ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. BOBEK

представено на 3 юни 2021 година ( 1 )

Дело C‑919/19

Generálna prokuratura Slovenskej republiky

срещу

X.Y.

(Преюдициално запитване, отправено от Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република)

„Преюдициално запитване — Взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела — Рамково решение 2008/909/ПВР — Социална реинтеграция на осъденото лице — Изпълнение на наказанието в държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее“

I. Въведение

1. Жалбоподателят в главното производство е словашки гражданин, осъден в Чешката република за квалифициран грабеж. Той е осъден на лишаване от свобода за срок от осем години, като в момента изтърпява наказанието си в тази държава членка.

2. Компетентният чешки съд иска съдебното решение, постановено срещу жалбоподателя, да бъде признато и наказанието да бъде изтърпяно в Словакия съгласно Рамково решение 2008/909/ПВР ( 2 ). Първоинстанционният съд в Словакия признава съдебното решение, постановено срещу жалбоподателя.

3. Въпреки това, сезирана от жалбоподателя, запитващата юрисдикция Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република, наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“) изпитва съмнения относно тълкуването на някои елементи от Рамково решение 2008/909. По-специално тази юрисдикция иска да установи какво точно предполага понятието осъденото лице да „живее“ на територията на изпълняващата държава, което е едно от необходимите условия за извършване на трансфер, и какви точно функции са възложени на органите на издаващата и изпълняващата държава при преценката на възможността за социална реинтеграция на осъденото лице.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

4. Съгласно съображение 9 от Рамково решение 2008/909 „[и]зпълнението на наказанието в изпълняващата държава следва да увеличи възможността за социална реинтеграция на осъденото лице. За да се увери, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава ще постигне целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, компетентният орган на издаващата държава следва да вземе предвид някои елементи, като например връзките на лицето с изпълняващата държава, както и дали то счита тази държава за мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки с изпълняващата държава“.

5. Съгласно съображение 10 „[с]тановището на осъденото лице, посочено в член 6, параграф 3, може да послужи основно при прилагането на член 4, параграф 4. Думите „и по-специално“ имат за цел да обхванат и случаи, при които становището на осъденото лице включва информация, от значение във връзка с основанията за отказ от признаване и изпълнение. Разпоредбите на член 4, параграф 4 и на член 6, параграф 3 не съставляват основание за отказ от социална реинтеграция“.

6. Съгласно съображение 17 от Рамково решение 2008/909, когато в същото решение „се посочва държавата, в която осъденото лице „живее“, това означава мястото, с което лицето е свързано предвид неговото обичайно пребиваване и елементи като семейни, социални или професионални връзки“.

7. Съгласно член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 „целта на [настоящия акт] е да установи правила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието“.

8. Член 4 е озаглавен „Критерии за изпращане на съдебни решения и удостоверения до друга държава членка“. Параграф 1 от този член гласи следното: „При условие че осъденото лице се намира в издаващата държава или в изпълняващата държава и че това лице е дало съгласието си, когато такова се изисква съгласно член 6, съдебно решение, заедно с удостоверение, стандартен формуляр за което е даден в приложение I, може да бъде изпратено до една от следните държави членки: а) държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее; или б) държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която, въпреки че не живее там, то ще бъде депортирано, след като бъде освободено от изпълнение на наказанието въз основа на заповед за експулсиране или депортиране, съдържаща се в съдебното решение или в акт на съдебен или административен орган или на друга мярка, взета в резултат на съдебното решение; или в) държава членка, различна от държавата членка, посочена в букви а) и б), чийто компетентен орган е съгласен съдебното решение и удостоверението да бъдат изпратени в последната държава членка“.

9. Съгласно член 4, параграф 2 от Рамковото решение 2008/909 „[и]зпращането на съдебното решение и удостоверението може да се извърши, ако компетентният орган на издаващата държава, когато е уместно, след консултации между компетентните органи на издаващата и изпълняващата държава, се е уверил, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице“.

10. Съгласно член 4, параграф 3 от Рамково решение 2008/909 „[п]реди да изпрати съдебното решение и удостоверението, компетентният орган на издаващата държава може да се консултира, чрез подходящи средства, с компетентния орган на изпълняващата държава. Консултацията е задължителна в случаите, посочени в параграф 1, буква в). В такива случаи компетентният орган на изпълняващата държава информира незабавно издаващата държава за взетото от него решение, с което приема или не приема да бъде изпратено съдебното решение“.

11. Съгласно член 4, параграф 4 от Рамково решение 2008/909 „[п]о време на такава консултация компетентният орган на изпълняващата държава може да представи на компетентния орган на издаващата държава мотивирано становище за това, че изпълнението на наказанието в изпълняващата държава няма да изпълни целта за улесняване на социалната реинтеграция и успешното приобщаване на осъденото лице към обществото. Когато не е проведена консултация, такова становище може да се представи незабавно след предаването на съдебното решение и удостоверението. Компетентният орган на издаващата държава взема предвид становището и решава дали да оттегли удостоверението или не“.

12. Член 6 е озаглавен „Становище и уведомяване на осъденото лице“. Първите два параграфа от него гласят следното: „1. Без да се засяга параграф 2, съдебно решение заедно с удостоверение до изпълняващата държава може да бъде изпратено с цел неговото признаване и изпълнението на наказанието само със съгласието на осъденото лице в съответствие със закона на издаващата държава. 2. Съгласието на осъденото лице не се изисква, когато съдебното решение заедно с удостоверението е изпратено: а) до държавата членка, чийто гражданин е и в която живее осъденото лице; […]“.

13. Съгласно член 6, параграф 3 от Рамково решение 2008/909 „[в]ъв всички случаи, когато осъденото лице все още се намира в издаващата държава, му се предоставя възможност да изрази своето становище устно или писмено […]. Становището на осъденото лице се взема предвид, когато се решава дали да се изпрати съдебното решение заедно с удостоверението. Когато лицето се е възползвало от предоставената по настоящия параграф възможност, становището на осъденото лице се изпраща на изпълняващата държава, и по-специално с оглед на член 4, параграф 4. Когато осъденото лице е изразило своето становище устно, издаващата държава осигурява достъп на изпълняващата държава до писмения запис на това становище“.

14. Съгласно член 8, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 „[к]омпетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което е предадено в съответствие с член 4 и съгласно процедурата по член 5, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9“.

15. Съгласно член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909 компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието ако „не са изпълнени критериите, посочени в член 4, параграф 1“.

16. Съгласно член 9, параграф 3 от Рамково решение 2008/909 „[в] случаите, посочени в параграф 1, букви а), б), в), и), к) и л), преди да се вземе решението за отказ от признаване на съдебното решение и неизпълнение на наказанието, компетентният орган на изпълняващата държава се консултира с компетентния орган на издаващата държава, като използва всички подходящи средства за това и при необходимост отправя искане до последния да му предостави без отлагане необходимата допълнителна информация“.

17. Съгласно стандартния формуляр на удостоверението, съдържащ се в приложение I към Рамково решение 2008/909 (наричано по-нататък „удостоверението по приложение I“), в раздел г), точка 4 от него трябва да се предостави всякаква „[д]руга полезна информация относно осъденото лице и неговите семейни, социални и професионални връзки с изпълняващата държава“.

Б. Националното право

18. Съгласно член 4, параграф 1, буква а) от Zákon č. 549/2011 Z.z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z.z. o výkone väzby (Закон № 549/2011 за признаването и изпълнението на решенията, с които се налага наказателна санкция, включваща лишаване от свобода в Европейския съюз, наричан по-нататък „Закон № 549/2011“) съответната присъда може да се признае и изпълни в Словакия, ако деянието, за което е постановена, е наказуемо съгласно правото на Словакия, освен доколкото в параграфи 2 и 3 не е предвидено друго, и ако осъденото лице е словашки гражданин и има обичайно местопребиваване в Словакия или има на нейна територия доказани семейни, социални или професионални връзки, които могат да улеснят социалната му реинтеграция при изпълнението на наказанието лишаване от свобода на територията на Словакия.

19. По смисъла на член 3, буква g) от Закон № 549/2011 „обичайно местопребиваване“ означава постоянно или временно пребиваване.

20. Съгласно член 2, параграф 2 от Zákon č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky (Закон № 253/1998 за декларирането на местопребиваването на гражданите на Словашката република и за регистъра на населението на Словашката република) (наричан по-нататък „Закон № 253/1998“), за местопребиваване за целите на регистрацията на гражданите се смятат мястото на постоянно и мястото на временно пребиваване.

21. Според запитващата юрисдикция мястото на постоянно и мястото на временно пребиваване на гражданин на Словакия на нейна територия, които се смятат за обичайно местопребиваване за целите на Закон № 549/2011, имат само информационно значение. Нито постоянното, нито временното пребиваване зависят от това дали гражданинът действително пребивава в Словакия, съответно от това дали той е свързан с тази държава чрез семейни, социални, професионални или други връзки.

22. Запитващата юрисдикция пояснява, че наистина законът задължава всеки гражданин, който не живее за постоянно в чужбина, да декларира постоянното си местопребиваване, а също и да декларира прекратяването на постоянното си местопребиваване, когато възнамерява да отиде в чужбина с цел постоянно да живее там, но не са предвидени никакви санкции в случай на неизпълнение на тези задължения.

23. Запитващата юрисдикция пояснява също, че съгласно член 4, параграф 1, буква а) от Закон № 549/2011 е възможно да се признае и изпълни постановена в издаващата държава присъда, с която се налага наказание лишаване от свобода, дори ако осъденото лице — гражданин на Словакия, в действителност не живее там (а живее в издаващата държава), но има регистрирано място на постоянно или временно пребиваване в Словакия.

24. Запитващата юрисдикция отбелязва, че условието за съществуване на доказани семейни, социални или професионални връзки, които да могат да спомогнат за улесняването на социалната реинтеграция на осъденото лице, всъщност е алтернативно и наличието му се изисква от словашкото право само за случаите, в които гражданинът на Словакия няма обичайно местопребиваване на нейна територия, т.е. няма нито постоянно, нито временно местопребиваване там.

25. Накрая, запитващата юрисдикция добавя, че от 1 януари 2020 г. влиза в сила изменение на словашкото законодателство, което ще даде възможност съгласно новата редакция на член 4, параграф 1, буква а) от Закон № 549/2011 присъдите, с които се налага наказание лишаване от свобода, да се признават в Словакия, ако осъденото лице е неин гражданин и има обичайно местопребиваване на нейна територия, което обаче вече не се дефинира като мястото на постоянно или временно пребиваване. Съгласно член 32 от този закон обаче производствата, образувани преди 1 януари 2020 г., се провеждат съгласно закона, приложим до 31 декември 2019 г.

III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси

26. Жалбоподателят в главното производство е словашки гражданин, осъден в Чешката република за квалифициран грабеж. С присъда, постановена на 18 юли 2017 г. от Krajský soud v Plzni (Окръжен съд Пилзен, Чешка република), той е осъден на лишаване от свобода за срок от десет години. Наложеното наказание е изменено на лишаване от свобода за срок от осем години с присъда от 20 септември 2017 г., постановена от Vrchní soud v Praze (Висш съд Прага, Чешка република). Понастоящем жалбоподателят излежава присъдата си в Чешката република.

27. На 12 февруари 2018 г. в Krajský súd v Košiciach (Окръжен съд Кошице, Словакия) постъпва удостоверението по приложение I, издадено от Krajský soud v Plzni (Окръжен съд Пилзен). Удостоверението, към което са приложени упоменатите по-горе съдебни решения, е изпратено на Словакия в качеството ѝ на изпълняваща държава, тъй като компетентният орган на издаващата държава достига до убеждението, че изпълнението на наложеното наказание лишаване от свобода в тази държава членка ще постигне целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице. Компетентният орган на издаващата държава освен това счита, че жалбоподателят е гражданин на Словакия и живее там.

28. В раздел г), точка 4 от удостоверението по приложение I се посочва, че жалбоподателят е пристигнал в Чешката република заедно със съпругата си пет месеца преди извършването на престъплението. След като е работил за кратко в Пилзен, трудовото му правоотношение е било прекратено. Следователно към момента на извършване на престъплението жалбоподателят е бил безработен. Първоначално е живял в общежитие, а след това е живял в апартамент под наем със семейството си. Krajský soud v Plzni (Окръжен съд Пилзен) отбелязва също така че жалбоподателят по-лесно би могъл да бъде социално реинтегриран в Словакия, тъй като е гражданин на тази държава членка, прекарал е целия си живот в Словакия и е регистриран там като постоянно пребиваващ.

29. Освен това в раздел л) от удостоверението по приложение I се посочва, че жалбоподателят няма обичайно местопребиваване в Чешката република. Преди извършването на престъплението е живял съвсем за кратко на територията на страната и през това време не е установил никакви професионални, културни или социални връзки там. Обстоятелството, че децата на жалбоподателя живеят на територията на Чешката република, не променя констатацията, че обичайното местопребиваване на последния не е в Чешката република. Децата му също са граждани на Словакия и по всяко време могат да се завърнат там.

30. С решение от 17 май 2018 г. Krajský súd v Košiciach (Окръжен съд Кошице, Словакия) допуска признаване и изпълнение на присъдата въз основа на удостоверението по приложение I.

31. Жалбоподателят подава въззивна жалба против това съдебно решение пред запитващата юрисдикция Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република). Той поддържа, че всички членове на семейството му (съпруга, две дъщери, зет и внук) живеят в Пилзен и че всички те го посещават ежемесечно, докато изтърпява наказанието си лишаване от свобода. Той не поддържал връзка със сина си и с доведения си брат, които живеят в Словакия. Той посочва, че няма никакви роднински връзки и никакви близки в Словакия и че ако бъде прехвърлен в тази държава членка, би загубил връзка със семейството си. По тези причини жалбоподателят иска да изтърпи наказанието си лишаване от свобода в Чешката република.

32. Запитващата юрисдикция отбелязва, че видно от регистъра на населението на Словашката република, жалбоподателят е словашки гражданин. От 1998 г. има регистрирано постоянно местопребиваване в една община в Словакия. Въпреки това, видно от информация от 5 март 2018 г., установена от компетентния полицейски орган на изпълняващата държава членка, жалбоподателят изобщо не посещава посочената община, не поддържа връзки с никого там, а от около пет години вероятно се намира със семейството си във Франция. Видно от информация от кмета на общината, на регистрирания адрес на жалбоподателя живее само неговият син заедно с баба си. Бабата заявява, че семейството на жалбоподателя вероятно живее в Чешката република, но че не знае точно къде, тъй като не поддържат връзка.

33. Запитващата юрисдикция счита, че целта за социална реинтеграция, преследвана с Рамково решение 2008/909, и съответно критериите, установени в член 4, параграф 1, буква а) от това решение, са изпълнени само ако осъденото лице има семейни, езикови, културни, социални, икономически или професионални връзки в държавата членка, на която е гражданин, които позволяват с основание да се предположи, че изпълнението на наказанието в тази държава членка действително ще увеличи възможностите за постигане на посочената цел. Тази юрисдикция следователно приема, че член 4, параграф 1, буква а) от Закон № 549/2011 — съгласно който присъда, постановена от чуждестранен съд, с която на словашки гражданин е наложено наказание лишаване от свобода, може да бъде призната и изпълнена дори когато този гражданин има само формално регистрирано място на постоянно или временно пребиваване на нейна територия, без същевременно да има семейни, социални, професионални или други връзки — не гарантира пълното действие на Рамково решение 2008/909.

34. При тези обстоятелства Najvyšší súd Slovenskej Republiky (Върховен съд на Словашката република) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Трябва ли член 4, параграф 1, буква a) от [Рамково решение 2008/909] да се тълкува в смисъл, че установените в него критерии са изпълнени само ако в държавата членка, на която е гражданин, осъденото лице има семейни, социални, професионални или други връзки, които позволяват с основание да се предположи, че изпълнението на наказанието в тази държава членка може да улесни социалната реинтеграция на това лице, и съответно в смисъл, че не допуска национална разпоредба като член 4, параграф 1, буква а) от [Закон № 549/2011] (в редакцията му в сила до 31 декември 2019 г.), която в такива случаи позволява признаване и изпълнение на съдебното решение просто при наличието на формално регистрирано обичайно местопребиваване в изпълняващата държава, независимо от това дали осъденото лице има конкретни връзки в тази държава, които биха могли да увеличат възможностите му за социална реинтеграция? 2) При утвърдителен отговор на предходния въпрос трябва ли член 4, параграф 2 от [Рамково решение 2008/909] да се тълкува в смисъл, че включително в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от [Рамково решение 2008/909] компетентният орган на издаващата държава е длъжен още преди изпращането на съдебното решение и удостоверението да се увери, че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, и да изложи събраната в това отношение информация в раздел г), точка 4 от удостоверението, особено ако в становището си по член 6, параграф 3 от [Рамково решение 2008/909] осъденото лице твърди, че има конкретни семейни, социални или професионални връзки в издаващата държава? 3) При утвърдителен отговор на първия въпрос трябва ли член 9, параграф 1, буква б) от [Рамково решение 2008/909] да се тълкува в смисъл, че основание да се откаже признаване и изпълнение на съдебното решение е налице и когато в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от [Рамково решение 2008/909] въпреки консултацията по член 4, параграф 3 и въпреки евентуално предоставената друга необходима информация не е доказано, че съществуват семейни, социални, професионални или други връзки, които да позволяват с основание да се предположи, че изпълнението на наказанието в изпълняващата държава може да улесни социалната реинтеграция на осъденото лице?“.

35. Писмени становища представят чешкото, испанското, унгарското и полското правителство, както и Европейската комисия. Чешкото и испанското правителство, както и Комисията представят и отговори на писмените въпроси, поставени на заинтересованите страни от Съда на основание на член 61, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.

IV. Анализ

36. Настоящото заключение е структурирано по следния начин. Ще започна с отговора на първия въпрос, поставен от запитващата юрисдикция. Считам, че преценката на това дали осъдено лице живее в дадена държава членка за целите на прилагането на Рамково решение 2008/909 не може да бъде ограничена единствено до установяване на наличието на формално деклариран адрес на местопребиваване в тази държава членка. По-нататък ще предложа допълнителните критерии, които следва да се вземат предвид в рамките на тази преценка (А). В отговор на втория преюдициален въпрос ще припомня, че компетентният орган на издаващата държава е длъжен да се увери сам, че трансферът на осъденото лице в държавата, чийто гражданин е то, ще увеличи шансовете му за социална реинтеграция. Този орган е длъжен също така да предостави на изпълняващия орган цялата събрана от него информация, която се отнася до шансовете за социална реинтеграция на осъденото лице (Б). Накрая ще уточня кои от релевантните критерии, обуславящи трансфера на осъденото лице, могат да бъдат предмет на такава оценка от страна на компетентния орган на изпълняващата държава, каквато може да доведе до неговия отказ да признае и изпълни присъдата (В).

А. По първия въпрос: в коя държава живее осъденото лице?

37. Трансферът на осъденото лице съгласно член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, когато то не е дало съгласието си за това, е възможен само ако лицето е гражданин на изпълняващата държава членка и живее там.

38. За целите на настоящото производство условието за гражданство очевидно е изпълнено и не е предмет на спор. Първият въпрос, който се поставя в случая, се отнася единствено до обхвата на понятието за държава членка, в която осъденото лице „живее“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, що се отнася до осъденото лице.

39. Рамково решение 2008/909 в известна степен изяснява това понятие в съображение 17, което гласи, че когато „се посочва държавата, в която осъденото лице „живее“, това означава мястото, с което лицето е свързано предвид неговото обичайно пребиваване и елементи като семейни, социални или професионални връзки ( 3 )“.

40. Съгласно спорната национална разпоредба, а именно член 4, параграф 1, буква а) от Закон № 549/2011, съответната присъда може да се признае и изпълни в Словашката република, когато осъденото лице е словашки гражданин и има обичайно местопребиваване в Словашката република или има на нейна територия доказани семейни, социални или професионални връзки, които могат да улеснят социалната му реинтеграция при изпълнението на наказанието лишаване от свобода на територията на Словашката република.

41. Следователно тази разпоредба поначало отразява формулировката на съображение 17. Съюзът „и“ обаче е заменен с „или“. Поради това се оказва, че „обичайно местопребиваване“, от една страна, и „доказани семейни, социални или професионални връзки“, от друга, са две самостоятелни основания за признаване на съдебното решение в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909. Освен това в приложимата редакция на националното законодателство понятието за обичайно местопребиваване в първия случай се разбира като постоянно или временно местопребиваване. Запитващата юрисдикция уточнява, че както постоянното, така и временното местопребиваване се удостоверява чрез формално регистриран за административни цели адрес на местопребиваване.

42. Отбелязвам, че от използването в съображение 17 от Рамково решение 2008/909 на съюза „и“, който свързва „обичайно пребиваване“ със „семейни, социални или професионални връзки“, става ясно, че е необходимо нещо повече от формално регистриран адрес, за да може да се приеме, че осъденото лице „живее“ в изпълняващата държава за целите на член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

43. Според мен е съвсем очевидно, че като допуска признаването на съдебните решения, както и трансфера на осъденото лице единствено въз основа на формално регистриран адрес на постоянно или временно пребиваване, член 4, параграф 1, буква а) от Закон № 549/2011 не отговаря на изискванията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

44. От минималистична гледна точка отговорът, който трябва да се даде на първия въпрос, повдигнат от запитващата юрисдикция, действително би се изчерпил дотук. Въпреки това отговорът, че изискването осъденото лице да живее в изпълняващата държава не може да бъде изпълнено само посредством наличието на формално регистриран адрес (както по същество приемат всички заинтересовани страни, представили становища по настоящото дело), би бил толкова минималистичен, колкото е и същинският въпрос, поставен по настоящото дело: как да се изпълни това условие, ако формално регистрираният адрес на местопребиваване не е достатъчен?

45. Обстоятелствата по настоящото дело са добър пример за това. Очевидно освен неговото гражданство и формално регистриран адрес жалбоподателят има и някакви връзки със Словакия. Въпреки това, изглежда, е спорен въпросът дали видът, качеството и дълбочината на тези връзки са достатъчни, за да се задейства механизмът за трансфер съгласно член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

46. Разбира се, че не е задача на Съда, а още по-малко на автора на настоящото заключение, да се произнася конкретно по въпроса дали критериите, предвидени в член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, са изпълнени в делото по главното производство. Това са фактически въпроси, които следва да бъдат преценени от компетентните национални органи на изпълняващата и на издаващата държава членка.

47. При все това настоящото дело и фактите, представени по него, налагат разглеждането на два общи въпроса относно тълкуването и прилагането на Рамково решение 2008/909. От една страна, какво е съдържанието на изискванията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, що се отнася до понятието „живее“ във връзка с понятията „обичайно пребиваване“ и „семейни, социални или професионални връзки“? (1) От друга страна, как и от кого следва да бъдат преценени тези елементи? (2).

1. „Осъденото лице живее“: обичайното пребиваване и семейните, социални или професионални връзки

48. Мястото, където осъденото лице „живее“, за целите на Рамково решение 2008/909, и по специално на член 4, параграф 1, буква а) от него, е изяснено в съображение 17. Това е „мястото, с което лицето е свързано предвид неговото обичайно пребиваване и елементи като семейни, социални или професионални връзки“. Никое от посочените понятия, включително това за „обичайно пребиваване“, не е дефинирано в Рамково решение 2008/909.

49. Когато по отношение на определено понятие от правото на Съюза липсва препращане към националното право, това понятие трябва да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчетат контекстът на разпоредбата и целта, преследвана с Рамково решение 2008/909 ( 4 ).

50. Някои заинтересовани страни посочват на Съда други инструменти на правото на Съюза, които биха могли да са от полза при тълкуването на тези понятия, като предлагат да се почерпи вдъхновение от други области от правото на Съюза, които се отнасят до понятието „обичайно пребиваване“ или „пребиваване“, като например Регламент (ЕО) № 2201/2003 ( 5 ), Регламент (ЕИО) № 1408/71 ( 6 ) или Регламент № 31 (ЕИО), 11 (ЕВРАТОМ), установяващ Правилника за длъжностните лица ( 7 ). Съдебната практика, свързана с тези актове, поставя акцент върху фактическата действителност вместо върху формално декларираното местопребиваване ( 8 ), като това навярно следва да е водещият принцип и в настоящия случай.

51. Според мен тези примери имат ограничена приложимост с оглед на установяването на аналогия с настоящия случай. Регулаторният и системният контекст на тези актове просто е много отдалечен и различен от системата и целта на Рамково решение 2008/909.

52. Намирам за по-полезни насоките, дадени в съдебната практика относно основанието, при които може да се откаже изпълнение на европейска заповед за арест (наричана по-нататък „ЕЗА“) съгласно член 4, параграф 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР ( 9 ), припомнено от чешкото и испанското правителство, както и от Комисията. Това основание допуска отказ за изпълнение на ЕЗА, когато „издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“ ( 10 ).

53. Съдът е уточнил, че тези понятия се отнасят до положенията, в които „лицето, обект на [ЕЗА], или се е установило в изпълняващата държава членка като място на действително пребиваване, или в резултат на траен престой с определена продължителност в тази държава е установило с нея връзка, чиято степен на близост е сходна с произтичащата от пребиваване“ ( 11 ). Освен това Съдът приел, че проверката дали лицето „се намира“ следва да се основава на „обща преценка на редица обективни елементи, които характеризират положението на това лице, сред които по-конкретно фигурират продължителността, естеството и условията на престоя на издирваното лице, както и семейните и икономическите връзки, които то има с изпълняващата държава членка“ ( 12 ) и „едно-единствено характеризиращо съответното лице обстоятелство по принцип не може само по себе си да бъде от решаващо значение“ ( 13 ).

54. Предвид обстоятелството, че член 4, параграф 6 от Рамковото решение относно ЕЗА ( 14 ) и от Рамково решение 2008/909 ( 15 ) преследват обща цел с оглед на социалната реинтеграция, смятам, че подобна логика следва да намери приложение и в настоящия случай ( 16 ).

55. Освен условието за гражданство, което не се оспорва в делото по главното производство, в съображение 17 от Рамково решение 2008/909 се споменават два на пръв поглед отделни елемента: „обичайно пребиваване“, от една страна, и „елементи като семейни, социални или професионални връзки“, от друга страна. Доколкото обаче и двата елемента са обвързани от целта за социална реинтеграция, те в крайна сметка представляват двете страни на една и съща монета. В този смисъл не мисля, че това всъщност са две отделни условия.

56. В действителност трябва да призная, че не бих могъл да отделя тези две понятия и да ги преценя изолирано. Ако изключим отшелниците, обстоятелството, че човек има обичайно местопребиваване на определено място, обикновено означава, че този човек развива най-различни връзки със съответната общност, нейните членове и самото място. И обратно, вероятно едно лице ще установи обичайното си местопребиваване на дадено място, доколкото това действително е предмет на избор, поради някакъв вид връзки с това място: семейни, професионални, социални, културни или други.

57. Безспорно тези две хипотези не са идентични. Така отшелникът може да има своето обичайно местопребиваване на дадено място и технически погледнато да живее там, но може да няма много социални или други съществени връзки с това място, защото води напълно уединен и изолиран живот. Обратно на това, по същата причина един много мобилен работещ мигрант може да живее на много различни места, като семейството му може да живее в една държава членка, културните и езиковите му връзки може да са с друга, а професионалните му връзки — с трета или дори четвърта държава членка, но самият той по същество да няма никъде реално обичайно местопребиваване.

58. Според мен обаче както „обичайното местопребиваване“, така и „съществуването на определени връзки“ са показатели за наличието на връзки, които от своя страна са отправна точка за преценката на шансовете за социална реинтеграция. Отделно от тези общи насоки, установяването на държавата членка, в която осъденото лице „живее“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, по необходимост е по-скоро въпрос на фактическа преценка, която съответно е тясно свързана с конкретния случай. Въпреки това има два други основни елемента, които следва да се споменат.

59. Първо, фактите, които трябва да бъдат изтъкнати и преценени, трябва да се разглеждат с оглед на целта за социална реинтеграция, преследвана от Рамково решение 2008/909, както е посочено по-специално в член 3, параграф 1 ( 17 ). В действителност, за да се установи дали осъденото лице живее в определена държава членка, тоест дали има обичайно местопребиваване и връзки там, не е просто въпрос на абстрактна преценка, а всъщност се извършва с оглед на преценката на шансовете за социална реинтеграция на това лице.

60. Именно тази цел определя кои фактори са от значение за конкретния случай и следва да се вземат предвид. Без да засягам сложния дебат относно многобройните фактори, които би трябвало да имат отношение към процеса на социална реинтеграция ( 18 ), като правило може би е разумно да се приеме, че семейните и социалните връзки са особено полезни с оглед на оказването на подкрепа за осъденото лице след освобождаването му и с оглед на предоставянето на шанс на това лице да се свърже отново с обществото.

61. Става ясно обаче, че изброяването на съответните връзки в съображение 17 не е изчерпателно, видно от формулировката „елементи като“. Това се потвърждава от съображение 9, което възлага на компетентния орган на издаващата държава да провери шансовете за социална реинтеграция, като вземе предвид дали осъденото лице има връзки с изпълняващата държава и дали то счита изпълняващата държава за „мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки“. Според мен няма пречка да се вземат предвид например културните или езиковите връзки в контекста на член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, ако те действително се окажат полезни за социалната реинтеграция на лицето.

62. Второ, съвсем очевидно е, че нито обичайното местопребиваване, нито връзките, които дадено лице може да има, могат да бъдат разглеждани единствено с оглед на периода, непосредствено предхождащ наказателната присъда. Обратно на това, логичният подход изисква да се възприеме по-широка перспектива за живота на осъденото лице, като се вземат предвид връзките, които то може би е създало преди време, през предишни периоди от своя живот, но които все още имат потенциала да допринесат за способността му да се свърже отново с общността след изтърпяване на наказанието си.

63. Отвъд тези общи насоки, преценката по необходимост следва да е конкретна за всеки отделен случай, извършена с оглед на конкретните обстоятелства, предишния социален и професионален път на всяко осъдено лице и винаги при отчитане на целта за социална реинтеграция. Във всеки случай, както е приел Съдът, едно-единствено обстоятелство не може само по себе си да бъде от решаващо значение ( 19 ). Местопребиваването никога не трябва да се разглежда изолирано. Вместо това то трябва да върви ръка за ръка с преценката на семейните, социалните или други връзки. Изводът е, че самото съществуване на такива връзки не може да се презумира въз основа единствено на гражданството на осъденото лице или въз основа на неговото формално регистрирано местопребиваване.

2. По преценката на условията за трансфер на осъденото лице

64. Изясняването на материалноправното съдържание на изискванията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 обаче не отговаря напълно на въпроса как точно трябва да се преценят тези изисквания. В това отношение следва да се подчертаят три аспекта.

65. Първо, преценката на условията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 и на шансовете за социална реинтеграция, с която компетентният орган на издаващата държава е натоварен съгласно член 4, параграф 2 от това рамково решение, следва да бъде индивидуализирана, така че да може да се отчете особеното положение, в което се намира осъденото лице.

66. Следва да се уточни, че Рамково решение 2008/909 предвижда извършването на преценка на такива индивидуални обстоятелства, като съгласно член 6, параграф 3 предоставя правото на осъденото лице да изрази своето становище (когато лицето все още се намира в издаващата държава) ( 20 ). Освен това посочената разпоредба предвижда становището да бъде представено на изпълняващата държава, по-специално с оглед на член 4, параграф 4, въз основа на което компетентният орган на изпълняващата държава може да представи на компетентния орган на издаващата държава своето мотивирано становище относно причината, поради която целта за социална реинтеграция не би била изпълнена в конкретния случай. Тази възможност е налице независимо дали компетентният орган на издаващата държава е започнал консултации или не. Поначало компетентният орган на издаващата държава може да приведе в действие системата за сътрудничество, предвидена в Рамково решение 2008/909, само когато е установил, че трансферът на осъденото лице би улеснил неговата социална реинтеграция.

67. Второ, компетентният орган на издаващата държава следва да прецени и да се увери в съществуването на (действителна) вероятност за социална реинтеграция в изпълняващата държава членка. Решението за трансфер не може да се основава единствено на (отрицателната) констатация, че няма такава вероятност в издаващата държава.

68. Този извод произтича както от текста, така и от логиката на член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909. Той заслужава да бъде подчертан изрично, тъй като за издаващата държава членка може да изглежда някак необичайно от нея да се очаква да направи преценка по същество на фактическото положение в друга държава членка. И все пак, казано по опростен начин, от гледна точка на издаващата държава членка, това, което трябва да бъде установено по правдоподобен начин, не е липсата на определени връзки „тук“ (в издаващата държава членка), а наличието на определени връзки „там“ (в изпълняващата държава членка).

69. Безспорно от този начин на разсъждение следва, че осъдените лица без обичайно местопребиваване и без семейни, социални или други връзки със своята държава членка (по гражданство и/или по произход) не могат да бъдат трансферирани в нея съгласно Рамково решение 2008/909. В някои крайни случаи е възможно просто да няма държава членка, за която да може обосновано да се предположи, че изпълнението на присъдата на нейна територия би улеснило социалната реинтеграция на осъденото лице.

70. Трето, колкото и неблагополучен да е този сценарий, той не представлява пречка за функционирането на системата, установена с Рамково решение 2008/909. В тази връзка следва да се припомнят правилото и изключението, или по-точно, изключението от изключението.

71. Що се отнася до изпълнението на наказанието лишаване от свобода, общото правило е то да се изпълнява от държавата (членка), която го е наложила и обикновено на нейната територия. Трансферът на осъдени лица в друга държава (членка) за изпълнение на наказание лишаване от свобода е изключение, което по принцип е допустимо само когато е разрешено по силата на специален режим като настоящия, установен с Рамково решение 2008/909, или като предходния, установен съгласно Конвенцията за трансфер на осъдени лица ( 21 ).

72. От съдържането на Рамково решение 2008/909 е видно, че последното явно защитава интересите на осъденото лице. Трансферите на осъдени лица са допустими само когато може да се приеме, че това ще увеличи възможността за тяхната социална реинтеграция. Обратно, посоченото рамково решение не е създадено да обслужва (потенциалните) интереси на държавите членки от преразпределение или дори от репатриране на осъдените лица на територията на Съюза за изпълнение на присъдите им въз основа на тяхното гражданство ( 22 ).

73. Трансферът на осъдено лице без неговото съгласие — хипотеза, предвидена съгласно член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 и приложима в настоящия случай — е изключение от специалния режим, установен с посоченото рамково решение. Видно от член 6, параграф 1 от този акт, като общо и установено в практиката правило трансферът трябва да се основава на съгласието на осъденото лице.

74. Спорен е въпросът до каква степен принудителният трансфер е съвместим с възможността за социална реинтеграция ( 23 ), доколкото в тази хипотеза е вероятно последната да се осъществява на място, където осъденото лице не желае да бъде трансферирано. Наистина в това отношение можем да се запитаме дали така се открива възможност интересите на някои държави членки по заобиколен път да намерят своето място в рамките на режим, създаден главно в полза на осъдените лица. При това положение е видно също така, че Рамково решение 2008/909 изразява волята на законодателя на Съюза в определени ситуации да направи трансферите на осъдените лица възможни въпреки несъгласието на последните, когато социалната реинтеграция може, и следователно трябва, да бъде преследвана при такива обстоятелства.

75. Въпреки това от посоченото на трето място по-горе следва, че подходът към член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 и тълкуването му не могат да бъдат прекалено разширителни. В крайна сметка, в рамките на очертаната по-горе система, трансферът на осъдени лица против тяхната воля остава изключение от изключението от общото правило за изпълнение на наказанията лишаване от свобода.

76. Предвид гореизложеното предлагам на Съда да приеме, че член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че осъденото лице живее в дадена държава членка, когато това лице е било или е с обичайно местопребиваване на територията на тази държава и когато лицето е установило семейни, социални или професионални връзки с тази държава, които позволяват с основание да се предположи, че осъденото лице е формирало връзки с тази държава, които биха могли да увеличат възможностите за социална реинтеграция на лицето след изтърпяване на наказанието. Следователно член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 не допуска национално законодателство, което позволява признаването и изпълнението на присъда единствено въз основа на формално регистриран за административни цели постоянен или временен адрес на осъденото лице, без в същото време да се проведе индивидуална проверка за наличието на съответните връзки, за които би могло да се заключи, че биха улеснили социалната реинтеграция на лицето след изтърпяване на наказанието.

Б. По втория въпрос: задължението на компетентния орган на издаващата държава да определи възможността за социална реинтеграция

77. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 компетентният орган на издаващата държава е длъжен да провери, преди изпращане на съдебното решение и на удостоверението по приложение I, дали изпълнението на наказанието в изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице. Запитващата юрисдикция също така иска да установи дали компетентният орган на издаващата държава е задължен освен това да посочи в раздел г), точка 4 от удостоверението по приложение I информацията, събрана за тази цел, когато осъденото лице твърди, че неговите семейни, социални или професионални връзки са в издаващата държава.

78. Чешкото правителство изказва съмнения относно допустимостта на втория въпрос. То поддържа, че преценката, предвидена в член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909, вече е била извършена в рамките на делото по главното производство и че запитващата юрисдикция не е обосновала необходимостта от посочения вид информация.

79. Не съм съгласен с тази гледна точка.

80. Следва да се признае, че видно от акта на преюдициално запитване, прилагането на механизма, предвиден в Рамково решение 2008/9009, вече е във фаза, в която отговорността е на изпълняващата държава. Процедурата е преминала фазата на факултативните консултации, предвидени в член 4, параграф 2 и подробно описани в член 4, параграф 3 ( 24 ). Компетентният орган на изпълняващата държава обаче все още може, съгласно член 4, параграф 4, да представи на компетентния орган на издаващата държава мотивирано становище относно това, „че изпълнението на наказанието […] няма да изпълни целта за улесняване на социалната реинтеграция и успешното приобщаване на осъденото лице към обществото“. Когато не са проведени консултации, това становище може да бъде представено и след предаване на съдебното решение и удостоверението по приложение I.

81. В акта за преюдициално запитване не се уточнява дали са били проведени консултации между компетентните органи на изпълняващата и издаващата държава. Ако такива консултации не са били проведени, то все още е възможно компетентният орган на изпълняващата държава да предостави на този на издаващата държава мотивирано становище относно възможността за социална реинтеграция на жалбоподателя.

82. Поради това вероятно е необходимо допълнително изясняване на обхвата на задълженията на компетентния орган на издаващата държава, за да може компетентният орган на изпълняващата държава да упражни надлежно своите правомощия и да предостави своето мотивирано становище на компетентния орган на издаващата държава.

83. Освен това считам, че вторият въпрос, повдигнат от запитващата юрисдикция, е естествено свързан с третия въпрос относно възможността компетентният орган на изпълняващата държава да откаже признаването на съдебното решение, позовавайки се на основанието по член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909, когато критериите, посочени в член 4, параграф 1, не са изпълнени.

84. Предвид гореизложеното член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 се отнася до условието осъденото лице да живее в изпълняващата държава и следователно да са налице релевантни връзки на това лице с посочената държава. Следователно съображенията по член 4, параграф 1, буква а) от това рамково решение се преплитат със съображенията, свързани с възможността за социална реинтеграция. Рамково решение 2008/909, изглежда, прави разграничение между упражняването на правомощията на компетентните органи на издаващата държава и на тези на изпълняващата държава съгласно член 4, параграф 2, от една страна, и съгласно член 9, параграф 1, буква б) (и, чрез препращане, съгласно член 4, параграф 1, буква а), от друга страна. Това разграничение изисква уточняване и за целта е необходим анализ на задължението на компетентния орган на издаващата държава. Това е още една причина, поради която според мен вторият въпрос е допустим.

85. По същество считам, че утвърдителният отговор на втория въпрос е доста очевиден и отразява позицията на всички заинтересовани страни, представили становища по този въпрос.

86. От текста на член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 ясно следва, че компетентният орган на издаващата държава наистина има задължение да достигне до извода, че е налице възможност за социална реинтеграция в изпълняващата държава членка. Ако не достигне до такъв извод, механизмът за признаване, установен с Рамково решение 2008/909, не може да бъде задействан.

87. Чешката република и Комисията считат, че съдът трябва да направи сигурен извод за наличие на такава възможност. Имам известни колебания в това отношение. Няма нужда човек да е Нилс Бор, за да се съгласи, че всяка „прогноза е много трудна, особено когато става въпрос за бъдещето“. Тъй като е малко вероятно повечето национални съдии да имат кристални топки в шкафовете си, според мен тяхната задача е да достигнат до обосновано предположение, а не до сигурен извод. Подобна прогноза все пак трябва да бъде направена въз основа на съответното положение на лицето и при възможно най-много информация и най-високо ниво на осведоменост, но по необходимост тя остава само едно обосновано предположение.

88. Освен това компетентният орган на издаващата държава трябва да предостави и информацията, събрана за тази цел в раздел г), точка 4 от удостоверението по приложение I. Информацията, която трябва да се предостави, е задължителна, освен ако нейният незадължителен характер е посочен изрично, както например в раздел л), озаглавен „Други обстоятелства от значение за случая (информация по избор)“ ( 25 ).

89. Противно на това, което на пръв поглед запитващата юрисдикция приема като предпоставка на втория повдигнат въпрос, не считам, че задължението на компетентния орган на издаващата държава се ограничава само до хипотезите, при които осъденото лице се е възползвало от възможността да представи своето становище съгласно член 6, параграф 3 от Рамково решение 2008/909.

90. Съгласно горепосочената разпоредба, когато е представено такова становище, то трябва да бъде изпратено до компетентния орган на изпълняващата държава. Предвид гореизложеното от това допълнително изискване не следва, че когато осъденото лице не изрази своето становище, компетентният орган на издаващата държава няма задължението да предостави събраната информация в подкрепа на своя извод, че изпълнението на присъдата в изпълняващата държава би улеснило социалната реинтеграция. Според мен такова задължение е налице независимо от това дали осъденото лице е изразило своето становище по смисъла на член 6, параграф 3 от Рамково решение 2008/909.

91. От решаващо значение е информацията, подкрепяща заключението на компетентния орган на издаващата държава по отношение на възможността за социална реинтеграция на осъденото лице, да бъде предоставена с оглед на ефективното упражняване на възможността, предоставена на компетентния орган на изпълняващата държава, да се противопостави на това заключение с мотивирано становище, в което да изрази позицията си, че социалната реинтеграция не би била улеснена в конкретния случай. Припомням, че компетентният орган на изпълняващата държава може да представи такова становище независимо дали органът на издаващата държава е участвал в консултации или не.

92. Следва да се отбележи, че подобно на позицията, която застъпвам в своето заключение по дело A.P. ( 26 ), съдебното сътрудничество между държавите членки се основава на идеята за опростена комуникация, която често се осъществява чрез стандартизирани формуляри. За да бъде тази комуникация ефективна, е необходимо компетентният орган на издаващата държава да предостави цялата необходима информация, на която е основал извода си, че социалната реинтеграция най-вероятно ще бъде постигната в изпълняващата държава членка. Предоставянето на тази информация също така позволява на компетентния орган на изпълняващата държава своевременно да изпълни своите задължения.

93. Подобно на много други нормативни актове в тази област, Рамково решение 2008/909 очевидно предоставя възможност за консултации. Такива консултации обаче трябва да допълват, а не да заменят стандартните и основни елементи на информацията, които компетентният орган на издаващата държава трябва предварително да предостави. Следователно, макар очевидно да е възможно да бъде поискана допълнителна информация или провеждането на консултация, те трябва да се възприемат като изключение, а не да се превръщат в правило ( 27 ). Освен това Рамково решение 2008/909 определя срокове, в които по принцип трябва да се приеме окончателното решение за признаване и изпълнение на присъдата ( 28 ), като това ограничава възможността за извършване и допълване на фактическите проверки, след като присъдата е била изпратена за признаване.

94. С оглед на гореизложеното предлагам на втория въпрос да се отговори, че член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от това рамково решение компетентният орган на издаващата държава, преди да изпрати съдебното решение и удостоверението по приложение I, трябва да достигне до извода, основаващ се на индивидуална оценка на положението на осъденото лице, че изпълнението на присъдата в изпълняващата държава най-вероятно ще улесни социалната реинтеграция на това лице. Посоченият орган е длъжен да предостави цялата информация, събрана за тази цел в раздел г), точка 4 от удостоверението по приложение I, независимо дали осъденото лице се е възползвало от възможността, предвидена в член 6, параграф 3 от Рамково решение 2008/909, да изрази становището си по този въпрос.

В. По третия въпрос: възможността компетентният орган на изпълняващата държава да откаже да признае и изпълни съдебното решение

95. С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да разбере дали член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, разглеждани в настоящото производство, когато, в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) и въпреки консултацията по член 4, параграф 3, не е доказано, че съществуват семейни, социални или професионални връзки, които да позволяват с основание да се предположи, че изпълнението на наказанието в изпълняващата държава може да улесни социалната реинтеграция на осъденото лице.

96. Припомням, че член 8, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава е длъжен да признае решението, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9.

97. Съгласно член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909 компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако не са изпълнени критериите, посочени в член 4, параграф 1. Това включва и конкретната хипотеза по член 4, параграф 1, буква а), в която осъденото лице трябва живее в изпълняващата държава и в този смисъл се отнася до неговото обичайно местопребиваване и до съответните връзки, което то има с тази държава.

98. Въпреки че компетентният орган на изпълняващата държава трябва да прецени дали посочените условия са изпълнени, член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 налага на компетентния орган на издаващата държава задължението да провери дали трансферът на осъденото лице би улеснил неговата социална реинтеграция.

99. Разбирам, че изричното задължение на компетентния орган на издаващата държава да провери възможността за социална реинтеграция е подтикнало запитващата юрисдикция да постави третия въпрос, тъй като изглежда, че компетентният орган на изпълняващата държава е ограничен (което в случая представлява интерес) до проверка на условията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

100. При това положение отговорът на третия въпрос предполага изясняване на връзката между член 4, параграф 1, буква а), член 4, параграф 2 и член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909.

101. Чешкото и унгарското правителство, както и Комисията предлагат да бъдат разграничени критериите по член 4, параграф 1, буква а), от една страна, от критериите по член 4, параграф 2, от друга страна, като само първият подлежи на проверка от компетентния орган на изпълняващата държава.

102. На пръв поглед съм съгласен, че компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава, изглежда, имат еднакви правомощия за оценка само по отношение на критериите по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, докато прилагането на член 4, параграф 2 е поверено на изключителната преценка на компетентния орган на издаващата държава. Следователно съм съгласен и че когато се позовава на основанието за отказ съгласно член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909, компетентният орган на изпълняващата държава има право да разгледа само преценката на органа на издаващата държава съгласно член 4, параграф 1, буква а). Това следва от съдържанието на член 9, параграф 1, буква б), в който се прави позоваване на член 4, параграф 1, буква а), но не и на член 4, параграф 2.

103. Въпреки това формално разграничение поради причините, изложени в точки 55—63 от настоящото заключение в отговор на първия повдигнат от запитващата юрисдикция въпрос, според мен чисто практически е много вероятно тези две преценки да се припокриват в значителна степен. Действително преценката на степента, до която трансферът е в състояние да улесни социалната реинтеграция на осъденото лице съгласно член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909, включва предварителното разглеждане на релевантните връзки съгласно член 4, параграф 1, буква а), както по същество твърдят испанското и полското правителство.

104. Следователно, дори категорично да се потвърди, че само компетентният орган на издаващата държава е длъжен да осъществи преценка съгласно член 4, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 на шансовете за социална реинтеграция на осъденото лице, това все пак не лишава компетентния орган на изпълняващата държава от правомощието да направи своя собствена преценка съгласно член 4, параграф 1, буква а), която възможност изрично е предвидена в Рамково решение 2008/909. Така на компетентния орган на изпълняващата държава членка се разрешава да се противопостави и ефективно да опровергае самото основание (тоест констатацията за наличие на обичайно местопребиваване и релевантни връзки) на извода във връзка със социалната реинтеграция.

105. Разбира се, потвърждавам важността на взаимното признаване в качеството му на „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси ( 29 ), както правилно припомня унгарското правителство. Съвместният прочит на член 4, параграф 1, буква а), член 4, параграф 2 и член 9, параграф 1, буква б) обаче ме навежда на мисълта, че тези разпоредби в края на краищата поставят компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава на равни начала, що се отнася до проверката на изискванията, обуславящи трансфера на осъденото лице в хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

106. Можем само да предполагаме дали такова „равновесие“ наистина е било предвидено от законодателя на Съюза. При всички положения от настоящата редакция на Рамково решение 2008/909 е видно, че законодателят на Съюза е възложил на компетентния орган на издаващата държава задължението да си изгради информирано становище относно възможността за социална реинтеграция на осъденото лице съгласно член 4, параграф 2. Въпреки това компетентният орган на изпълняващата държава може ефективно да се противопостави на това становище, като формулира собствено мнение относно обстоятелството дали осъденото лице действително „живее“ в изпълняващата държава, дали има обичайно местопребиваване и релевантни връзки с тази държава съгласно член 4, параграф 1, буква а).

107. Компетентният орган на изпълняващата държава може първи да изложи мнението си чрез мотивирано становище в рамките на консултациите по член 4, параграф 4 или дори в случай че такива не се проведат. Макар че тази разпоредба сама по себе си да не представлява основание за отказ, както припомня съображение 10 от Рамково решение 2008/909, е възможно, ако евентуалното несъгласие по този въпрос не бъде отстранено чрез консултации и дискусии, на един по-късен етап разминаването на мненията да прерасне в отказ за признаване от страна на компетентния орган на изпълняващата държава по реда на член 9, параграф 1, буква б).

108. И накрая, все пак остава въпросът за информацията и доказателствата, на които компетентният орган на изпълняващата държава може да се позове при изтъкване на основанието за отказ съгласно член 9, параграф 1, буква б). Трябва ли компетентният орган на изпълняващата държава да ограничи своята проверка и преценка до проверка на фактическата обстановка, установена от органа на издаващата държава? Или пък компетентният орган на изпълняващата държава следва да започне свое собствено разследване, като провери наново всички елементи от пребиваването на осъденото лице в изпълняващата държава?

109. Според мен, доколкото компетентният орган на изпълняващата държава може независимо да откаже признаването и изпълнението на основание член 9, параграф 1, буква б), този орган може също така независимо да провери условията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909. С други думи, нищо в текста на Рамково решение 2008/909 не изключва възможността за провеждане на такава независима проверка, дори да са налице някои ограничения по отношение на нейния обхват.

110. Първо, признаването и изпълнението на присъдата трябва да се извършат в сроковете, определени за тази цел в член 12 от Рамково решение 2008/909. По-специално, съгласно член 12, параграф 2 от това рамково решение окончателното решение за признаване на съдебното решение и изпълнение на присъдата по принцип се приема в срок от 90 дни.

111. Второ, както правилно припомня чешкото правителство, когато компетентният орган на изпълняващата държава реши да се възползва от възможността да откаже признаването и изпълнението на основание член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909, този отказ е обусловен от задължителните консултации, които трябва да бъдат проведени съгласно член 9, параграф 3.

112. Трето, що се отнася до проверката на условията по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909, обхватът на контрола от страна на компетентния орган на изпълняващата държава се ограничава от принципа за лоялно сътрудничество, залегнал в член 4, параграф 3 ДЕС. Това на практика означава, че компетентният орган на изпълняващата държава следва преди всичко да разчита на вече събраната и изпратена от органа на издаващата държава информация, както и на нейната преценка. В крайна сметка това е и причината компетентният орган на издаващата държава да е задължен да изложи изцяло своите констатации в удостоверението по приложение I, независимо дали осъденото лице е предоставило допълнителна информация в своето становище ( 30 ).

113. Разбира се, ако желае, компетентният орган на изпълняващата държава може не само да провери точността на предоставената информация, но и да събере допълнителни доказателства, които сметне за необходими. Подобно установяване на факти и събиране на доказателства обаче трябва да бъде обосновано с оглед на специфичния му характер и трябва да бъде осъществено с оглед на потенциалната проверка на конкретни елементи, по отношение на които този орган все още има съмнения. Посочената проверка не би трябвало да се превръща в изначална, всеобхватна и задълбочена преценка на всички елементи по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909.

114. Подобна проверка не само би противоречала на духа и целта на Рамково решение 2008/909, както и на принципа за лоялно сътрудничество, който е част от него, но на практика би поставила компетентните органи на издаващите държави в невъзможно положение, косвено определяйки прекалено високи изисквания във връзка с доказването, що се отнася до обстоятелствата, които следва да се проверят с оглед на задействане на механизма на Рамковото решение. По дефиниция компетентните органи на издаващата държава членка не само не трябва, но и не могат да проверяват подробно фактическата обстановка в изпълняващата държава членка чрез събиране на доказателства, изслушване на свидетели или искане на доклади. С други думи, едва ли може да се очаква с оглед на задействане на механизма на Рамково решение 2008/909 органите на издаващата държава членка първо подробно да изследват въпроса, например, колко често осъденото лице посещава семейството си в изпълняващата държава членка, дали е посещавало местната кръчма през последните пет години или дали неговият втори братовчед току-що му е предложил работа в родното му село, ако реши да се върне в него.

115. Предвид гореизложеното предлагам на Съда да отговори на третия въпрос, повдигнат от запитващата юрисдикция, по следния начин: член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува като предоставящ право на компетентния орган на изпълняващата държава да откаже да признае и изпълни съдебното решение, когато стигне до заключението, че критериите по член 4, параграф 1, буква а) от посоченото рамково решение не са удовлетворени. Това включва възможността компетентният орган на изпълняващата държава да откаже да признае и изпълни съдебно решение, когато прецени, че осъденото лице няма семейни, социални, професионални или други релевантни връзки с тази държава, които да позволят основателно да се предположи, че изпълнението на присъдата в тази държава може да улесни социалната реинтеграция на осъденото лице.

V. Заключение

116. Предлагам на Съда да отговори на поставените от Najvyšší súd Slovenskej republiky (Върховен съд на Словашката република) преюдициални въпроси по следния начин: „1. Член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909/ПВР от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз трябва да се тълкува в смисъл, че осъденото лице живее в дадена държава членка, когато е имало или има обичайно местопребиваване на територията на тази държава и когато е установило семейни, социални или професионални връзки със същата държава, които позволяват основателно да се предположи, че лицето е свързано с тази държава по начин, който може да увеличи възможностите му за социална реинтеграция след изтърпяване на наказанието. Следователно член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 не допуска национално законодателство, което позволява признаването и изпълнението на съдебно решение единствено въз основа на формално регистриран за административни цели постоянен или временен адрес на осъденото лице, без същевременно да е проведена индивидуална проверка за наличието на връзки, от които може да се направи извод, че биха улеснили възможността на лицето за социална реинтеграция след изтърпяване на наказанието му. 2. В хипотезата по член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 разпоредбата на член 4, параграф 2 от посоченото решение трябва да се тълкува като съдържаща изискване компетентният орган на издаващата държава, преди да изпрати съдебното решение и удостоверението по приложение I, да достигне до извода, основаващ се на индивидуална преценка на положението на осъденото лице, че изпълнението на присъдата в изпълняващата държава може да улесни социалната реинтеграция на това лице. Посоченият орган е длъжен да изложи в раздел г), точка 4 от удостоверението по приложение I цялата събрана за тази цел информация, независимо дали осъденото лице се е възползвало от предвидената в член 6, параграф 3 от Рамково решение 2008/909 възможност да изрази становището си по този въпрос. 3. Член 9, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2008/909 следва да се тълкува като предоставящ право на компетентния орган на изпълняващата държава да откаже да признае и изпълни съдебно решение, когато стигне до извода, че не са удовлетворени критериите по член 4, параграф 1, буква а) от разглежданото рамково решение. Това включва възможността посоченият орган да откаже да признае и изпълни съдебно решение, когато прецени, че осъденото лице няма семейни, социални, професионални или други релевантни връзки с тази държава, които да позволят основателно да се предположи, че изпълнението на присъдата в посочената държава може да улесни социалната реинтеграция на осъденото лице“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Рамково решение на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 327, 2008 г., стр. 27).

( 3 ) Курсивът е мой.

( 4 ) Вж. например решения от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 42 и цитираната съдебна практика), от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 34 и цитираната съдебна практика), или от 11 януари 2017 г., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, т. 32 и цитираната съдебна практика).

( 5 ) Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 г. относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).

( 6 ) Регламент на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията, актуализирана с Регламент (ЕИО) № 2001/83 на Съвета от 2 юни 1983 г. (ОВ L 230, 1983 г., стр. 6), изменен с Регламент (ЕИО) № 2195/91 на Съвета от 25 юни 1991 г. (ОВ L 206, 1991 г., стр. 2).

( 7 ) Регламент, установяващ Правилника за длъжностните лица и Условията за работа на другите служители на Европейската икономическа общност и на Европейската общност за атомна енергия (ОВ P 045, 1962 г., стр. 1385) (наричан по-нататък „Правилникът за длъжностните лица“).

( 8 ) Решения от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 37 и 38) във връзка с определянето на „обичайното местопребиваване“ на дете по смисъла на Регламент № 2201/2003, от 11 ноември 2004 г., Adanez-Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705, т. 37) във връзка с пребиваването на работник съгласно Регламент № 1408/71, и от 15 септември 1994 г., Magdalena Fernández/Комисия (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, т. 22) във връзка с Правилника за длъжностните лица.

( 9 ) Рамково решение на Съвета от 13 юни 2002 г. относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3) („Рамковото решение относно ЕЗА“).

( 10 ) Курсивът е мой.

( 11 ) Решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 46). Вж. също решение от 13 декември 2018 г., Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016, т. 34).

( 12 ) Решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 48). Вж. също решение от 5 септември 2012 г., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, т. 43).

( 13 ) Решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 49). В това отношение вж. точка 36 от това решение, в която Съдът изключва временното местонахождение от понятието „се намира“. Вж. също решение от 5 септември 2012 г., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, т. 38).

( 14 ) Съдът е приел, че с основанието за отказ за изпълнение съгласно член 4, параграф 6 от Рамковото решение относно ЕЗА „се цели по-конкретно да се позволи на изпълняващия съдебен орган да отдаде особено значение на възможността за увеличаване на шансовете за социална реинтеграция на издирваното лице след изтичане на срока на наложеното на последния наказание“. Решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 45 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение от 24 юни 2019 г., Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 99 и цитираната съдебна практика). За аналогична констатация по отношение на член 5, параграф 3 от Рамковото решение относно ЕЗА вж. решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 48 и цитираната съдебна практика).

( 15 ) Вж. по-специално член 3, параграф 1 от този регламент.

( 16 ) Вж. също Известие на Комисията — Наръчник относно трансфера на осъдени лица и наказанията лишаване от свобода в Европейския съюз (2019/C 403/02), точка 2.3.2.

( 17 ) Вж. също член 4, параграфи 2 и 4 и съображение 9 от Рамково решение 2008/909.

( 18 ) Вж. например Faraldo-Cabana, P. One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA — New Journal of European Criminal Law, vol. 10(2), 2019, p. 151—167, и по-специално стр. 157—159.

( 19 ) Решение от 17 юли 2008 г., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, т. 49).

( 20 ) Раздел к) от удостоверението, чийто формуляр се съдържа в приложение I, е озаглавен „Становище на осъденото лице“ и изисква предоставянето на съответната информация.

( 21 ) Конвенцията на Съвета на Европа от 21 март 1983 година за трансфер на осъдени лица, ETS № 112. Тази конвенция изисква осъденото лице да даде съгласието си за извършаване на трансфера. Както се припомня в съображение 4 от Рамково решение 2008/909 „[…] Допълнителният протокол към конвенцията […], позволяващ […] трансфер без съгласието на лицето, не е ратифициран от всички държави членки“.

( 22 ) Относно логиката на Рамково решение 2008/909 вж. например De Wree, E., Vander Beken, T., Vermeulen, G. The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration — Punishment & Society, vol. 11(1), 2009, p. 111—128, и по-специално стр. 117; Martufi, A. Assessing the resilience of “social rehabilitation” as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA — New Journal of European Criminal Law, vol. 9, 2018, p. 43—61, и по-специално стр. 44; Faraldo-Cabana, P. One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA — New Journal of European Criminal Law, vol. 10(2), 2019, p. 151—167.

( 23 ) Martufi, A., ‘Assessing the resilience of “social rehabilitation” as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA’, New Journal of European Criminal Law, vol. 9, 2018, pp. 43-61, по-специално стр. 49.

( 24 ) За разлика от задължителните консултации, когато трансферът попада в приложното поле на член 4, параграф 1, буква в).

( 25 ) Курсивът е мой.

( 26 ) Вж. заключението ми по дело A.P. (Пробационни мерки) (C‑2/19, EU:C:2020:80, т. 30).

( 27 ) Вж. в този смисъл решение от 23 януари 2018 г., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, т. 61). Вж. също заключението ми по дело X (Европейска заповед за арест срещу певец) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, т. 80).

( 28 ) Вж. член 12 от Рамково решение 2008/909.

( 29 ) Вж. например решение от 8 ноември 2016 г., Огнянов (C‑554/14, EU:C:2016:835, т. 46 и цитираната съдебна практика).

( 30 ) Както вече бе посочено по-горе в точки 91—93 от настоящото заключение.