 от Регламент (ЕС) № 4/2009.

( 29 ) Решение А (т. 40 и 43).

( 30 ) Вж. в този смисъл Gallant, E., op.cit., pt. 313, p. 108.

( 31 ) Вж. решение А. (т. 43—46, и по-специално последната точка).

( 32 ) C‑604/17, непубликувано, EU:C:2018:10.

( 33 ) C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220.

( 34 ) Вж. определение на председателя на Съда от 16 януари 2018 г., PM (C‑604/17, непубликувано, EU:C:2018:10, т. 33), и определение от 10 април 2018 г., CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, т. 55).

( 35 ) Вж. по-специално неотдавнашно напомняне на метода на тълкуване, който обичайно се приема от Съда, в решение от 21 юни 2018 г., Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, т. 34).

( 36 ) Вж. решение A (т. 33, 34 и 48).

( 37 ) Този член възпроизвежда без изменение текста на член 5, параграф 2 от Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно подведомствеността и изпълнението на съдебните решения в областта на гражданското и търговското право (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32), изменена с последващите конвенции за присъединяване на новите държави членки към тази конвенция (наричана по-нататък „Брюкселска конвенция“), в която след 1978 г. има допълнение относно компетентността на съда, разглеждащ иск за гражданското състояние на лицата. Вж. също Gaudemet-Tallon, H. et Ancel, M.‑E., op.cit., pt. 219, p. 320.

( 38 ) Вж. в този смисъл Boiché, A. Les règles de compétence judiciaire. — Dossier „Recouvrement des obligations alimentaires dans l’Union“, Actualité juridique: famille, Dalloz, Paris 2009, no 3, 107—112, по-специално коментара на член 3, буква г) от Регламент № 4/2009.

( 39 ) Израз, който обобщава обосновката на специалните правила за компетентност, използвани от Gaudemet-Tallon, H. et Ancel, M.‑E., op.cit., pt. 180, p. 246.

( 40 ) Вж. решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 26—29). Вж. също съображение 15 от Регламент № 4/2009.

( 41 ) Вж. по-специално относно даденото на взискателя предимство при определянето на компетентния съд Joubert, N. La mise en œuvre de l’obligation alimentaire en présence d’un élément d’extranéité dans les relations entre parents et enfants, — Droit de la famille, LexisNexis, Paris 2018, no 1, dossier 3, pt. 7. Вж. също Farge, M. Promotion transfrontière du droit à obtenir des aliments: l’apport du règlement (CE) no 4/2009 du 18 décembre 2008 (1ère partie). — Droit de la famille, LexisNexis, Paris 2011, no 9, étude 18, pt. 16.

( 42 ) Вж. също в този смисъл Boiché, A., op.cit., по-специално коментара по член 10 от Регламент № 4/2009.

( 43 ) Вж. член 14 от Регламент № 4/2009.

( 44 ) Вж. точка 29 от настоящото заключение.

( 45 ) Вж. бележка под линия 8 от настоящото заключение.

( 46 ) А именно, ако съответната държава членка е обвързана от този протокол, изборът на взискателя да сезира съд на държавата членка по обичайното местопребиваване на ответника, гарантира прилагането на закона на сезирания съд съгласно член 4, параграф 3 от посочения протокол.

( 47 ) Вж. член 23 и сл. от Регламент № 4/2009. По отношение на последиците от излизането на Обединеното кралство от ЕС, които биха довели до това Обединеното кралство да бъде считано за трета държава, и относно липсата на последствия за признаването на решенията, тъй като понастоящем съдебните решения, постановени в Обединеното кралство, не се ползват от екзекватура, вж. Farge, M. Conjectures sur le Brexit… — In: Droit de la famille, La Semaine juridique, Édition générale, LexisNexis, Paris 2016, no 38, 1723—1729, р. 1725. Вж. също, Pilich, M. Brexit and EU private international law: May the UK stay in? — Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publishing, New-York 2017, vol. 24, no 3, 382—398, 391—393

( 48 ) В това отношение, вж. решение от 9 февруари 2017 г., S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, т. 32—34 и цитираната съдебна практика), както и съображение 9 от Регламент № 4/2009, за припомняне на целите за простота и бързина, преследвани от Регламента.

( 49 ) Вж. за припомняне на една от целите на Регламент № 4/2009 да се гарантира ефективното събиране на вземанията за издръжка при трансгранични случаи, съображение 15 от същия регламент и решение от 18 декември 2014 г., Sanders и Huber (C‑400/13 и C‑408/13, EU:C:2014:2461, т. 41). Вж. също за подробно описание на правилата за признаване и изпълнение на съдебни решения, постановени в държава членка, която не е обвързана от Хагския протокол от 2007 г., по-специално Fongaro, E. и Hector, P., op.cit., 78—90.

( 50 ) Вж. решение A (т. 46).

( 51 ) Вж. точка 31 от това становище.

( 52 ) Относно становищата за последиците от системата, избрана в Регламент № 2201/2003, вж. Ancel, B. et Muir Watt, H. L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris 2005, no 4, 569—606, по-специално бележка под линия 7 и позоваване на съображение 6 от този регламент.

( 53 ) Всъщност в този процесуален контекст оттеглянето на искането пред първоначално сезираната юрисдикция, която е компетентна, би могло да се счита за отказ от правото на издръжка в противоречие с обществения ред (ordre public) на държавата на сезирания съд.

( 54 ) Вж. решение А (т. 43).

( 55 ) В това отношение може да се направи съпоставка с решение от 4 октомври 2018 г., IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, т. 47).

( 56 ) В това отношение виж мотивите за липса на изпреварващи действия за преодоляване на сегашните трудности в резултат на констатацията в съображение 11 от Регламент № 2201/2003, според което „[к]омпетентните по смисъла на настоящия регламент съдилища най-общо имат компетентност да се произнасят относно задълженията за издръжка“, констатация, припомнена в Зелената книга на Комисията от 15 април 2004 г. относно задълженията за издръжка (COM(2004) 254 окончателен), точка 5.1.1, стр. 14.

( 57 ) С този член е въведено правило, повлияно от forum non conveniens. То се среща също в членове 8 и 9 от Конвенцията от Хагската конференция относно компетентността, приложимия закон, признаването и изпълнението и сътрудничеството по въпросите на родителската отговорност и мерките за закрила на децата (достъпна на следния интернет адрес: https://assets.hcch.net/docs/e74e817b-1faa-4aa9-bd29‑3ff68da03f43.pdf), които „разделят механизма на прехвърляне или претенция за компетентност“ според израза на Gallant, E. Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis. — Revue critique de droit international privé, Dalloz, Paris 2017, no 3, 464—471, pt. 2