Дело T-112/07

Hitachi Ltd и др.

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Картели — Пазар на проекти за комутационни апарати с газова изолация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Разпределяне на пазара — Право на защита — Доказване на нарушението — Едно-единствено продължавано нарушение — Глоби — Тежест и продължителност на нарушението — Възпиращ ефект — Сътрудничество“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Административно производство — Зачитане на правото на защита — Достъп до преписката — Обхват — Несъобщаване на документ — Последици

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП)

2. Конкуренция — Административно производство — Зачитане на правото на защита — Съобщаване на отговорите на Изложението на възраженията — Условия — Граници

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП)

3. Конкуренция — Картели — Споразумения между предприятия — Доказване на нарушението — Писмени свидетелски показания на служители на участващо в нарушението дружество — Доказателствена стойност — Преценка

(член 81, параграф 1 ЕО; Известие 2002/C 45/03 на Комисията)

4. Общностно право — Принципи — Основни права — Презумпция за невиновност — Производство в областта на конкуренцията

(член 6, параграф 2 ЕС; член 81, параграф 1 ЕО, член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП)

5. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Начин на доказване — Позоваване на съвкупност от улики

(член 81, параграф 1 ЕО)

6. Конкуренция — Картели — Споразумения между предприятия — Доказване на нарушението — Преценка на доказателствената стойност на различни доказателства — Критерии

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53 от Споразумението за ЕИП)

7. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Доказване на нарушението и на неговата продължителност в тежест на Комисията

(член 81, параграф 1 ЕО; Известие 2002/C 45/03 на Комисията)

8. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Неналагане или намаляване на глобата поради съдействие на обвиненото предприятие

(член 81, параграф 1 ЕО; точка 21 от Известие 2002/C 45/03 на Комисията)

9. Конкуренция — Картели — Споразумения между предприятия — Нарушаване на конкуренцията — Критерии за преценка — Антиконкурентна цел — Достатъчна констатация

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП)

10. Конкуренция — Картели — Споразумения и съгласувани практики, представляващи едно-единствено нарушение — Понятие — Лична отговорност на предприятия съизвършители на нарушението за цялото нарушение — Условия

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП)

11. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението

(член 81, параграф 1 ЕО; член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

12. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Възпиращ характер

(член 81, параграф 1 ЕО, точка 1А от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

1. Като следствие от принципа на зачитане на правото на защита, в рамките на административно производство в областта на прилагане на правилата на конкуренция правото на достъп до преписката предполага, че Комисията предоставя възможност на засегнатото предприятие да проучи всички документи, съдържащи се в преписката по разследването, които могат да бъдат относими към неговата защита. Същите обхващат както уличаващите, така и оневиняващите документи, с изключение на данни, представляващи търговска тайна на други предприятия, вътрешни документи на Комисията и други поверителни сведения.

Несъобщаването на документ, на който Комисията се е основала, за да обвини в нарушение дадено предприятие, представлява нарушение на правото на защита само ако засегнатото предприятие докаже, че резултатът, до който е стигнала Комисията в своето решение, е щял да бъде различен, ако несъобщеният документ е бил изключен като уличаващо доказателство.

Относно несъобщаването на оневиняващ документ засегнатото предприятие трябва единствено да докаже, че неразкриването на същия е могло да повлияе в негов ущърб на развитието на производството и на съдържанието на решението на Комисията. Достатъчно е предприятието да докаже, че е щяло да използва посочения оневиняващ документ за своята защита по такъв начин, че ако е имало възможност да се позове на него в хода на административното производство, то е щяло да посочи доказателства, които не съответстват на изводите, направени от Комисията на този стадий, и следователно е могло да повлияе по някакъв начин на преценката, която последната е изложила в решението, поне що се отнася до тежестта и продължителността на поведението, в което е упрекнато, а с това и до размера на глобата.

(вж. точки 31, 36 и 37)

2. В рамките на производство за нарушение на правилата на конкуренция едва в началото на състезателната административна фаза заинтересуваното предприятие е информирано посредством изложението на възраженията за всички съществени обстоятелства, на които Комисията се основава на този стадий на производството, като това предприятие разполага с право на достъп до преписката, за да се гарантира ефективното упражняване на неговото право на защита. Следователно отговорът на другите участвали в картела предприятия на изложението на възраженията по принцип не се включва в съвкупността от документи по преписката по разследването, с които страните могат да правят справка.

Все пак, ако Комисията възнамерява да се позове на част от отговор на изложение на възраженията или на документ, приложен към такъв отговор, за да установи наличието на нарушение в производство по прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, на другите участващи в това производство предприятия трябва да се даде възможност да се произнесат по това доказателство. При тези обстоятелства въпросната част от отговора на изложението на възраженията или документът, приложен към него, всъщност представлява уличаващо доказателство срещу различните предприятия, участвали в нарушението.

По аналогия, ако част от отговор на изложение на възраженията или приложен към такъв отговор документ може да бъде от значение за защитата на предприятие, доколкото му позволява да се позове на доказателства, които не съвпадат с изводите, направени от Комисията на този стадий, тази част от отговора или този документ представлява оневиняващо доказателство. В такъв случай на съответното предприятие трябва да се даде възможност да разгледа въпросната част от отговор или въпросния документ и да се произнесе по тях.

(вж. точки 32 и 34)

3. Писмените свидетелски показания на служители на дадено дружество, които са изготвени под контрола на последното и са представени от него с оглед на защитата му в рамките на провежданото от Комисията административно производство за нарушаване на правилата на конкуренция, по принцип не могат да се квалифицират като отделни доказателства, независими от изявленията на същото това дружество. Всъщност по правило позицията на дадено дружество относно истинността на фактите, в които го упреква Комисията, се основава, на първо място, на това, което знаят и мислят неговите служители и ръководители.

Така свидетелските показания на служители на участвало в картел дружество не са изявления, които са отделни и самостоятелни от изявлението на последното, тъй като свидетелите дават показания пред Комисията по инициативна на посоченото дружество във връзка със задължението за сътрудничество на последното на основание на Известието относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по дела във връзка с картели, в присъствието на външния съветник на съответното дружество. Следователно тези свидетелски показания не могат да подкрепят изявленията на дружеството работодател. Те по-скоро допълват посочените изявления, като могат да уточнят и конкретизират тяхното съдържание. Поради това те също трябва да бъдат потвърдени с други доказателства.

(вж. точки 48 и 129)

4. В това отношение, ако Съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО. Следователно Съдът не би могъл да направи извод, че Комисията е установила надлежно съществуването на разглежданото нарушение, ако все още има съмнение по този въпрос, особено в производство по обжалване на решение за налагане на глоба.

Всъщност в последния случай е необходимо да се вземе предвид презумпцията за невиновност, произтичаща по-специално от член 6, параграф 2 от Европейската конвенцията за правата на човека, която е част от основните права, представляващи основни принципи на общностното право. Предвид естеството на разглежданите нарушения, както и естеството и тежестта на свързаните с тях санкции презумпцията за невиновност се прилага именно в приложимите към предприятията производства относно нарушения на правилата за конкуренция, вследствие на които могат да бъдат наложени глоби или периодични имуществени санкции.

(вж. точки 58 и 59)

5. В областта на конкуренцията е необходимо Комисията да представи точни и непротиворечиви доказателства за наличието на нарушението. Не е задължително обаче всяко от приведените от Комисията доказателства да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е посочените от институцията улики, преценени в тяхната цялост, да отговарят на това изискване. Следователно съществуването на антиконкурентна практика или споразумение може да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията.

Все пак, когато Комисията се основава единствено на поведението на разследваните предприятия на пазара, за да стигне до извода за съществуването на нарушение, е достатъчно последните да докажат наличието на обстоятелства, разкриващи в различна светлина установените от Комисията факти и позволяващи по този начин да бъде дадено друго възможно обяснение на фактите, различно от това, което Комисията възприема, за да заключи, че е налице нарушение на правилата на конкуренция.

Това правило е неприложимо в случаите, когато нарушението е доказано единствено чрез доказателства, които не са писмени. Всъщност, що се отнася до доказателствата, които могат да бъдат представени, за да се установи нарушение на член 81 ЕО, принципът, който има предимство в общностното право, е този на свободата при събиране на доказателствата.

Следователно, дори сама по себе си липсата на писмени доказателства да се окаже от значение за общата преценка на съвкупността от посочени от Комисията улики, тя не позволява на засегнатото предприятие да постави под съмнение твърденията на Комисията, като представи алтернативно обяснение на фактите. Такъв е случаят само когато представените от Комисията доказателства не позволяват да се докаже недвусмислено и без да е необходимо тълкуване, че е налице нарушение.

По същата причина, дори при липсата на писмени доказателства, Комисията не е длъжна да провежда независими разследвания, за да провери фактите.

(вж. точки 60—66)

6. В рамките на производство за нарушение на член 81, параграф 1 ЕО единственият уместен критерий за преценка на доказателствената стойност на отделните доказателства е тяхната достоверност. Според основните правила в областта на доказването достоверността и следователно доказателствената стойност на даден документ зависят от неговия произход, от обстоятелствата по неговото изготвяне, от неговия адресат и от съдържанието му.

Що се отнася до направените от предприятията изявления, с особено висока доказателствена стойност се ползват тези от тях, които, първо, са достоверни, второ, са направени от името на дадено предприятие, трето, произхождат от лице, което има професионално задължение да действа в интерес на това предприятие, четвърто, не са в интерес на техния автор, пето, произхождат от лице, което е пряк свидетел на обстоятелствата, за които свидетелства, и шесто, предоставени са писмено, доброволно и след задълбочено обмисляне.

За разлика от това изявлението на предприятие, обвинено в участие в картел, чиято точност се оспорва от няколко други обвинени предприятия, не може да се разглежда като достатъчно доказателство за съществуването на извършено от тях нарушение, ако не бъде потвърдено от други доказателства, като се има предвид, че необходимата степен на потвърждение може да бъде по-ниска поради достоверността на разглежданите изявления.

(вж. точки 68 и 71)

7. Макар по принцип на доброволните изявления на основните участници в един незаконен картел да се гледа с известно недоверие, предвид възможността тези участници да са склонни да минимизират значението на своето участие в нарушението и да преувеличават това на други участници, фактът, че дадено лице е поискало спрямо него да се приложи Известието относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по дела във връзка с картели, така че да бъде освободено от глоба или тя да бъде намалена, не означава непременно, че то е било склонно да представи изопачени доказателства относно участието на други членове на картела. Всъщност всеки опит да се подведе Комисията може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество от страна на молителя и по такъв начин да застраши възможността му да извлече ползи от Известието относно сътрудничеството.

Що се отнася до личните мотиви на свидетелите, разбира се, възможно е служителите на подало искане за освобождаване от глоба предприятие, които са длъжни да действат в интерес на същото, да желаят да предоставят колкото се може повече уличаващи доказателства, предвид това че сътрудничеството им в рамките на производството може да повлияе положително на кариерата им в бъдеще. Дори в този случай обаче въпросните служители ще са запознати и с възможните отрицателни последици от представянето на неточна информация, които са още по-съществени, предвид изискването за подкрепяне с други доказателства.

(вж. точки 72 и 130)

8. За да се предостави намаляване на глоба от Комисията на основание точка 21 от Известието относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по дела във връзка с картели, съответните доказателства трябва да имат значителен доказателствен принос спрямо вече притежаваните от Комисията доказателства. Следователно в искане за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер, направено след изпращане на отговора на изложението на възраженията, за да получи намаляване на глобата, предприятието молител трябва да се съсредоточи върху тези доказателства, които според него не са установени надлежно до този момент, за да е налице съществен принос в доказването. Това обстоятелство обаче може да обясни защо съответното предприятие е пропуснало елементите, които счита за доказани по несъмнен начин от предоставените по-рано доказателства.

Освен това, предвид формулировката на точка 21 от Известието относно сътрудничеството, не е изключено предоставянето на доказателства с известна доказателствена стойност, с които обаче се установяват факти, вече доказани чрез други доказателства, да не доведе до каквото и да било намаляване.

(вж. точки 178—180)

9. За да е налице споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение. Отчитането на конкретните последици от едно споразумение е ненужно, при положение че то има за цел ограничаването на конкуренцията. В това отношение наличието на взаимно задължение непременно предполага наличието на обща воля, дори и да липсват елементите, които позволяват да се определи с точност моментът на изразяване на тази воля или формализират изразяването ѝ.

(вж. точки 268 и 269)

10. Визираните в член 81, параграф 1 ЕО и в член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП) споразумения и съгласувани практики задължително трябва да са резултат от съгласуване между няколко предприятия, които са съизвършители на нарушението, но чието участие може да има различни форми, в зависимост по-конкретно от характеристиките на съответния пазар и от положението на всяко предприятие на този пазар, преследваните цели и избраните или предвидени ред и условия на изпълнение. Все пак обстоятелството, че всяко предприятие участва по свой собствен начин в нарушението, само по себе си не е достатъчно, за да изключи неговата отговорност за цялото нарушение, включително за действия, които на практика са извършени от други участващи предприятия, но които имат същия предмет или същите антиконкурентни последици.

Така предприятие, което е участвало в нарушение със собствените си действия, които попадат в обхвата на понятията за споразумение или за съгласувана практика с антиконкурентна цел по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО или на член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), и което е целяло да способства за цялостното осъществяване на нарушението, е отговорно, за целия период на участието си в посоченото нарушение и за действията, извършени от други предприятия в рамките на същото нарушение, когато е установено, че въпросното предприятие е знаело за неправомерните действия на другите участници или е могло разумно да ги предвиди, и е било готово да поеме риска за тях.

Такъв е случаят с предприятие на трета държава, което играе само пасивна роля в рамките на общо споразумение, запазващо възлагането на конкретни проекти в ЕИП за европейските производители, когато това предприятие е знаело за въпросното споразумение и пасивната му роля не се дължи на неговия собствен избор, а на формата на участието му в споразумението относно пазара на ЕИП, така че участието му е предварително условие за възлагането на проекти в ЕИП между европейските производители.

(вж. точки 287—290)

11. Когато едно нарушение на член 81, параграф 1 ЕО е било извършено от няколко предприятия, трябва да се разгледа относителната тежест на участието на всяко от тях. Така фактът, че дадено предприятие не е участвало във всички конститутивни елементи на даден картел или че е имало второстепенна роля в аспектите, в които е участвало, трябва да се вземе предвид при преценката на тежестта на нарушението и определянето на глобата.

Що се отнася по-специално до споразумение, при което предприятия от трета държава поемат задължение да не навлизат на пазара на Европейското икономическо пространство (ЕИП), и предвид това, че европейските производители, от своя страна, са разпределили помежду си отделните проекти на същия този пазар чрез свързани с тайното споразумение активни тайни действия, тежестта на поведението на предприятия на трета държава е сравнима с тази на поведението на европейските предприятия, при положение че неучастието им във възлагането на проектите в ЕИП не е резултат от техния избор, а само последица от естеството на участието им във въпросното споразумение.

(вж. точки 312 и 314—316)

12. Що се отнася до рецидива, възпирането е крайна цел на глобата. Освен това изискването за гарниране на възпирането е общо изискване, от което Комисията трябва да се ръководи през целия процес на изчисляване на глобата, и не означава непременно, че това изчисляване се характеризира с отделен етап, предназначен за обща оценка на всички съществени за постигането на тази цел обстоятелства.

Следователно Комисията е могла, без да допуска грешка, да вземе предвид това обстоятелство не към момента на определяне на възпиращите коефициенти, а в рамките на преценката на утежняващите обстоятелства.

(вж. точка 353)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (втори състав)

12 юли 2011 година( )

„Конкуренция — Картели — Пазар на проекти за комутационни апарати с газова изолация — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Разпределяне на пазара — Право на защита — Доказване на нарушението — Едно-единствено продължавано нарушение — Глоби — Тежест и продължителност на нарушението — Възпиращ ефект — Сътрудничество“

По дело T-112/07

Hitachi Ltd, установено в Токио (Япония),

Hitachi Europe Ltd, установено в Maidenhead (Обединеното кралство),

Japan AE Power Systems Corp., установено в Токио,

за които се явяват г‑н M. Reynolds, г‑н P. Mansfield и г‑жа B. Roy, solicitors, адв. D. Arts, avocat, г‑н N. Green, QC, и г‑н S. Singla, barrister,

жалбоподатели,

срещу

Европейска комисия, за която се явяват първоначално г‑н F. Arbault, впоследствие г‑н X. Lewis, впоследствие г‑н P. Van Nuffel и г‑н J. Bourke и накрая г‑н Van Nuffel, г‑н N. Khan и г‑н F. Ronkes Agerbeek, в качеството на представители, подпомагани от г‑н J. Holmes, barrister,

ответник,

с предмет искане за отмяна на Решение С(2006) 6762 окончателен на Комисията от 24 януари 2007 година относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация), в частта му, която се отнася до жалбоподателите, и искане за отмяна на наложените им глоби, при условията на евентуалност искане за отмяна на член 2 от посоченото решение в частта му, която се отнася до жалбоподателите, a при условията на последваща евентуалност — искане за отмяна или за намаляване на размера наложените на жалбоподателите глоби,

ОБЩИЯТ СЪД (втори състав),

състоящ се от: г‑жа I. Pelikánová (докладчик), председател, г‑жа K. Jürimäe и г‑н S. Soldevila Fragoso, съдии,

секретар: г‑жа C. Kantza, администратор

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 8 декември 2009 г.,

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

А – Жалбоподатели

1 Hitachi Ltd и дъщерното му дружество Hitachi Europe Ltd (наричани по-нататък общо „предприятието Hitachi“) са дружества, които осъществяват дейност в различни промишлени сектори, включително в сектора на комутационните апарати с газова изолация (наричани по-нататък „КАГИ“). Japan AE Power Systems Corp. (наричано по-нататък „JAEPS“) е съвместно дружество на Hitachi, Fuji Electric Systems Co. Ltd и Meidensha Corp., което от 1 октомври 2002 г. поема дейността в областта на КАГИ на групите, към които принадлежат неговите акционери.

Б – Разглежданите стоки

2 Комутационните апарати с газова изолация се използват, за да се контролира потокът на енергия в електрическите мрежи. Те представляват тежко електрическо оборудване, което се използва като основен компонент в електрически подстанции. Комутационните апарати с газова изолация се продават по целия свят като неразделна част от електрическа подстанция „до ключ“ или като отделна част, която трябва да бъде интегрирана в такава подстанция.

В – Административното производство

3 На 3 март 2004 г. ABB Ltd уведомява Комисията на Европейските общности за наличието на антиконкурентни практики в сектора на комутационните апарати с газова изолация във връзка с устно искане за освобождаване от глоби в съответствие с Известието на Комисията от 19 февруари 2002 година относно освобождаване от глоби или намаляване на техния размер по дела във връзка с картели (OВ C 45, 2002 г., стр. 3, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството“).

4 Освен устно искане за освобождаване от глоби ABB представя и устно становище и писмени доказателства. Вследствие на това на 24 април 2004 г. Комисията приема решение за условно освобождаване на ABB от глоба.

5 Въз основа на изявленията на ABB Комисията започва разследване и на 11 и 12 май 2004 г. извършва проверки в помещенията на няколко дружества, които осъществяват дейност в сектора на КАГИ.

6 На 20 април 2006 г. Комисията изготвя изложение на възраженията, което е връчено на 20 дружества, и по-специално на жалбоподателите. На 18 и 19 юли 2006 г. Комисията изслушва дружествата, до които е отправено изложението на възраженията.

Г – Обжалваното решение

7 На 24 януари 2007 г. Комисията приема Решение C(2006) 6762 окончателен относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.899 — Комутационни апарати с газова изолация) (наричано по-нататък „обжалваното решение“).

8 В съображения 113—123 от обжалваното решение Комисията посочва, че отделните предприятия, които са участвали в картела, са съгласували в съответствие с договорените правила възлагането на проектите за КАГИ на световно равнище, с изключение на някои пазари, по-конкретно с цел да запазят квотите, които до голяма степен съответстват на техните традиционни пазарни дялове. Тя уточнява, че възлагането на проекти за КАГИ е било осъществявано въз основа на обща „японска“ квота и обща „европейска“ квота, които впоследствие е следвало да бъдат разпределени помежду им съответно от японските и европейските производители. В споразумение, подписано на 15 април 1988 г. във Виена (наричано по-нататък „Споразумение GQ“), са установени правила, които позволяват възлагането на проектите за КАГИ било на японските производители, било на европейските производители, и включването на тяхната стойност в съответната квота. Освен това в съображения 124—132 от обжалваното решение Комисията уточнява, че отделните предприятия, които участват в картела, са сключили устно споразумение (наричано по-нататък „общо споразумение“), по силата на което проектите за КАГИ в Япония, от една страна, и в европейските държави — членки на картела, от друга страна, наричани общо „държави по произход на производителя“ на проектите за КАГИ, са били запазени съответно за японските и за европейските членове на картела. Проектите за КАГИ в „държавите по произход на производителя“ не са били предмет на обмен на информация между двете групи и не са били включени в съответните квоти.

9 Споразумението GQ съдържа и правилата за обмен на необходимата за функционирането на картела информация между двете групи производители, който обмен е осигурен по-конкретно от секретарите на посочените групи, за манипулиране на съответните процедури за възлагане на обществени поръчки и за определяне на цените на проектите за КАГИ, които не са могли да бъдат възложени. Съгласно текста на приложение 2 към Споразумението GQ това споразумение се прилага в целия свят, с изключение на Съединените американски щати, Канада, Япония и 17 страни от Западна Европа. Освен това по силата на общото споразумение проектите за КАГИ в европейските държави, различни от „държавите по произход на производителя“, също са били запазени за европейската група, тъй като японските производители са поели задължение да не представят оферти във връзка с проектите за КАГИ в Европа.

10 Според Комисията разпределянето на проектите за КАГИ между европейските производители е било уредено и със споразумение, подписано на 15 април 1998 г. във Виена и озаглавено „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (наричано по-нататък „Споразумението EQ“). Тя посочва, че проектите за КАГИ в Европа са били възлагани по същите правила и процедури като предвидените във връзка с възлагането на проектите за КАГИ в други страни. По-конкретно проектите за КАГИ в Европа също трябвало да бъдат съобщени, описани, възложени, договорени или да им бъдат определени минимални цени.

11 Въз основа на направените в Решението фактически констатации и правна преценка Комисията констатира, че разглежданите предприятия са нарушили член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (наричано по-нататък „Споразумение за ЕИП“) и им налага глоби, чийто размер е изчислен в съответствие с метода, изложен в Насоки относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от ЕОВС (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), както и в Известието относно сътрудничеството.

12 В член 1 от обжалваното решение Комисията констатира, първо, че Hitachi е участвало в нарушението в периода от 15 април 1988 г. до 31 декември 1999 г. и от 2 юли 2002 г. до 11 май 2004 г., второ, че Hitachi Europe е участвало в нарушението в периода от 15 април 1988 г. до 31 декември 1999 г. и от 2 юли до 30 септември 2002 г., и трето, че JAEPS е участвало в нарушението в периода от 1 октомври 2002 г. до 11 май 2004 г.

13 За констатираното в член 1 от обжалваното решение нарушение с член 2 от това решение на Hitachi е наложена глоба в размер на 50 400 000 EUR, като от тази сума 48 375 000 EUR трябва да бъдат заплатени солидарно с Hitachi Europe. Освен това със същия член на JAEPS е наложена глоба в размер на 1 350 000 EUR, която трябва да бъде заплатена солидарно с Hitachi, Fuji Electric Holdings Co. Ltd и Fuji Electric Systems (наричани по-нататък общо „Fuji“).

Производство и искания на страните

14 На 17 април 2007 г. жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд. Писмената защита и писмената реплика са подадени на 13 август и 21 ноември 2007 г. Писмената фаза на производството приключва с подаването на писмената дуплика на 10 януари 2008 г.

15 На 22 септември 2009 г. въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (втори състав) решава да открие устната фаза на производството. В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник, Общият съд кани Комисията да представи някои документи и моли страните да изразят становището си по относимостта на същите тези документи към правното основание, изведено от нарушението на правото на достъп до преписката. Освен това Общият съд поставя на Комисията писмен въпрос, на който тя следва да отговори в хода на съдебното заседание.

16 В отговор на поканата на Общи съд, на 26 октомври 2009 г. Комисията предоставя исканите документи. Жалбоподателите представят становищата си по тези документи на 18 ноември 2009 г. Комисията отговаря на становищата на жалбоподателите на 3 декември 2009 г.

17 Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд писмени и устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от 8 декември 2009 г.

18 С определение от 26 март 2010 г. Общият съд решава да възобнови устната фаза на производството. На 29 март 2010 г. в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник, той кани Комисията да представи някои документи.

19 Тъй като Комисията посочва, че някои от исканите документи не могат да бъдат съобщени поради предоставената в рамките на искането за освобождаване от глоба защита, с Определение от 11 юни 2010 г. Общият съд разпорежда на Комисията да му предостави тези документи, в рамките на предвидените в член 65 от Процедурния правилник действия по събиране на доказателства, и определя условията и реда за запознаване на жалбоподателите с тях. Комисията изпълнява тази мярка в предоставения срок.

20 Устната фаза на производството приключва на 27 юли 2010 г.

21 Жалбоподателите молят Общия съд:

– да отмени обжалваното решение в частта, която се отнася до тях, и следователно да отмени наложените им глоби,

– при условията на евентуалност да отмени член 2 от обжалваното решение в частта, която се отнася до тях,

– при условията на последваща евентуалност да отмени или да намали наложените им глоби,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

22 Комисията моли Общия съд:

– да отхвърли жалбата като неоснователна,

– да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна

23 В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват пет правни основания. Първото е изведено от това, че Комисията е нарушила правото им на защита. Второто е изведено от това, че Комисията не е доказала съществуването на общото споразумение или на произтичащото от него нарушение. Третото е изведено от това, че Комисията не е доказала съществуването на едно-единствено и продължавано нарушение. Четвъртото е изведено от това, че Комисията е допуснала грешки при изчисляването на наложените им глоби. Петото е изведено от това, че Комисията е изчислила глобите им съгласно метод, който нарушава принципите на равно третиране и на пропорционалност.

24 Комисията оспорва основателността на изтъкнатите от жалбоподателите правни основания.

25 Най-напред, следва да се посочи, че жалбоподателите не са уточнили кои от правните им основания са изтъкнати в подкрепа на всяко едно от отделните им искания. В това отношение най-напред следва да се приеме, че жалбоподателите изтъкват първото, второто и третото правно основание в подкрепа на главното си искане. Всъщност ако някое от тези правни основания бъде уважено, ще трябва да се отменят както член 1, така и член 2 от обжалваното решение в частта им, която се отнася до жалбоподателите. По-нататък, следва да се приеме, че жалбоподателите изтъкват четвъртото и петото правно основание в подкрепа на искането си, поставено при условията на евентуалност, тъй като те се отнасят до определянето на размера на наложените им глоби. Накрая, следва да се отбележи, че жалбоподателите не изтъкват нито едно самостоятелно право основание в подкрепа на искането си, поставено при условията на последваща евентуалност.

А – По главното искане, насочено към отмяната на обжалваното решение в частта му, която се отнася до жалбоподателите

1. По първото правно основание, изведено от това, че Комисията е нарушила правото на защита на жалбоподателите

а) Доводи на страните

26 Жалбоподателите поддържат, че Комисията е нарушила правото им на защита, тъй като не им е съобщила всички релевантни доказателства, които се съдържат в преписката.

27 Във връзка с първата част от първото правно основание, която се отнася до уличаващите доказателства, жалбоподателите изтъкват, че Комисията не им е съобщила становището на Fuji от 21 ноември 2006 г., в което се посочват твърдяната причина за съществуването на общото споразумение и икономическите причини, поради които Fuji отсъства от европейския пазар на проекти за КАГИ. Все пак предвид доказателствената стойност, която Комисията придава на предоставените от Fuji доказателства за съществуването на общото споразумение, било твърде вероятно административното производство да е могло да приключи по различен начин, ако въпросното становище е било съобщено.

28 Във връзка с втората част от първото правно основание жалбоподателите изтъкват, че правото им на защита е било нарушено поради несъобщаването на следните оневиняващи доказателства:

– споразумението, озаглавено „General Rules for GE Agreement“ (наричано по-нататък „споразумение GE“), както и становищата на други предприятия, които са участвали в това споразумение; тези доказателства били от значение за доказването на съществуването на европейски картел в сектора на проектите за КАГИ преди споразумението GQ,

– становищата на други участвали в картела предприятия, с които се поставя под съмнение достоверността на свидетелските показания на г‑н H. относно съществуването на общото споразумение, представени на Комисията от Fuji, които можели да обезсилят останалите доказателства на Fuji за съществуването на общото споразумение,

– свидетелските показания на други участвали в картела предприятия относно съществуването на общото споразумение, и по-конкретно свидетелските показания на Siemens AG от 7 август 2006 г., които можели да поставят под съмнение правдоподобността на доводите на Комисията за наличието на посоченото споразумение,

– становищата на други японски производители относно твърдяното им участие в посочените в съображение 164 от обжалваното решение европейски проекти, които можели да докажат, че японските предприятия никога не са участвали в обсъжданията на тези проекти,

– изявленията на г‑н S. от 15 септември 2006 г. относно разпадането на картела през 1999 г., предоставени от Areva, от които било видно, че структурата на картела от 2002 г. е различна от тази на по-ранния картел.

29 Комисията оспорва доводите на жалбоподателите.

б) Съображения на Общия съд

30 Зачитането на правото на защита изисква по време на административното производство на заинтересуваното лице да е била предоставена възможност да изложи надлежно своето становище относно истинността и относимостта на твърдените факти и обстоятелства, както и относно документите, на които Комисията основава твърдението си за наличие на нарушение на Договора (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 66).

31 Като следствие от принципа на зачитане на правото на защита, правото на достъп до преписката предполага, че Комисията предоставя възможност на засегнатото предприятие да проучи всички документи, съдържащи се в преписката по разследването, които могат да бъдат относими към неговата защита. Същите обхващат както уличаващите, така и оневиняващите документи, с изключение на данни, представляващи търговска тайна на други предприятия, вътрешни документи на Комисията и други поверителни сведения (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 68).

32 В това отношение следва да се припомни, че едва в началото на състезателната административна фаза заинтересуваното предприятие е информирано посредством изложението на възраженията за всички съществени обстоятелства, на които Комисията се основава на този стадий на производството, и че това предприятие разполага с право на достъп до преписката, за да се гарантира ефективното упражняване на неговото право на защита. Следователно отговорът на другите участвали в картела предприятия на изложението на възраженията по принцип не се включва в съвкупността от документи по преписката по разследването, с които страните могат да правят справка (Решение на Общия съд от 30 септември 2009 г. по дело Hoechst/Комисия, T‑161/05, все още непубликувано в Сборника, точка 163).

33 Все пак, ако Комисията възнамерява да се позове на част от отговор на изложение на възраженията или на документ, приложен към такъв отговор, за да установи наличието на нарушение в производство по прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, на другите участващи в това производство предприятия трябва да се даде възможност да се произнесат по това доказателство. При тези обстоятелства въпросната част от отговора на изложението на възраженията или документът, приложен към него, всъщност представлява уличаващо доказателство срещу различните предприятия, участвали в нарушението (вж. Решение по дело Hoechst/Комисия, точка 32 по-горе, точка 164 и цитираната съдебна практика). Цитираната по-горе съдебна практика се прилага по аналогия към член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП.

34 По аналогия, ако част от отговор на изложение на възраженията или приложен към такъв отговор документ може да бъде от значение за защитата на предприятие, доколкото му позволява да се позове на доказателства, които не съвпадат с изводите, направени от Комисията на този стадий, тази част от отговора или този документ представлява оневиняващо доказателство. В такъв случай на съответното предприятие трябва да се даде възможност да разгледа въпросната част от отговор или въпросния документ и да се произнесе във връзка с тях.

35 При все това сам по себе си фактът, че други предприятия са се позовали на същите доводи като тези на съответното предприятие и че евентуално са вложили повече средства в защитата си, не е достатъчен, за да може тези доводи да се разглеждат като оневиняващи доказателства (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Jungbunzlauer/Комисия, T‑43/02, Recueil, стр. II‑3435, точки 353 и 355).

36 Що се отнася до последиците от предоставянето на достъп до преписката в нарушение на тези правила, несъобщаването на документ, на който Комисията се е основала, за да обвини в нарушения дадено предприятие, представлява нарушение на правото на защита само ако засегнатото предприятие докаже, че резултатът, до който е стигнала Комисията в своето решение, е щял да бъде различен, ако несъобщеният документ е бил изключен като уличаващо доказателство (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 71 и 73).

37 Относно несъобщаването на оневиняващ документ засегнатото предприятие трябва единствено да докаже, че неразкриването на същия е могло да повлияе в негов ущърб на развитието на производството и на съдържанието на решението на Комисията. Достатъчно е предприятието да докаже, че е щяло да използва посочения оневиняващ документ за своята защита по такъв начин, че ако е имало възможност да се позове на него в хода на административното производство, то е щяло да посочи доказателства, които не съответстват на изводите, направени от Комисията на този стадий, и следователно е могло да повлияе по някакъв начин на преценката, която последната е изложила в решението, поне що се отнася до тежестта и продължителността на поведението, в което е упрекнато, а с това и до размера на глобата (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 30 по-горе, точки 74 и 75).

38 Вероятността непредставен документ да окаже влияние върху развитието на производството и съдържанието на решението на Комисията може да се докаже едва след предварително разглеждане на някои доказателствени средства, от които става ясно, че с оглед на тях непредставените документи са могли да имат значение, което не е трябвало да се пренебрегва (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 30 по-горе, точка 76).

– По първата част, изведена от несъобщаването на уличаващи доказателства

39 Комисията признава, че не е могла да се позове на становището на Fuji от 21 ноември 2006 г., за да обоснове твърденията за нарушение, в които са упрекнати жалбоподателите в обжалваното решение, но оспорва, че се е позовала действително на това становище като уличаващо доказателство.

40 Все пак следва да се отбележи, както изтъкват жалбоподателите, че в съображения 125 и 255 от обжалваното решение Комисията се е позовала на становището на Fuji от 21 ноември 2006 г., за да обоснове съществуването на общото споразумение.

41 При тези обстоятелства дали настоящата част от правното основание ще бъде уважена зависи от резултата от разглеждането на доводите относно доказателствата за съществуването на общото споразумение, приведени от жалбоподателите във връзка с първата част от второто правно основание. Всъщност, ако се установи, че съществуването на посоченото споразумение е надлежно доказано, въпреки изключването на становището на Fuji от 21 ноември 2006 г. като уличаващо доказателство, настоящата част от правното основание трябва да бъде отхвърлена. Обратно, ако се установи, че посоченото становище е необходимо доказателство в подкрепа на направените в обжалваното решение констатации относно съществуването на общото споразумение, настоящата част от правното основание трябва да бъде отхвърлена.

– По втората част, изведена от несъобщаването на оневиняващи доказателства

42 Първо, между страните не съществува спор относно това, че Споразумението GE е било съобщено на жалбоподателите. Всъщност жалбоподателите се ограничават до твърдението, че са разполагали с прекалено кратък срок да се запознаят с него, без обаче да уточнят по какъв начин това обстоятелство е затруднило защитата им. Освен това в становището си от 18 ноември 2009 г. жалбоподателите признават, че са имали възможност да се произнесат по посоченото споразумение и че действително са се възползвали от тази възможност. Ето защо доводът им относно това споразумение не може да бъде приет.

43 Второ, що се отнася до становищата на други участвали в картела предприятия относно Споразумението GE, в становището си от 18 ноември 2009 г. жалбоподателите твърдят, че Toshiba Corp. и Mitsubishi Electric System Corp. (наричано по-нататък „Melco“) също са признали стойността на посоченото споразумение като оневиняващо доказателство по същите причини като изтъкнатите от жалбоподателите пред Комисията. Така жалбоподателите се ограничават до това да посочат, че Toshiba и Melco са изтъкнали същите доводи като техните, което означава, че становищата на Toshiba и на Melco не могат да се счетат за оневиняващо доказателство.

44 Трето, същата констатация важи и за становищата на други участвали в картела производители, които поставя под съмнение достоверността на свидетелските показания на г‑н H. относно съществуването на общото споразумение. Всъщност в становището си от 18 ноември 2009 г. жалбоподателите посочват, че Toshiba и Melco също оспорват доказателствената стойност на посочените свидетелски показания по същите причини като изтъкнатите пред Комисията.

45 Четвърто, в становищата и свидетелските показания на служители на Melco и на Siemens и в свидетелските показания на служители на Fuji се говори за наличието на „високи“ бариери за навлизане на европейския пазар и за това, че той е „завършен“ — нещо което прави трудно, дори невъзможно навлизането на този пазар на японските производители. Освен това Siemens и Melco, както и техните служители изрично отхвърлят съществуването на общото споразумение или свързаните с него обсъждания, а в свидетелските показания на г‑н T., представени от Siemens, се посочва, че основаният на Споразумението GQ картел е бил насочен към Близкия Изток и не се е прилагал в Европа.

46 От една страна обаче, жалбоподателите не оспорват твърдението на Комисията, че свидетелските показания на служителите на Fuji са им били съобщени. Следователно по отношение на тези доказателства не може да се констатира каквото и да било нарушение на правото на достъп до преписката.

47 От друга страна, в отговора си на изложението на възраженията жалбоподателите изтъкват същите доводи като изложените в точка 45 по-горе, което означава, че становищата на Melco и на Siemens не могат да се разглеждат като оневиняващи доказателства, съобщаването на които е могло да окаже влияние върху развитието на производството и на съдържанието на обжалваното решение.

48 Същият извод важи и по отношение на свидетелските показания на служителите на Melco и на Siemens, тъй като писмените свидетелски показания на служители на дадено дружество, които са изготвени под контрола на последното и са представени от него с оглед на защитата му в рамките на провежданото от Комисията административно производство, по принцип не могат да се квалифицират като отделни доказателства, независими от изявленията на същото това дружество. Всъщност по правило позицията на дадено дружество относно истинността на фактите, в които го упреква Комисията, се основава, на първо място, на това, което знаят и мислят неговите служители и ръководители.

49 Доколкото жалбоподателите поддържат, че свидетелските показания на служители на Siemens поставят под съмнение твърдението на Комисията, че европейските производители не са оспорвали съществуването на общото споразумение, следва да се отбележи, че не е доказано, че Комисията се е позовала на това общо твърдение в изложението на възраженията или на по-късен етап. В това отношение от съображение 125 от обжалваното решение следва, че Комисията е констатирала, че Alstom и Areva не са оспорили съществуването на посоченото споразумение и че то не е било открито оспорено от предприятието, принадлежащо към групата, от която е част VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (наричано по-нататък „VA TECH“). Комисията обаче не уточнява каква е позицията на Siemens или на европейските производители като цяло. Следователно доводът на жалбоподателите не се подкрепя от фактите. Впрочем позицията на европейските производители относно съществуването на общото споразумение и на релевантността на това доказателство ще бъде разгледана в точки 197—203 по-долу.

50 Пето, в отговор на искането на Общия съд за предоставяне на посочените в съображение 164 от обжалваното решение становища на други японски производители относно твърдяното им участие в проекти за КАГИ в Европейското икономическо пространство (EИП), Комисията представя извлечение от отговора на Melco на изложението на възраженията, от което следва, че Melco оспорва участието си в разпределянето на тези проекти.

51 В отговора си на изложението на възраженията обаче Melco се ограничава да възприеме същата позиция като тази на жалбоподателите — нещо, което последните признават в становището си от 18 ноември 2009 г. Следователно извлечението от отговора на Melco на изложението на възраженията не представлява оневиняващо доказателство, чието съобщаване би могло да окаже влияние върху развитието на производството и върху съдържанието на обжалваното решение.

52 Шесто, от изявлението на г‑н S. от 15 септември 2006 г. следва, че последният счита, от една страна, че картелът се е разпаднал, след като Siemens преустановява участието си в него през 1999 г., и от друга страна, че прилаганият от 2002 г. картел е напълно различен от съществуващия до 1999 г.

53 В отговора си на изложението на възраженията обаче жалбоподателите изтъкват същите доводи, за да оспорят съществуването на едно-единствено и продължавано нарушение. При тези обстоятелства и предвид изложеното в точка 48 по-горе относно квалификацията на свидетелските показания на служители на дадено дружество следва да се приеме, че изявленията на г‑н S. също не представляват оневиняващо доказателство, чието съобщаване може да окаже влияние върху развитието на производството и съдържанието на обжалваното решение.

54 С оглед на гореизложеното втората част от първото правно основание трябва да се отхвърли.

2. По второто правно основание, изведено от това, че Комисията не е доказала съществуването на общото споразумение или на произтичащото от него нарушение

55 В рамките на първата част от второто правно основание жалбоподателите поддържат, че Комисията не е доказала надлежно съществуването на общото споразумение, и изтъкват, че тя не е положила усилия да разсее съмненията, които съществуват в рамките на едно независимо разследване. Те считат, че в случая Комисията е трябвало да възприеме предложеното от тях алтернативно обяснение на фактите. В рамките на втората част от второто правно основание жалбоподателите изтъкват, че Комисията не е доказала, че общото споразумение представлява ограничително споразумение или съгласувана практика.

56 Комисията оспорва основателността на доводите на жалбоподателите.

а) По първата част, изведена от това, че Комисията не е доказала съществуването на общото споразумение

57 Според съдебната практика Комисията трябва да докаже установените от нея нарушения и да посочи надлежни доказателствата за съществуването на елементите от състава на нарушението (вж. Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Dresdner Bank и др./Комисия, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP и T‑61/02 OP, Recueil, стр. II‑3567, точка 59 и цитираната съдебна практика).

58 В това отношение, ако Съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение. Следователно Съдът не би могъл да направи извод, че Комисията е установила надлежно съществуването на разглежданото нарушение, ако все още има съмнение по този въпрос, особено в производство по обжалване на решение за налагане на глоба (Решение по дело Dresdner Bank и др./Комисия, точка 57 по-горе, точка 60).

59 Всъщност в последния случай е необходимо да се вземе предвид презумпцията за невиновност, произтичаща по-специално от член 6, параграф 2 от Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи, приета в Рим на 4 ноември 1950 г., която е част от основните права, представляващи основни принципи на общностното право. Предвид естеството на разглежданите нарушения, както и естеството и тежестта на свързаните с тях санкции, презумпцията за невиновност се прилага именно в приложимите към предприятията производства относно нарушения на правилата за конкуренция, вследствие на които могат да бъдат наложени глоби или периодични имуществени санкции (вж. в този смисъл Решение по дело Dresdner Bank и др./Комисия, точка 57 по-горе, точка 61 и цитираната съдебна практика).

60 При това положение е необходимо Комисията да представи точни и непротиворечиви доказателства за нарушението. Важно е обаче да се подчертае, че не е задължително всяко от приведените от Комисията доказателства да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е посочените от институцията улики, преценени в тяхната цялост, да отговарят на това изискване (вж. Решение по дело Dresdner Bank и др./Комисия, точка 57 по-горе, точки 62 и 63 и цитираната съдебна практика).

61 Освен това предвид общоизвестния характер на забраната за антиконкурентни споразумения не може да се изисква от Комисията да представи доказателства, които изрично удостоверяват наличието на контакт между съответните оператори. Фрагментарните и откъслечни доказателства, с които може да разполага Комисията, във всички случаи трябва да могат да бъдат допълнени по пътя на дедукцията, така че да е възможна възстановка на релевантните обстоятелства. Следователно съществуването на антиконкурентна практика или споразумение може да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията (вж. Решение по дело Dresdner Bank и др./Комисия, точка 57 по-горе, точки 64 и 65 и цитираната съдебна практика).

62 Все пак, когато Комисията се основава единствено на поведението на разследваните предприятия на пазара, за да стигне до извода за съществуването на нарушение, е достатъчно последните да докажат наличието на обстоятелства, разкриващи в различна светлина установените от Комисията факти и позволяващи по този начин да бъде дадено друго възможно обяснение на фактите, различно от това, което Комисията възприема, за да заключи, че е налице нарушение на общностните правила на конкуренция (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 и T‑78/00, Recueil, стр. II‑2501, точка 186 и цитираната съдебна практика).

63 Противно на поддържаното от жалбоподателите, това правило е неприложимо в случаите, когато нарушението е доказано единствено чрез доказателства, които не са писмени.

64 Всъщност, що се отнася до доказателствата, които могат да бъдат представени, за да се установи нарушение на член 81 ЕО, принципът, който има предимство в общностното право, е този на свободата при събиране на доказателствата (Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Dalmine/Комисия, T‑50/00, Recueil, стр. II‑2395, точка 72). Горепосочената съдебна практика се прилага по аналогия и към член 53 от Споразумението за ЕИП.

65 Следователно, дори сама по себе си липсата на писмени доказателства да се окаже от значение за общата преценка на съвкупността от посочени от Комисията улики, тя не позволява на засегнатото предприятие да постави под съмнение твърденията на Комисията, като представи алтернативно обяснение на фактите. Такъв е случаят само когато представените от Комисията доказателства не позволяват да се докаже недвусмислено и без да е необходимо тълкуване, че е налице нарушение (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 12 септември 2007 г. по дело Coats Holdings и Coats/Комисия, T‑36/05, непубликувано в Сборника, точка 74).

66 По същата причина, дори при липсата на писмени доказателства, Комисията не е длъжна да провежда независими разследвания, за да провери фактите.

67 Освен това нито една разпоредба и нито един основен принцип на общностното право не забраняват на Комисията да се позове по отношение на дадено предприятие на изявленията на другите предприятия, които са упрекнати, че са участвали в картела. В противен случай тежестта на доказване на противоречащото на членове 81 ЕО и 82 ЕО поведение, която пада върху Комисията, би била прекалено голяма и несъвместима със задачата ѝ съгласно Договора за ЕО да следи за правилното прилагане на посочените разпоредби (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 62 по-горе, точка 192). Горепосочената съдебна практика се прилага по аналогия и към член 53 от Споразумението за ЕИП.

68 Все пак изявлението на предприятие, обвинено в участие в картел, чиято точност се оспорва от няколко други обвинени предприятия, не може да се разглежда като достатъчно доказателство за съществуването на извършено от тях нарушение, ако не бъде потвърдено от други доказателства, като се има предвид, че необходимата степен на потвърждение може да бъде по-ниска поради достоверността на разглежданите изявления (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 62 по-горе, точки 219 и 220).

69 Що се отнася до доказателствената стойност на отделните доказателства, единственият уместен критерий за преценката на представените доказателства е тяхната достоверност (Решение по дело Dalmine/Комисия, точка 64 по-горе, точка 72).

70 Според основните правила в областта на доказването достоверността и следователно доказателствената стойност на даден документ зависят от неговия произход, от обстоятелствата по неговото изготвяне, от неговия адресат и от съдържанието му (Решение на Общия съд от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95—T‑32/95, T‑34/95—T‑39/95, T‑42/95—T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95—T‑65/95, T‑68/95—T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 и T‑104/95, Recueil, стр. II‑491, точки 1053 и 1838).

71 Що се отнася до изявленията, с особено висока доказателствена стойност се ползват тези от тях, които, първо, са достоверни, второ, са направени от името на дадено предприятие, трето, произхождат от лице, което има професионално задължение да действа в интерес на това предприятие, четвърто, не са в интерес на техния автор, пето, произхождат от лице, което е пряк свидетел на обстоятелствата, за които свидетелства, и шесто, предоставени са писмено, доброволно и след задълбочено обмисляне (вж. в този смисъл Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 62 по-горе, точки 205—210).

72 Освен това, макар по принцип на доброволните изявления на основните участници в един незаконен картел да се гледа с известно недоверие, предвид посочената от жалбоподателите възможност тези участници да са склонни да минимизират значението на своето участие в нарушението и да преувеличават това на други участници, фактът, че дадено лице е поискало спрямо него да се приложи Известието относно сътрудничеството, така че да бъде освободено от глоба или тя да бъде намалена, не означава непременно, че то е било склонно да представи изопачени доказателства относно участието на други членове на картела. Всъщност всеки опит да се подведе Комисията може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество от страна на молителя и по такъв начин да застраши възможността му да извлече ползи от Известието относно сътрудничеството (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 16 ноември 2006 г. по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, T‑120/04, Recueil, стр. II‑4441, точка 70).

73 В това отношение следва да се отбележи също, че потенциалните последици от предоставянето на изопачени доказателства са още по-сериозни, като се има предвид,че както следва от точка 68 по-горе, оспорваното изявление на дадено предприятие трябва да бъде подкрепено с други доказателства. Всъщност това обстоятелство увеличава вероятността неточните изявления да бъдат разпознати както от Комисията, така и от останалите засегнати предприятия.

74 Що се отнася до прилагането на тези правила в настоящия случай, най-напред следва да се припомни, че съгласно направените в обжалваното решение констатации общото споразумение не е писмено и включва, първо, задължението на японските предприятия да не навлизат на пазара на проектите за КАГИ в ЕИП, второ, задължението на европейските предприятия да не навлизат на японския пазар на проекти за КАГИ, и трето, задължението на европейските предприятия да уведомяват японските предприятия за проектите за КАГИ в европейските държави, различни от държавите по произход на производителя, и да осчетоводяват същите тези проекти от общата „европейска“ квота, предвидена в Споразумението GQ. Според Комисията целта на механизма за уведомяване и осчетоводяване е да бъдат компенсирани японските предприятия, възприемани от европейските предприятия като потенциални конкуренти на пазара на ЕИП.

75 Във връзка с това най-напред следва да се отхвърли твърдението на жалбоподателите, че в понятието за общо споразумение не се влага едно и също съдържание в цялото обжалвано решение. Всъщност, макар че могат да се констатират малки разлики между съдържащите се в обжалваното решение различни формулировки, те не засягат основните характеристики на посоченото понятие, така както са изложени в предходната точка.

76 Сред изброените в точка 74 по-горе отделните съставни части на общото споразумение, претендираното задължение на японските предприятия да не навлизат на пазара на ЕИП представлява основното твърдение за нарушение, в което Комисията упреква жалбоподателите. Следователно именно наличието на това задължение трябва да бъде надлежно доказано. Ако останалите съставни части на общото споразумение обаче бъдат доказани, те могат да се окажат относими като косвени доказателства, които позволяват да се заключи, че съществува корелативно задължение на японските предприятия.

77 Жалбоподателите оспорват съществуването на общото споразумение, като изтъкват, че отсъствието им от европейския пазар на проекти за КАГИ може да се обясни с обстоятелството, че японските предприятия не са били считани за реални конкуренти на европейския пазар по различни причини, по-специално от търговско и техническо естество. Те оспорват доказателствената стойност на отделните доказателства, изложени от Комисията в обжалваното решение, и сочат други доказателства, които според тях подсказват, че общото споразумение не е съществувало. Освен това те представят доклад, изготвен от консултанти (наричан по-нататък „външен доклад“), който подкрепя алтернативното им обяснение на фактите.

78 Комисията поддържа, че съществуването на общото споразумение, и по-специално на задължението на японските предприятия да не навлизат на пазара в ЕИП, е надлежно доказано чрез съвкупност от доказателства, включваща писмени доказателства, изявления на предприятия, свидетелски показания и доказателства относно действителното функциониране на картела.

79 Следователно трябва да се прецени достоверността и съдържанието на отделните доказателства, за да се провери дали посочените от Комисията доказателства в тяхната цялост обосновават твърдо убеждение за наличието на общото споразумение, което убеждение не може да бъде разколебано от изтъкнатите от жалбоподателите доказателства.

По споразумението GQ и Споразумението EQ

– Доводи на страните

80 От една страна, жалбоподателите изтъкват, че Споразумението GQ и Споразумението EQ по никакъв начин не загатват за общото споразумение, макар че в тях са уредени подробно правилата на картела. В това отношение приложение 2 към Споразумението GQ отразявало не съществуването на посоченото общо споразумение, а изключването на страните от Западна Европа от приложното поле на споразумението.

81 От друга страна, жалбоподателите оспорват наличието на тясна връзка между Споразумението GQ и Споразумението EQ. Според тях независимо от подробния характер на Споразумението GQ, в него никъде не се споменавало Споразумението EQ. Освен това японските производители не били страни по Споразумението EQ и не били запознати със съдържанието му.

82 Следователно жалбоподателите считат, че Споразумението GQ и Споразумението EQ не са писмени доказателства за съществуването на общото споразумение. Доколкото в тези споразумения не се споменава общото споразумение, въпреки твърдението, че последното е от съществено значение за световни картел, самото им съдържание доказвало, че общото споразумение не съществува.

83 Комисията оспорва основателността на доводите на жалбоподателите.

– Съображения на Общия съд

84 Страните не оспорват, че Споразумението GQ урежда организацията на картела относно проектите за КАГИ на световно равнище. Както изтъкват жалбоподателите обаче, от една страна, в това споразумение не се споменава общото споразумение, и от друга страна, по смисъла на приложение 2 към него това споразумение изключва от приложното си поле Япония, дванадесетте държави — членки на Европейската общност по онова време, и пет други страни от Западна Европа.

85 При тези обстоятелства не следва да се счита, че Споразумението GQ представлява писмено доказателство за съществуването на общото споразумение. Всъщност тълкуването на Комисията, че изключването на европейските страни и на Япония се дължи на наличието на общото споразумение, а priori не е по-правдоподобно от предложеното от жалбоподателите обратно тълкуване.

86 От своя страна Споразумението EQ е споразумение по изпълнението на Споразумението GQ и се отнася по-конкретно до разпределянето на предвидената в последното споразумение обща „европейска“ квота. В това отношение между двете споразумения съществува известна връзка. Споразумението EQ обаче е сключено само от европейските предприятия. Следователно жалбоподателите не са страни по него. Освен това в посоченото споразумение не се споменава изрично общото споразумение.

87 В това отношение следва да се посочи, че съгласно част „E (E-Members)“, точка 4 от приложение 2 към Споразумението EQ европейските производители „взимат решение за уведомяването на [групата на японските производители] за европейските проекти“. От контекста на приложение 2 следва, че информацията трябва да бъде съобщена преди възлагането на съответните проекти за КАГИ.

88 Това обстоятелство позволява да се отхвърлят в известна степен доводите на жалбоподателите, тъй като то подсказва, че според европейските производители японските производители са могли да се заинтересуват най-малко от процеса по възлагане на някои проекти за КАГИ в ЕИП, както и че следователно са потенциални конкуренти за тези проекти.

89 Все пак нищо в Споразумението ЕQ или в останалите посочени от Комисията доказателства не доказва, че този механизъм е бил прилаган от европейските производители или че японските производители са знаели за съществуването му.

90 Следователно Споразумението EQ е само улика за това, че японските производители са били считани за реални конкуренти за доставката на някои проекти за КАГИ в ЕИП, както твърди Комисията.

91 Впрочем следва да се отбележи, че задължението на група производители да не навлизат на пазар, запазен за друга група, като това, в което Комисията упреква японските производители, се основана на проста идея, която е лесно изпълнима. Освен това по принцип изпълнението му не изисква взаимодействие между съответните предприятия. Следователно напълно възможно е такова задължение да съществува като неписана уговорка, което, от друга страна, намалява риска от разкриването му. В това отношение в съображения 170—176 от обжалваното решение Комисията посочва, че в настоящия случай участниците в картела са взели редица предпазни мерки от организационен и технически характер, за да избегнат неговото разкриване.

92 Макар да е вярно, че механизъм за уведомяване и осчетоводяване, който се прилага след разпределянето на съответните проекти за КАГИ, така както е посочено от Комисията, изисква определени мерки по прилагането му, тези мерки все пак не са особено сложни, тъй като се състоят главно в съобщаването на някои данни от европейската на японската група, което впрочем е паралелно на съобщаването на информация по силата на Споразумението GQ, що се отнася до проектите за КАГИ извън ЕИП. Следователно не изглежда, че за такива мерки непременно са били необходими писмени правила.

По изявленията на ABB

– Доводи на страните

93 Най-напред жалбоподателите посочват, че доказателствата, които АВВ представя във връзка с искането си за освобождаване от глоба, и по-специално изявленията му след получаването на условно освобождаване от Комисията, трябва да се преценяват в светлината на натиска, на който е било подложено ABB, доколкото последното е искало да продължи да се ползва от предоставеното му освобождаване и същевременно да минимизира тежестта на собствените си действия и да преувеличи тежестта на действията на останалите замесени предприятия. В настоящия случай този натиск личал от пристрастните изявления на ABB, направени по време на изслушването пред Комисията и в рамките на паралелното производство, провеждано от чешкия орган по конкуренция.

94 Жалбоподателите добавят, че изявленията на ABB не са направени към момента на настъпване на фактите, не съдържат достатъчно уточнения относно общото споразумение и се променят с течение на времето, което намалява доказателствената им стойност.

95 В първоначалното си искане за освобождаване от глоба от 3 март 2004 г. ABB не се позовавало на общото споразумение, което било посочено едва в становището му от 11 март 2004 г.

96 Във връзка със становището на ABB от 11 март 2004 г. жалбоподателите отбелязват, първо, че когато АВВ се позовава на участието на японски предприятия в общото споразумение, то изглежда има предвид JAEPS и TM T & D Corp. — съвместно дружество на Toshiba и на Melco, което осъществява дейността на последните в областта на КАГИ от октомври 2002 г. до април 2005 г. В обжалваното решение обаче Комисията тълкувала изявленията на ABB не само в смисъл, че се отнасят до целия период на нарушението от 1988 г., когато не са съществували нито TM T & D, нито JAEPS, но и в смисъл, че освен тези две дружества те засягат и Hitachi и Hitachi Europe.

97 Второ, жалбоподателите поддържат, че в становището си от 11 март 2004 г. ABB се ограничава до това да направи неясни изявления относно продължителността на картела, като набляга на периода от 1999 г. до 2002 г.

98 Трето, жалбоподателите изтъкват, че неясният и противоречив характер на становището на ABB от 11 март 2004 г. дава основание да се смята, че по-скоро става дума за предположение на персонала на последното относно условията на пазара, отколкото за доказателство за наличието на изрично споразумение, което поставя под съмнение общата воля.

99 Четвърто, жалбоподателите считат, че в становището си от 11 март 2004 г. ABB първоначално е потвърдило, че съответните предприятия са счели, че по причини от правно, техническо и търговско естество навлизането на европейския пазар е трудно, дори невъзможно. Те поддържат, че при тези обстоятелства всяко изрично споразумение, което включва задължение за ненавлизане на въпросния пазар, би било лишено от предмет.

100 На последно място, жалбоподателите изтъкват, че в становището си от 4 октомври 2005 г., представено след подаването на техните становища и на тези на други японски производители, в които се изтъкват горепосочените пречки, ABB е променило по-ранните си изявления относно общото споразумение, като е посочило по-конкретно че бариерите за навлизане на европейския пазар могат да бъдат преодолени и че следователно навлизането на японските производители е икономически възможно. Според жалбоподателите обаче едно такова закъсняло изявление, което радикално променя по-ранните изявления, има съмнителна доказателствена стойност.

101 Комисията оспорва основателността на доводите на жалбоподателите.

– Съображения на Общия съд

102 Що се отнася до достоверността на изявленията на АВВ, направени във връзка с искането му за освобождаване от глоба, в точки 72 и 73 по-горе бе посочено, че само фактът, че дадено лице е поискало спрямо него да се приложи Известието относно сътрудничеството, така че да бъде освободено от глоба, не означава непременно, че то е било склонно да представи неверни доказателства относно участието на други членове на картела.

103 Специфичните обстоятелства, за които се твърди, че удостоверяват натиска върху АВВ, не могат да повлияят на тази констатация. Всъщност по време на изслушването пред Комисията ABB се ограничава до това да изложи фактическата обстановка около картела и да посочи, че фактическите обстоятелства, изтъкнати от него пред Комисията, обосновават възможността да му бъде предоставено освобождаване от глоба. Във връзка с провежданото от чешкия орган по конкуренция производство освен тези два компонента действията на АВВ включват и компонент, в който се прави правна преценка на фактите и се дава становище относно изложението на възраженията. В тези два случая обаче не изглежда, че АВВ отива отвъд това, което може да се очаква от едно предприятие, което е поискало освобождаване от глоба и което иска да се увери, че посредством пълното сътрудничество, което оказва на съответните органи, ще запази предоставеното му условно освобождаване. Следователно не трябва да се счита, че достоверността на изявленията на ABB се поставя под съмнение от факта, че последното е поискало да се ползва от освобождаване от глоба.

104 Доводът на жалбоподателите, че изявленията на АВВ не са направени към момента на настъпване на фактите, също не може да бъде уважен. Всъщност, от една страна, изявленията, направени пред Комисията от предприятие, което иска освобождаване от глоба, по правило не могат да съвпадат по време с твърдяното неправомерно поведение в неговата съвкупност, без това обстоятелство да ги лиши от тяхната доказателствена стойност. От друга страна, в случая твърдението на АВВ, че общото споразумение съществува, е от 11 март 2004 г., тоест преди преустановяването на посоченото в обжалваното решение нарушение.

105 Що се отнася до съдържанието на отделните изявления на АВВ, първо, не следва да се придава специално значение на факта, че общото споразумение не се споменава в първоначалното искане, а и именно в искането за освобождаване от глоба от 3 март 2004 г. Всъщност при първия контакт с Комисията във връзка с искане за освобождаване от глоба е нормално съответното предприятие да не описва подробно всички аспекти от нарушението, което възнамерява да разкрие.

106 Освен това, макар в първоначалното искане ABB да не споменава изрично общото споразумение, то все пак посочва, че JAEPS и TM T & D са сред участниците в картела и че той обхваща всички държави — членки на Европейския съюз. Това твърдение обаче означава, че според АВВ тези две дружества са участвали в общото споразумение.

107 Второ, в становището си от 11 март 2004 г., тоест преди предоставеното му условно освобождаване от глоба, АВВ изрично посочва, че съществува общо споразумение, по силата на което двете японски дружества не следва да подават оферти за европейските проекти, а европейските дружества — за японските проекти.

108 В този контекст е нормално АВВ да посочва двете японски дружества, а именно JAEPS и TM T & D, тъй като към момента на изявлението му дейността в областта на КАГИ на дружествата Hitachi, Fuji, Toshiba и Melco е била осъществявана от тези две съвместни дружества. Това не означава, че Комисията не може да тълкува това изявление в смисъл, че самите тези предприятия са участвали в общото споразумение. Всъщност още в първоначалното искане АВВ уточнява, че доколкото му е известно, картелът съществува от повече от десет години, което означава, че създаването му предшества значително учредяването на JAEPS и на TM T & D.

109 Също така съвместното тълкуване на становището на ABB от 11 март 2004 г. и на първоначалното му искане позволява да се отхвърли доводът на жалбоподателите, че АВВ не е уточнило продължителността на картела. Всъщност в първоначалното си искане АВВ посочва, че картелът функционира поне от 1994 г., а становището му от 11 март 2004 г. не опровергава тази констатация.

110 Освен това ABB заявява, че общото споразумение се основава на обстоятелството, че японските производители не са добре приети от европейските клиенти и се сблъскват с някои пречки на европейския пазар. Без съмнение обаче от становището му от 11 март 2004 г. следва, че според АВВ въпросните японски предприятия не са се ограничили само до това да констатират наличието на тези пречки, а са поели задължение спрямо своите европейски партньори да не навлизат на пазара в ЕИП. По този начин, вместо да лишават общото споразумение от предмет, бариерите за влизане на посочения пазар представляват фактор, който е довел до сключването на посоченото споразумение. Трябва да се отбележи също, че тази констатация не е парадоксална, тъй като при разпределяне на пазари, като твърдяното от Комисията в настоящия случай, за един производител е естествено да остави на своите конкуренти пазарите, на които има слаби позиции.

111 Трето, следва да се отхвърли твърдението на жалбоподателите, че становището на АВВ от 4 октомври 2005 г. противоречи на по-ранните му изявления. Всъщност в посоченото становище АВВ потвърждава съществуването на общото споразумение. Макар в това становище АВВ да набляга на непреодолимия характер на пречките, пред които са изправени японските производители в опитите си да навлязат на пазара на ЕИП, тази констатация въобще не противоречи на изявленията от 11 март 2004 г., в които не се твърди, че навлизането на този пазар е невъзможно, а само че е трудно.

112 Ето защо, противно на твърдяното от жалбоподателите, становището на АВВ от 4 октомври 2005 г. представлява уточнение, което е съгласувано с по-ранните му изявления.

113 С оглед на всичко изложено по-горе следва да се заключи, че изявленията на АВВ са елемент, чрез който може да докаже общото споразумение, тъй като в тях се изтъква съществуването на това споразумение, описва се основното му съдържание и се предоставят данни за продължителността му и за участниците в него.

114 Освен това изявленията на ABB са съгласувани, направени са името на определено предприятие и от съдържанието им следва, че се основават на вътрешни проучвания и на обсъждания със служители на предприятието. Следователно трябва да им се признае определена доказателствена стойност. Все пак по силата на посочената в точка 68 по-горе съдебна практика съдържанието на тези изявления във всички случаи трябва да бъде потвърдено с други доказателства.

По свидетелските показания на служители и на бивш служител на ABB

– Доводи на страните

115 Най-напред жалбоподателите отново припомнят довода си, че доказателствената стойност на представените от АВВ доказателства е намалена, поради факта че последното е поискало да се ползва от освобождаване от глоба.

116 В това отношение жалбоподателите уточняват, че свидетелските показания на служители и на бивш служител на АВВ са били представени по време на разговорите, проведени през септември 2005 г., тоест 18 месеца след първоначалното искане за освобождаване от глоба, по искане на Комисията и в присъствието нейни служители, както и на юридическия съветник на АВВ, който дори взема активно участие по време на срещата с г‑н M.

117 Освен това според жалбоподателите някои от изразените по време на тези разговори становища показват, че предварително били проведени подготвителни срещи или поне че е била изготвена писмена защита. По-конкретно изявленията на г‑н M. изглежда били провокирани от предварителен разговор с външния съветник на АВВ, проведен в деня на изслушването. Въпреки това съществували несъответствия между отделните свидетелски показания.

118 Наред с това свидетелите били предупредени за значението на тези разговори за съдбата на искането за освобождаване от глоба на ABB. Следователно според жалбоподателите свидетелите били лично заинтересовани да предоставят на Комисията доказателства, които потвърждават съществуването на общото споразумение. По-конкретно единствената причина, поради която г‑н M. участвал в производството, била запазването на предоставената му от АВВ пенсия.

119 За разлика от това според жалбоподателите не е имало опасност свидетелските показания да навредят на АВВ, тъй като те са щели да бъдат оценени положително при извършването на преценката на искането им за освобождаване от глоба.

120 Освен това изявленията на свидетелите нито били съставени писмено, нито били проверени от тях, за да се установи точността им. Следователно те не били направени вследствие на задълбочено разсъждение. Свидетелите давали показания в качеството си на настоящи или бивши служители, а не в качеството си на официални представители на АВВ.

121 Жалбоподателите добавят, че в много от случаите разпитваните лица не са били преки свидетели на събитията, за които свидетелстват. По-конкретно г‑н M. не бил пряк свидетел на възникването на общото споразумение, нито дори на предполагаемото му сключване на 15 април 1988 г., тъй като посочвал, че споразумението е съществувало още от времето, когато той дори не е бил роден.

122 Освен това свидетелските показания на г‑н M. от септември 2005 г. в много отношения противоречали на по-ранните становища на АВВ, основани на по-ранни изявления на това предприятие, а използваните от него изразни средства били неточни и подсказани от Комисията или от външния съветник на ABB. Също така фактът, че той не си спомня Споразумението GE да е съществувало преди ноември 2006 г., внасял допълнително съмнение в достоверността на неговите свидетелски показания.

123 Самата Комисията била признала слабата доказателствена стойност на свидетелските показания на г‑н M. с това, че била подбрала селективно доказателствата, които щяла да използва.

124 Що се отнася до съдържанието на свидетелските показания, нито един от свидетелите не могъл да потвърди продължителността на общото споразумение, тъй като г‑н M. считал, че механизмът по Споразумението GQ и следователно самото общо споразумение са престанали да се прилагат през 2002 г., докато други свидетели твърдели, че общото споразумение е било в сила през различни периоди от 2002 г. до 2004 г. Освен това нито един свидетел не използвал термина „общо споразумение“, като идеята за наличието на картел не била възникнала спонтанно, а била внушена от Комисията.

125 В това отношение жалбоподателите уточняват, че макар Комисията да излага концепцията за общото споразумение по време на разговора с г‑н Wi., последният предоставя становище само относно периода от юли 2002 г. до януари 2004 г. Становището на г‑н P. относно общото споразумение било толкова неясно, че принудило Комисията да се опита да го убеди да замени неточните изрази и да формулира по-ясно становището си. Г‑н V-А. от своя страна първоначално информирал Комисията, че Европа и Северна Америка са изключени от картела. Както в случая с г‑н P., Комисията включила концепцията за общото споразумение на по-късен етап от разговора. Така трите въпросни свидетелски показания били неточни, несъгласувани и не били резултат от задълбочен размисъл.

126 Що се отнася до свидетелските показания на г‑н M., жалбоподателите изтъкват, че първоначалното му изявление относно взаимната защита на вътрешните пазари се отнася до концепцията за държавите по произход на производителя, а не до общото споразумение, както е дефинирано от Комисията. Освен това изявленията му относно общото споразумение били неясни.

127 Жалбоподателите отбелязват също, че г‑н M. не е потвърдил, че японските производители са в състояние да продават продукти на КАГИ на европейския пазар. Всъщност дори след намесата на външния съветник на АВВ, който се опитал да насочи свидетеля, последният поддържал, че участието на японските производители на европейския пазар било рядкост.

128 Комисията оспорва основателността на доводите на жалбоподателите.

– Съображения на Общия съд

129 Най-напред следва да се припомни, че свидетелските показания на служители и на бившия служител на АВВ не са изявления, които са отделни и самостоятелни от изявлението на последното, тъй като свидетелите дават показания пред Комисията по инициативна на АВВ във връзка със задължението за сътрудничество на последното на основание на Известието относно сътрудничеството, в присъствието на външния съветник на АВВ. Следователно въпросните свидетелски показания не могат да подкрепят изявленията на АВВ по смисъла на цитираната в точка 68 по-горе съдебна практика. Те са по-скоро допълват посочените изявления, като могат да уточнят и конкретизират тяхното съдържание. Поради това те също трябва да бъдат потвърдени с други доказателства.

130 Доколкото жалбоподателите поставят въпроса за достоверността на свидетелските показания на служителите и на бившия служител на предприятие, което е поискало освобождаване от глоба, от точки 72 и 73 по-горе следва, че тези доказателства не следва автоматично да се третират с недоверие. Що се отнася до личните мотиви на свидетелите, разбира се, възможно е служителите на такова предприятие, които са длъжни да действат в интерес на същото, да желаят да предоставят колкото се може повече уличаващи доказателства, предвид това че сътрудничеството им в рамките на производството може да повлияе положително на кариерата им в бъдеще. Дори в този случай обаче въпросните служители ще са запознати и с възможните отрицателни последици от представянето на неточна информация, които са още по-съществени предвид изискването за подкрепяне с други доказателства.

131 Що се отнася до г‑н M., бивш служител на ABB, той по принцип вече не е длъжен да действа в интерес на бившия си работодател във връзка с доброволното сътрудничество в рамките на административно производство. Това обстоятелство обаче предполага също, че в този контекст по принцип той няма интерес от предоставянето на неточна информация. В това отношение следва да се отбележи, че когато дава показанията си, г‑н M. вече е пенсиониран. При тези обстоятелства не изглежда, че липсата на съдействие от негова страна в рамките на административното производство би имала отрицателни последици за него, по-специално що се отнася до възнаграждението, за което се твърди, че му е предоставено от ABB.

132 Фактът, че е изтекло известно време между отправянето на искането за освобождаване от глоба и разговорите със свидетелите, сам по себе си също не поставя под съмнение доказателствената стойност на събраните свидетелски показания. Всъщност обосновано е Комисията да събере допълнителни доказателства в хода на разследването, за да разполага с всички релеванти за преценката за наличието на дадено нарушение доказателства, по-конкретно в светлината на становищата на съответните предприятия.

133 За разлика от това времето, изтекло между даването на свидетелските показания и фактите, до които се отнасят, може да е от значение за преценката на тяхната достоверност, тъй като по правило свидетелите могат да дадат по-подробни и по-достоверни показания относно скорошни събития. В случая обаче времето, което е изтекло между даването на свидетелските показания през септември 2005 г. и преустановяването на участието на различните свидетели в картела, а именно май 2004 г. за г‑н V.‑A., г‑н W. и г‑н P. и юни 2002 г. за г‑н M., не е достатъчно дълго, за да повлияе на тяхната достоверност.

134 Достоверността на свидетелските показания по принцип не се засяга и от присъствието на външния съветник на ABB по време на разговорите, тъй като свидетелските показания са били дадени във връзка с оказаното от АВВ сътрудничество на основание на Известието относно сътрудничеството и свидетелите са посочили изрично в началото на разговорите, че желаят да бъдат подпомагани от посочения съветник.

135 Външният съветник на ABB се намесва в точно определен момент от разговора с г‑н M., за да му подскаже, че за японските производители може да е изгодно да навлязат на европейския пазар — нещо в което г‑н M. изглежда не бил убеден. Следователно трябва да се счете, че г‑н M. изразява съмнения относно търговския интерес от подобна стъпка, и това обстоятелство да се вземе предвид при оценката на тези свидетелски показания. Жалбоподателите обаче не обясняват до каква степен тази намеса на външния съветник на АВВ засяга достоверността на свидетелските показания на г‑н M. по останалите въпроси.

136 Що се отнася до първоначалната редакция на дадена защита и съдържанието на подготвителните срещи, не е изненадващо, че предприятие, което иска освобождаване от глоба, предварително е установило относимите към искането му фактически обстоятелства и свидетелите, които могат да свидетелстват за тях, и е анализирало заедно с последните докъде се простират сведенията, с които разполагат.

137 Освен това не може да се счита, че въпросните свидетелски показания не могат да произведат вредни последици за АВВ. Всъщност, доколкото разговорите са проведени преди изпращането на изложението на възраженията, нито АВВ, нито неговите служители и неговият бивш служител са могли да бъдат сигурни в обхвата и в точното съдържание на твърденията за нарушение, в които ще бъде упрекнато АВВ.

138 За разлика от това, жалбоподателите правилно поддържат, че въпросните свидетелски показания изглежда не са резултат от задълбочен размисъл и че не са били променени след допълнителен размисъл и проверки. Всъщност свидетелските показания са дадени устно и няма данни, че Комисията предварително е поставила писмени въпроси на свидетелите, нито че изявленията относно общото споразумение и бариерите за навлизане на пазара на ЕИП са проверени и променени допълнително от техните автори.

139 Освен това не изглежда свидетелите да са дали показания в качеството си на официални представители на АВВ. Всъщност, най-напред, тази роля изглежда е поета главно от външните съветници на АВВ, които правят разгледаните в точки 102—114 по-горе изявления. По-нататък, както бе отбелязано в точка 131 по-горе, в момента, в който дава свидетелските си показания, г‑н M. вече не е длъжен a priori да действа в интерес на бившия си работодател и освен това няма улики, че той или друг свидетел се е подготвял системно за разговора, като се е консултирал с други служители на АВВ и с притежавани от тях документи. Накрая, въпросите, поставени от Комисията по време на разговора, не се отнасят до официалната позиция на ABB по засегнатите теми, а по-скоро до професионалните познания на отделните свидетели.

140 Твърдението на жалбоподателите, че разпитваните лица не са преки свидетели на разглежданите събития, също трябва да бъде отхвърлено. Всъщност от свидетелските показания следва, че четиримата свидетели са участвали лично в картела. По-конкретно г‑н M. е бил един от представителите на АВВ в рамките на картела от 1988 г. до 2002 г., тоест почти през целия период на функционирането му, докато самото АВВ е било един от основните участници. Следователно г‑н M. е бил пряк и привилегирован свидетел на обстоятелствата, за които свидетелства.

141 В това отношение следва да се признае, че в свидетелските си показания г‑н M. потвърждава, че не е присъствал на сключването на общото споразумение, което според него е предхождало подписването на Споразумението GQ и на Споразумението EQ. Освен това, запитан за това дали въпросът за общото споразумение е бил поставян на някоя от срещите, на които той е присъствал, г‑н M. Отговаря, че това не е било необходимо, тъй като общото споразумение се е подразбирало. Тези обстоятелства обаче не поставят под съмнение доказателствената стойност на свидетелските показания на г‑н M. Всъщност, от една страна, напълно възможно е даден свидетел да представи доказателство за трайно явление, макар да не е присъствал на възникването му. От друга страна, макар г‑н M. да заявява, че общото споразумение не е било изрично обсъждано по време на срещите, в които е участвал, от свидетелските му показания следва, че според него участниците в картела са били запознати със съдържанието на посоченото споразумение и то е било прието и прилагано, без да е необходимо изрично обсъждане. Освен това, доколкото задължението на японските предприятия, на което се позовава Комисията, се е изразявало само в бездействие, а не в действие, такава хипотеза е възможна.

142 Жалбоподателите не посочват в какво се изразяват несъответствията между различните свидетелски показания. Освен това съпоставката на свидетелските показания, както между тях самите, така и с останалите представени от АВВ доказателства, не показва несъответствия, които могат да засегнат достоверността на изявленията относно съществуването на общото споразумение. Единственият въпрос с известно значение, по който е налице разминаване, е свързан с наличието на търговски интерес от навлизането на европейския пазар на японските производители. Както обаче следва от точки 156—158 по-долу, този въпрос е без значение за съществуването на общото споразумение.

143 Що се отнася до твърдението, че свидетелските показания на г‑н M. са непълни, следва да се отбележи, че не е изненадващо, че по време на разговора даден свидетел не може да си спомни за всички писмени доказателства за картела. Освен това, макар по време на разговора г‑н M. да не се позовава изрично на Споразумението GE, той все пак се позовава на възлагането на проекти за КАГИ в ЕИП, извършено по силата на споразумения, предхождащи Споразумението GQ, от което Споразумението GE е част.

144 Също така фактът, че Комисията не е използвала всички посочени в дадено свидетелско показание доказателства, не означава, че то има по-малка доказателствена стойност. Всъщност нормално е определени доказателства да са ирелевантни или определени обстоятелства да се подкрепят по убедително от други доказателства.

145 Що се отнася до съдържанието на свидетелските показания, противно на поддържаното от жалбоподателите, изявленията относно продължителността на картела са съгласувани както помежду си, така и с твърденията на Комисията.

146 Всъщност г‑н M. ясно посочва, че правилото за взаимно зачитане на вътрешните пазари от групите на европейските и на японските производители съществува отдавна, дори преди Споразумението GQ.

147 Изявлението на г‑н M., че предвиденият в Споразумението GQ механизъм престава да се прилага през 2002 г., само по себе си не означава, че общото споразумение също престава да съществува. От една страна, през този период методите на функциониране на картела се променят в известна степен, по-конкретно поради това че Siemens и Hitachi възобновяват участието си в посочения картел, и следователно г‑н M. приема, че Споразумението GQ, така както е подписано през 1988 г. и преразгледано впоследствие, престава да се прилага. Това обстоятелство не засяга възможността прилаганите от юли 2002 г. методи на функциониране също да се основават на общото или на аналогично споразумение. Свидетелите на ABB, различни от г‑н M., потвърждават изрично, че в случая това е така, тъй като от изявленията им следва, че общото споразумение между европейските и японските производители за зачитането на вътрешните пазари е съществувало по времето, когато те са участвали в картела, тоест от юли 2002 г. до 2004 г.

148 От друга страна, г‑н M. е принуден да се пенсионира преждевременно през юни 2002 г., след като новият му ръководител разкрива тайните действия. Това обстоятелство обяснява защо г‑н M. не е бил запознат подробно с методите на функциониране на картела, прилагани от юли 2002 г.

149 Освен това не може да се поддържа, че свидетелите се позовават на общото споразумение по неясен и неспонтанен начин. Всъщност всеки от свидетелите посочва по свой начин, че по отношение на европейския и японския пазар съществува особено положение, което съответства на посоченото от Комисията общо споразумение.

150 Противно на поддържаното от жалбоподателите, г‑н Wi. посочва, че отсъствието на японските предприятия от европейския пазар е резултат от система за защита на японските и европейските пазари, обоснована от факта, че всяка от двете групи производители не желае другата група да навлиза на нейния вътрешен пазар. Макар след разговора представителят на Комисията отново да засяга темата, като въвежда понятието за общо споразумение, той все пак се ограничава до изясняването на спонтанно засегнатия от г‑н Wi въпрос.

151 Г‑н P. се позовава спонтанно на общо споразумение с японските предприятия, по силата на което последните няма да участват на европейския пазар, а европейските производители няма да участват на японския пазар. И в този случай представителят на Комисията впоследствие разглежда въпроса, като обаче се ограничава до това да провери дали правилно е разбрал по-ранните спонтанни изявления.

152 В случая на г‑н V.-A. Комисията не засяга въпроса за общото споразумение, а само пита свидетелят дали знае за каквото и да било споразумение между европейските и японските производители. В отговор на този въпрос г‑н V.‑A. посочва, че съществува споразумение между японските и европейските производители, по силата на което европейските предприятия няма да „атакуват“ японските предприятия на японския пазар и обратното. Освен това г‑н V.‑A. заявява, че е участвал в изрично обсъждане между европейските предприятия и представителя на японско предприятие относно спазването на това споразумение, което е предизвикано от опитите на японски предприятия да навлязат на европейския пазар.

153 Впрочем, що се отнася до твърдяното изключване на някои територии от приложното поле на световния картел, г‑н V.‑A., от една страна, заявява, че Северна Америка е била изключена по конкретна причина, а именно опасността от налагане на санкции в случай на разкриване на картела. От друга страна, той посочва, че изключването на страните от Западна Европа означава, че съответните проекти за КАГИ не са били обсъждани от европейските производители на срещите, в които той е участвал, тоест срещите на световния картел, регламентиран преди това от Споразумението GQ и Споразумението EQ, а по друг повод. Тези изявления обаче съответстват напълно както на посочените споразумения, така и на твърденията на Комисията.

154 Накрая, що се отнася до свидетелските показания на г‑н M., последният заявява, че между японските и европейските производители е съществувало споразумение относно взаимната защита на вътрешните пазари преди Споразумението GQ, че това споразумение е било едно от необходимите условия за сключването на споразумения относно други региони и че спазването на предвидените в него правила налагало японските производители да не навлизат на вътрешния пазар на европейските производители, дори когато могат да го направят от техническа гледна точка. Във връзка с това г‑н M. обяснява и механизма за уведомяване и осчетоводяване, както и факта, че проектите за КАГИ в държавите по произход на производителя не са били обсъждани от двете групи производители и не са били включвани в предвидените от Споразумението GQ квоти.

155 Така изявленията на г‑н M. потвърждават наличието на общото споразумение, на което се позовава Комисията, и не могат да бъдат квалифицирани като неясни, тъй като уточняват продължителността на посоченото споразумение, неговото съдържание и участниците в него. Липсата на уточнения относно прилагането на това споразумение никак не е изненадваща, тъй като главното споразумение между страните се състои в непредприемането на действия на определени пазари. Впрочем г‑н M. описва тази част от общото споразумение, която изисква мерки по прилагане, а именно механизма за уведомяване и осчетоводяване.

156 Както обаче бе отбелязано в точка 135 по-горе, г‑н M. не е убеден в търговския интерес на японските предприятия да навлязат на европейския пазар. Позицията му се споделя от г‑н P., според когото японските производители най-вероятно са считали, че операцията не е търговски оправдана. Според други свидетели, като г‑н Wi. и г‑н V.‑A., е налице търговски интерес от такава стъпка.

157 Позицията на г‑н M. и г‑н P. обаче не променя факта, че четиримата свидетели са заявили, че японските предприятия са поели задължение да не навлизат на пазара в ЕИП, въпреки че са могли да го направят от техническа гледна точка, независимо от липсата на евентуална непосредствена търговска обосновка на такова задължение.

158 В това отношение следва да се отбележи също, че противно на твърдяното от жалбоподателите, евентуалната липса на търговски интерес от страна на японските производители в определен момент да навлязат на пазара на ЕИП не лишава общото споразумение от предмет. Всъщност, от една страна, такова споразумение може да премахне остатъчния риск в случай на бъдещо навлизане на съответния пазар при промяна на конкурентното положение и по този начин да гарантира сигурността на двете групи производители в дългосрочен план, като стабилизира съответното им привилегировано положение. От друга страна, то може представлява и основа за взаимното доверие между двете групи. Според изявленията на г‑н M. обаче това доверие е необходимо за прилагането на картела в световен мащаб.

159 В заключение,