ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

P. MENGOZZI

представено на 3 май 2016 година ( 1 )

Дело C‑560/14

M

срещу

Minister for Justice and Equality Ireland and the Attorney General

(Преюдициално запитване, отправено от Supreme Court (Ирландия)

„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Директива 2004/83/ЕО — Минимални стандарти относно условията за предоставяне на статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Субсидиарна закрила — Законосъобразност на националното производство, по реда на което се разглежда молба за субсидиарна закрила след отхвърляне на молба за предоставяне на статут на бежанец — Право на изслушване — Обхват — Необходимост от устно изслушване — Право на призоваване и разпит на свидетели“

1. С настоящия спор на Съда се предоставя възможност допълнително да разясни обхвата на правото на изслушване в правото на Съюза ( 2 ), по-специално във връзка с производство за предоставяне на субсидиарна закрила съгласно Директива 2004/83/ЕС ( 3 ).

2. Отправеното до Съда преюдициално запитване от ирландския Supreme Court e във връзка с производство по обжалване на решението, постановено от High Court вследствие на решението на Съда по дело М.М. (C‑277/11, EU:C:2012:744). Преюдициалният въпрос на Supreme Court се вписва в контекста на действащата към момента на настъпване на фактите по делото ирландска система за предоставяне на международна закрила, която вече е дала повод за редица преюдициални запитвания до Съда ( 4 ). Специфичната особеност на ирландската правна уредба, която вече двукратно е реформирана ( 5 ), е изборът да се създаде „двуразделна“ система, която се характеризира с наличието на две отделни специални производства за разглеждане, от една страна, на молбите за убежище, и от друга страна — на молбите за предоставяне на субсидиарна закрила.

3. В решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) Съдът подчертава, че в такава система правото на изслушване ( 6 ) — с оглед на факта, че по своя характер това е основно право — е гарантирано в пълна степен във всяко едно от двете производства. Въпреки това от материалите по настоящото дело е видно, че решение M.M. е предмет на различни тълкувания от страните във връзка с точния обхват, който Съдът признава на това право. По-специално страните спорят дали от въпросното решение следва, че с цел в рамките на такава система да се гарантира в пълна степен правото на изслушване в производството за предоставяне на субсидиарна закрила е необходимо пред административния орган, който ще се произнесе по неговата молба, да се осигури устно изслушване на молителя, при което може да бъдат призовани свидетели, независимо че такова устно изслушване вече е проведено при предходното производство по неговата молба за убежище. Това е по същество въпросът, на който Съдът трябва да отговори по настоящото дело.

I – Правна уредба

А – Право на Съюза

4. Съгласно член 1 целта на Директива 2004/83 е установяването на минимални стандарти, от една страна, относно условията, на които трябва да отговарят гражданите на трети страни или лицата без гражданство, за да може да им бъде предоставен статут на бежанец, и от друга страна, относно съдържанието на предоставената закрила.

5. Съгласно член 2, буква д) от Директива 2004/83 дадено лице може да търси субсидиарна закрила, когато има сериозни и потвърдени основания да се смята, че ако бъде изпратено обратно в страната си на произход, то би било изложено на реална опасност от тежки посегателства съгласно определението по член 15. Съгласно този член за тежки посегателства се считат смъртното наказание или екзекуцията (буква a) или изтезанието или нечовешкото или унизителното отношение или наказание (буква б) или пък тежки и лични заплахи срещу живота или личността на цивилно лице поради безогледно насилие в случай на въоръжен вътрешен или международен конфликт (буква в).

6. В член 4 от Директива 2004/83, включен в глава II, озаглавена „Оценяване на молбите за международна закрила“, са предвидени насоки за начина, по който трябва да се разглеждат фактите и обстоятелствата, посочени в тези молби. По-специално в параграф 1, второ изречение от него се предвижда, че държавата членка следва да оцени, в сътрудничество с молителя, елементите, свързани с молбата за международна закрила. Освен това от параграф 3 от този член е видно, че разглеждането на молбата за международна закрила следва да бъде извършено на лично основание, като се вземат под внимание редица посочени в този член обстоятелства, сред които по-специално съгласно буква в) от същия параграф личният статут и личното положение на молителя, за да може да се определи дали актовете, на които молителят е бил или рискува да бъде изложен, биха могли да бъдат считани за преследване или за тежко посегателство, като се има предвид личното положение на молителя.

7. Директива 2005/85 ( 7 ) определя минимални норми относно процедурата за разглеждане на молбите за предоставяне на статут на бежанец. В член 3 от Директивата се определя нейното приложно поле и в параграф 1 от него се предвижда, че тя се прилага за всяка молба за убежище. Въпреки това съгласно параграф 3 от същия член „[д]ържавите членки прилагат настоящата директива за целия период на процедурата, когато използват или въвеждат процедура, в рамките на която молбите за убежище се разглеждат в качеството им на молби, основаващи се на Женевската конвенция, и в качествата им на молби от друг вид за международна защита, предоставяна при условията на член 15 от Директива 2004/83/ЕО“. В параграф 4 от същия член се посочва, че „[д]ържавите членки могат освен това да решат да прилагат настоящата директива при процедурите за разглеждане на всички видове международна закрила“.

8. В член 12, параграф 1 от Директива 2005/85, озаглавен „Лично интервю“, се посочва, че „[п]реди да се произнесе решаващият орган, на кандидата за убежище се предоставя възможност за провеждане на лично интервю по негово желание с лице, което има правомощия, по силата на националното право, за провеждането на подобно интервю“. Въпреки това съгласно параграфи 2 и 3 от същия член личното интервю може да не се проведе в редица посочени в тези разпоредби случаи ( 8 ).

Б – Национално право

9. Както вече беше отбелязано, в Ирландия по силата приложимото по отношение на настоящия случай право молбите за убежище и молбите за предоставяне на субсидиарна закрила са били разглеждани по реда на специални, последователно провеждани отделни производства.

10. Производството за предоставяне на субсидиарна закрила е уредено в European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 [Наредба за условията за получаване на закрила в рамките на Европейските общности от 2006 г.], приета от Minister for Justice, Equality and Law Reform [министъра на правосъдието, равноправието и правната реформа] (наричан по-нататък „министърът“) на 9 октомври 2006 г., която има за предмет по-специално транспонирането на Директива 2004/83.

11. Посочената наредба не съдържа нито една разпоредба, която да предвижда, че търсещият субсидиарна закрила трябва да бъде изслушан на лично интервю в рамките на разглеждането на молбата. Междувременно правната уредба за разглеждането на молбите за субсидиарна закрила е подложена на две реформи ( 9 ), които обаче не са от значение, rationae temporis, за настоящото производство.

II – Фактическа обстановка, национално производство и преюдициални въпроси

12. Ходът на производствата по молбите за убежище и за субсидиарна закрила на г‑н М, подадени пред ирландските власти, е изложен подробно в точки 39—46 от решение М.М. (C‑277/11, EU:C:2012:744), към които изрично препращам. Доколкото е необходимо за целите на настоящото производство, ще се огранича да припомня, че г‑н М, който е гражданин на Руанда от етноса тутси, влиза първоначално в Ирландия през 2006 г. с учебна виза и след изтичането на тази виза през 2008 г. подава молба за получаване на статут на бежанец. В рамките на производството по тази молба г‑н М е изслушан на лично интервю пред Office of the Refugee Application Commissioner [комисар по молбите на бежанци]. Г‑н М обжалва отрицателното решение на този орган пред Refugee Appeal Tribunal [съд за разглеждане на жалби на бежанци], който след изцяло писмено производство отхвърля окончателно молбата на г‑н М, като счита за малко вероятни неговите твърдения за опасност от преследване, на което той би бил подложен, ако се върне в Руанда.

13. През декември 2008 г. г‑н M подава молба до министъра за получаване на субсидиарна закрила, която също е отхвърлена. В отрицателното си решение, прието без на г‑н М да бъде предоставена възможност за устно изслушване във връзка с молбата му за субсидиарна закрила, министърът стига до заключението, че последният не е доказал наличието на основания по същество, за да се счита, че в случай на завръщането си в Руанда той би бил изложен на опасност от тежко посегателство по смисъла на член 15 от Директива 2004/83. От преписката е видно, че за да обоснове това решение, министърът се ограничава да се позове предимно на изложените преди това мотиви за отхвърляне на молбата за убежище на г‑н М.

14. Г‑н M обжалва решението на министъра пред High Court, който в рамките на съдебното производство по обжалване отправя преюдициално запитване до Съда. С отправения до Съда въпрос по същество се иска да се установи дали в случай като този на г‑н М, в който лице иска предоставянето на статута на субсидиарна закрила, след като му е бил отказан статутът на бежанец, предвиденото в член 4, параграф 1 от Директива 2004/83 изискване за оказване на съдействие задължава органите на държавата членка, когато възнамеряват да вземат отрицателно решение, да предоставят на молителя резултатите от разглеждането преди приемането на решението, така че да му позволят да изрази становището си по неблагоприятните за него аспекти в предложеното решение.

15. В решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), след като отговаря отрицателно на преюдициалното запитване, отправено от High Court ( 10 ), в точка 75 и следващите Съдът специално подчертава необходимостта от това в рамките на всяко едно от двете производства — т.е. за убежище и за субсидиарна закрила — да се зачитат основните права на молителя и по-специално неговото право на изслушване, в смисъл че той трябва да може да изложи надлежно становището си преди приемането на всяко решение, с което се отказва предоставянето на исканата субсидиарна закрила. По-специално в точка 95, второ тире от решението Съдът посочва, че при двуразделна система като ирландската „обстоятелството, че заинтересованото лице вече е било надлежно изслушано при разглеждането на молбата за предоставяне на статута на бежанец, не означава, че това формално изискване може да бъде пренебрегнато в рамките на производството по молбата за субсидиарна закрила“.

16. След постановяването на решението на Съда, на 23 януари 2013 г. High Court се произнася с решение ( 11 ). В него приема, че обратно на твърденията на г‑н M, в решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) Съдът не е искал да укаже, че в „двуразделна“ система като ирландската правото на Съюза по принцип предоставя на молителя право на лично устно изслушване в рамките на производство по молба за субсидиарна закрила, въпреки че в много случаи е възможно да съществува такова право. Въпреки това High Court отменя решението на министъра, тъй като счита, че в конкретния случай с него не е зачетено правото на г‑н М да бъде изслушан в производството по молбата за субсидиарна закрила. От една страна, High Court установява, че министърът се основава изцяло на отрицателните констатации, направени при разглеждането на молбата за убежище във връзка с достоверността на твърденията на г‑н M за посегателствата, на които би бил изложен, ако се върне в Руанда, и от друга страна, че в решението не е направена самостоятелна и независима преценка на твърденията, изложени от г‑н M в подкрепа на молбата му ( 12 ).

17. Министърът, Ирландия и Attorney General обжалват решението на High Court пред запитващата юрисдикция, като изтъкват, че решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) е тълкувано неправилно. От своя страна г‑н M подава насрещна жалба, в която твърди, че обратно на твърденията на High Court, от горепосоченото решение на Съда следва, че той има право на лично интервю в производството по неговата молба за субсидиарна закрила.

18. Запитващата юрисдикция отбелязва необходимостта от разяснение за правилното прилагане на постановеното от Съда в точка 85 и следващите от решение М.М. (C‑277/11, EU:C:2012:744) в случай като настоящия, при който са налице две отделни производства — за разглеждане на молбата за получаване на убежище и за субсидиарна закрила.

19. С оглед на това запитващата юрисдикция решава да спре главното производство и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос: „Изисква ли „правото на изслушване“, уредено в правото на Европейския съюз, на лицето, което търси субсидиарна закрила, поискана съгласно [Директива 2004/83], да се осигури устно изслушване по подадената от него молба, включително правото да призовава или разпитва свидетели, когато молбата е подадена при обстоятелства, при които съответната държава членка провежда последователно две отделни производства, за разглеждане съответно на молбите за получаване на статут на бежанец и на молбите за субсидиарна закрила?“.

III – Производство пред Съда

20. Преюдициалното запитване е постъпило в секретариата на Съда на 5 декември 2014 г. Становища са представили г‑н M, ирландското, френското и чешкото правителство, както и Европейската комисия. В проведеното на 18 февруари 2016 г. заседание се явяват г‑н M, ирландското правителство и Комисията.

IV – Правен анализ

21. С преюдициалния въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали в правото на Съюза правото на изслушване във всяко производство трябва да се тълкува в смисъл, че когато молба за предоставяне на субсидиарна закрила е подадена при обстоятелства, при които съответната държава членка провежда последователно две отделни производства, за разглеждане съответно на молбите за получаване на статут на бежанец и на молбите за субсидиарна закрила, това право непременно изисква на молителя да се осигури устно изслушване в производството по молбата му за субсидиарна закрила, при което има правото да призовава или разпитва свидетели.

22. Както вече беше отбелязано, настоящото преюдициално запитване се вписва в контекста на решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), чието тълкуване е решаващо за разрешаването на висящия спор пред запитващата юрисдикция. Страните по спора, както и встъпилите страни в настоящото производство застъпват противоположни позиции за начина, по който трябва да се тълкува това решение.

23. От една страна, г‑н M твърди, че в горепосоченото решение Съдът е признал необходимостта на търсещия субсидиарна закрила да бъде предоставена възможност за устно изслушване, за да може в случай като разглеждания в главното производство да се приеме, че е зачетено правото му на изслушване. Комисията също счита, че в подобен случай за зачитането на правото на изслушване е необходимо провеждането на устно изслушване. От друга страна, ирландското правителство, подкрепено от френското и чешкото правителство, застъпва противоположната позиция и счита, че в подобен случай, за да бъде зачетено правото на изслушване, е достатъчно молителят да е имал възможност да изрази обстойно, макар и само в писмена форма, всички основания, на които е подадена молбата му за субсидиарна закрила.

24. Доколкото, точно както по дело M.M., и в настоящото преюдициално запитване се повдига общо въпросът за обхвата на правото на изслушване в правото на Съюза в особен случай като разглеждания в главното производство ( 13 ), считам за целесъобразно с оглед на предоставянето на отговор на преюдициалния въпрос да направя кратък преглед на принципите, очертани в неотдавнашната практика на Съда относно това право.

А– Правни принципи относно правото на изслушване в правото на Съюза

25. Според установената съдебна практика зачитането на правото на защита е основен принцип на правото на Съюза, а правото на изслушване във всяка процедура представлява неразделна част от този основен принцип ( 14 ).

26. Правото на всяко лице да бъде изслушвано, преди срещу него да бъде предприета индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни последици за него, е понастоящем уредено в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основите права на Съюза като особена проявна форма на правото на добра администрация ( 15 ).

27. Както вече имах възможност да отбележа наскоро ( 16 ), въпросът за приложимостта на член 41 от Хартата по отношение на държавите членки, когато прилагат правото на Съюза ( 17 ), продължава да бъде предмет на спорове в съдебната практика. Съгласно едно схващане в съдебната практика, което споделям ( 18 ), този член представлява разпоредба с общо приложение, която се прилага не само по отношение на институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, но и по отношение на държавите членки, когато те приемат мерки за прилагане на правото на Съюза ( 19 ). Според друго схващане в съдебната практика, което се основава на буквалното съдържание на текста на разпоредбата, от факта, че неин изричен адресат са не държавите членки, а единствено институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, следва, че правото на изслушване на лице, страна в производство пред административен орган на държава членка, в рамките на което държавата членка прилага правото на Съюза, не черпи основание от член 41 от Хартата, а от общия принцип на правото на Съюза за зачитане на правото на защита ( 20 ).

28. Въпреки това в настоящия случай, макар и да е от известно значение във връзка с точното определяне на основанието на правото на изслушване на г‑н М, всъщност, както подчертава и Комисията в съдебното заседание, този въпрос няма практическо значение, тъй като несъмнено е необходимо ирландските органи да зачитат това право, независимо дали правното основание за това е член 41 от Хартата, или общ принцип на правото на Съюза.

29. Що се отнася до съдържанието на правото на изслушване, от практиката на Съда следва, че това право гарантира на всяко лице възможността да изрази надлежно и ефективно становището си в хода на административното производство и преди приемането на всяко решение, което може да засегне неблагоприятно интересите му ( 21 ). Посоченото право означава също така, че компетентната администрация отделя цялото необходимо внимание на така представеното становище на заинтересованото лице, като разглежда грижливо и безпристрастно всички релевантни за случая обстоятелства и като мотивира подробно решението си ( 22 ).

30. Посочва се, че правото на изслушване има двустранна функция — да позволи, от една страна, възможно най-прецизно и правилно разглеждане на преписката и установяване на фактите, а от друга страна, гарантиране на ефективна закрила на заинтересованото лице. То има за цел да гарантира, че всяко решение, което засяга неблагоприятно лицето, ще бъде прието при пълно познаване на фактите ( 23 ), и има за цел по-конкретно да даде възможност на компетентния орган да поправи грешка или да изтъкне свързани с личното му положение обстоятелства, които могат да са основания за това решението да бъде прието, да не бъде прието или да има определено съдържание ( 24 ).

31. Когато административните органи на държавите членки приемат решения, попадащи в приложното поле на правото на Съюза, те са длъжни да зачитат правото на защита, следователно и правото на изслушване, на адресатите на решенията, когато последните засягат осезаемо техните интереси, дори когато приложимата правна уредба не предвижда изрично такова изискване ( 25 ).

32. От съдебната практика следва, че когато в правото на Съюза не са определени условията, при които трябва да се гарантира правото на защита в рамките на определено производство, тези условия се уреждат от националното право, доколкото приетите във връзка с това разпоредби са от същия порядък като разпоредбите, приложими за частноправните субекти в сходни положения, уредени от националното право (принцип на равностойност), и не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) ( 26 ). Тези изисквания за равностойност и за ефективност са израз на общото задължение на държавите членки да гарантират зачитането на правото на защита, което правните субекти черпят от правото на Съюза, по-конкретно що се отнася до определянето на процесуалните правила ( 27 ).

33. Въпреки това основните права, каквото е зачитането на правото на защита, не представляват безусловни прерогативи и могат да бъдат предмет на ограничения, при условие че последните действително отговарят на преследвани от разглежданата мярка цели от общ интерес и не съставляват с оглед на преследваната цел прекомерно и недопустимо засягане на самата същност на така гарантираните права ( 28 ).

34. Освен това наличието на нарушение на правото на защита трябва да се разглежда в зависимост от специфичните във всеки един случай обстоятелства и по-специално от естеството на разглеждания акт, от контекста, в който е бил приет, както и от правните норми, уреждащи съответната област ( 29 ). По-специално Съдът изрично отбелязва, че редът и условията за упражняване на правото на изслушване на заинтересованото лице преди приемане на решение, което го засяга, трябва да се преценяват в светлината на съответната правна уредба ( 30 ).

35. От горепосочените съображения е видно, че в общия контекст на изложената в предходните точки практика на Съда относно зачитането на правото на защита и на системата и целите на разглежданата правна уредба на Съюза, държавите членки, в рамките на своята процесуална автономия, трябва да определят условията, при които трябва да бъде гарантирано зачитането на правото на изслушване на адресатите на решенията, които засягат осезаемо техните интереси ( 31 ), като се спазват принципите на равностойност и ефективност, посочени в точка 32 по-горе.

Б – По обхвата на правото на изслушване в рамките на производство за предоставяне на статут на субсидиарна закрила

36. Във висящото пред запитващата юрисдикция производство правото на Съюза не установява точни правила за определяне на реда и условията за гарантиране в хода на административното производство на правото на изслушване на гражданин на трета държава, подал молба за субсидиарна закрила.

37. По-специално в контекста на правна уредба като приложимата в производството пред запитващата юрисдикция тези ред и условия не са установени нито в Директива 2004/83, в която не се разглеждат процесуалните правила, приложими към молба за международна закрила ( 32 ), нито в Директива 2005/85, която съгласно член 3 от нея не се прилага към молбите за субсидиарна закрила, освен ако държавата членка не е установила единна процедура, в рамките на която да разглежда дадена молба в светлината на двете форми на международна закрила (убежище и субсидиарна закрила) ( 33 ), а както беше изяснено, случаят с действащата правна уредба в Ирландия към момента на настъпване на фактите по делото не е такъв ( 34 ).

38. От констатацията за неприложимостта на Директива 2005/85 следва, че въпросът за евентуалното наличие на право на устно изслушване в производството по молбата за субсидиарна закрила на г‑н М в никакъв случай не може да бъде разгледан въз основа на член 12 от Директива 2005/85. Тази разпоредба не може да бъде приложена в конкретния случай дори и по аналогия. Както правилно отбелязва Ирландия, прилагането ѝ, макар и непряко, всъщност би довело, от една страна, до обезсилването по същество на избора на законодателя на държава членка, който по силата на Директива 2005/85 е предпочел молбите за убежище и молбите за субсидиарна закрила да се разглеждат по реда на различни процесуални режими, и от друга страна, до лишаването от полезно действие на разпоредбите на член 3, параграфи 3 и 4 от тази директива, като по същество налага прилагането на този нормативен акт и по отношение на случаите, в които той не е приложим.

39. При липсата на установени в правото на Съюза специални правни норми от посочената в точка 32 по-горе съдебна практика следва, че държавите членки запазват компетентността си, в съответствие с принципа на процесуална автономия, да предвидят реда и условията на процедурите за зачитане правото на изслушване при разглеждане на молба за субсидиарна закрила, като същевременно гарантират зачитането на основните права и принципите на равностойност и ефективност ( 35 ).

40. По-специално от необходимостта да се гарантира пълната ефективност на разпоредбите на правото на Съюза относно субсидиарната закрила следва, че националните процесуалноправни норми трябва да предвиждат процедура за разглеждане на молбите за предоставяне на такава закрила, така че да гарантират ефективен достъп на лицата, търсещи субсидиарна закрила, до правата, които им предоставя Директива 2004/83 ( 36 ). Що се отнася по-специално до настоящия случай, това означава, че националните разпоредби трябва да предвиждат такива процесуални условия и ред за упражняване на правото на изслушване по време на производството, които да гарантират на заинтересованите лица ефективен достъп до правата, произтичащи от статута на субсидиарна закрила.

41. В това отношение от посочената в точки 34 и 35 от настоящото заключение съдебна практика следва, че обхватът на правото на изслушване, както и процесуалните условия и ред, необходими за зачитане на това право, трябва да се разглеждат, като се имат предвид естеството и целите на съответното производство, тоест в настоящия случай — на производството за предоставяне на статут на субсидиарна закрила, както е предвидена в Директива 2004/83.

42. Предвидената в Директива 2004/83 правна уредба за субсидиарната закрила обаче има изричната цел да осигурява „сходен статут“ на лицата, които, дори и да не отговарят на условията за бежанци, се нуждаят от международна закрила ( 37 ). Следователно субсидиарната закрила представлява допълнителна форма на закрила спрямо предоставяната на бежанците ( 38 ), която се предоставя, ако са изпълнени различни от предвидените за предоставяне на право на убежище изисквания, и която предоставя различни по своето естество права в сравнение с правата, предоставени със статута на бежанец ( 39 ).

43. С оглед на посочената цел характерно за производството за разглеждане на молбата за субсидиарна закрила е обстоятелството, че конкретното лично положение на молителя е от съществено значение за разглеждането на молбата, като това обстоятелство намира отражение в останалите разпоредби от Директива 2004/83.

44. Всъщност, от една страна, що се отнася до видовете тежки посегателства, предвидени в член 15 от Директива 2004/83, опасността от наличието на които обуславя предоставянето на субсидиарна закрила ( 40 ), от съдебната практика следва, че всички те предполагат да се вземе предвид конкретното лично положение на молителя. Всъщност, както уточнява Съдът, разпоредбите на букви а) и б) от този член се отнасят до ситуации, при които кандидатът за субсидиарна закрила е конкретно изложен на опасността от определен вид посегателство. Колкото до разпоредбата на буква в) от същия член, макар тя да се отнася до по-обща опасност от посегателство, Съдът все пак посочва, че и в този случай конкретното лично положение на молителя може да бъде от основно значение при вземането на окончателното решение. Всъщност Съдът посочва, че колкото по-способен е евентуално молителят да докаже, че е конкретно засегнат поради присъщи на личното му положение обстоятелства, толкова по-ниска ще бъде степента на безогледно насилие, която се изисква, за да може той да търси субсидиарната закрила ( 41 ).

45. От друга страна, от разпоредбата на член 4, параграф 3, буква в) от Директива 2004/83 впрочем изрично следва, че при разглеждането на молбата за международна закрила и следователно на молбата за предоставяне на субсидиарна закрила, трябва да се разгледа личният статут и личното положение на молителя, за да се прецени дали въз основа на личните обстоятелства действията, на които той е бил или би могъл да бъде изложен, могат да бъдат считани за тежко посегателство.

46. Освен това с право се отбелязва, че производството за предоставяне на статут на субсидиарна закрила, точно както и производството за предоставяне на статут на бежанец, е свързано с трудно житейско и материално положение и става въпрос за защита на основни права на заинтересованото лице, поради което решението, което предстои да се вземе, е от основно значение. Следователно отличителна характеристика на това производство е изцяло централната роля на заинтересованото лице, което не само започва производството, но е и единственото, което може да разкаже конкретно личната си история, която може да доведе до предоставянето на такъв статут, както и разкаже контекста, в който тя се развива ( 42 ).

47. Впрочем именно поради особеностите на целите и естеството на производството за предоставяне на субсидиарна закрила и неговите разлики спрямо производството за предоставяне на статут на бежанец в решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) Съдът изрично подчертава основополагащия характер на правото на изслушване на заинтересованото лице в рамките на такова производство, както и изискването посоченото право да бъде напълно гарантирано в такова производство, също и в двуразделна система като тази по делото в главното производство ( 43 ).

48. От горепосочените съображения става ясно, че предвид особеностите на естеството и целите на производството за установяване на наличието на предпоставки за предоставяне на статут на субсидиарна закрила ефективният достъп до правата, произтичащи от този статут, предполага лицето да бъде поставено в положение да упражнява особено ефективно правото си на изслушване при това производство. Всъщност единствено ако молителят има действителната възможност да представи подобаващо и резултатно личната си история и контекста, в който тя се развива, като изложи пред компетентния административен орган изчерпателно и по подходящ начин всички факти и обстоятелства в подкрепа на своята молба, той ще може да разполага с ефективен достъп до правата, произтичащи от този уреден в Директива 2004/83 статут.

49. В това отношение отбелязвам също така, че посоченото изискване да се гарантира по конкретен начин действителното упражняване на правото на изслушване, важи по еднакъв начин както за производството за предоставяне на статут на субсидиарна закрила, така и за производството за предоставяне на статут на бежанец. Всъщност, макар, както беше посочено, изискванията за предоставяне на тези два статута да са различни, и двете производства имат посочените по-горе в точки 43—46 характеристики, т.е. централното място, заемано от личността на молителя, и основното значение на неговите съответни интереси, както и важната роля на конкретното лично положение на молителя за вземането на окончателното решение. Това впрочем се потвърждава от факта, че горепосочената разпоредба на член 4, параграф 3, буква в) от Директива 2004/83 се прилага и по отношение на двата вида статут.

50. Ето защо от обстоятелството, че двата вида статут се предоставят въз основа на различни критерии, както и от изискването, което следва от посочения член 4, параграф 3, буква в) от Директива 2004/83, личното положение на молителя да се преценява конкретно и отделно по отношение на двата различни критерия (т.е., от една страна, опасността от преследване или, от друга страна, опасността от тежко посегателство), следва, че в двете производства правото на изслушване е процесуална гаранция, която се отнася до различни аспекти.

В – По въпроса за необходимостта от устно изслушване на търсещия субсидиарна закрила с оглед на зачитането на правото на изслушване в „двуразделна“ система за предоставяне на международна закрила

51. На този етап възниква основният за главното производство въпрос дали горепосоченото изискване да се гарантира ефективно право на изслушване в производството за предоставяне на субсидиарна закрила, може да бъде изпълнено единствено чрез лично изслушване на заинтересованото лице, или, както твърди ирландското правителство, в рамките на двуразделна система за предоставяне на международна закрила за тази цел може да е достатъчно наличието на възможност да се представи писмено становище, след като такова изслушване вече е било проведено в предшестващото производство за предоставяне на статут на бежанец.

52. В тази връзка отбелязвам преди всичко, че за разлика от изглежда възприетото от г‑н М становище от решение М.М. (C‑277/11, EU:C:2012:744) не следва, че Съдът приема, че в производството за предоставяне на субсидиарна закрила абсолютно винаги е необходимо устно изслушване на заинтересованото лице.

53. По-специално това тълкуване не се потвърждава от констатацията на Съда в последното изречение от точка 95, второ тире от решението, което е възпроизведено буквално в точка 15 от настоящото заключение. Тази констатация трябва да се разглежда в контекста на решението. По-специално според мен то представлява отговор на отправения до Съда и описан в точка 90 от самото решение въпрос, че в двуразделна система, в случай че при разглеждане на молбата за убежище вече е проведено изслушване на заинтересованото лице, „не е необходимо да се провежда ново изслушване на последното във връзка с разглеждането на молбата за субсидиарна закрила, тъй като това изискване в известна степен се припокрива с възможността, от която чужденецът вече се е възползвал в подобен контекст“.

54. Предвид това, както и предвид точка 91 от същото решение, считам, че Съдът е искал да каже, че в двуразделна система фактът, че вече е било проведено устно изслушване на лицето в хода на производството по молбата за убежище, не означава, тоест няма (бих добавил „непременно“) за последица, че личното изслушване не трябва да се провежда в производството относно субсидиарната закрила, тъй като правото на изслушване във всички случаи трябва да бъде напълно гарантирано и в това производство.

55. Ето защо според мен решение M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) трябва да се тълкува не толкова в смисъл на констатация, че е абсолютно необходимо устно изслушване в производство за предоставяне на субсидиарна закрила, а по-скоро като настоятелен призив за зачитане в пълна степен на правото на изслушване в това производство и в рамките на двуразделна система. Впрочем такова тълкуване е в съответствие с правната уредба в областта на убежището, в която има възможност за изключения от правомощието за провеждане на лично изслушване ( 44 ).

56. Въпреки че тези съображения не са в подкрепа на предоставянето на абсолютно право на лично изслушване във всички случаи в производство за субсидиарна закрила, необходимостта от особена гаранция за ефективността на правото на изслушване в такова производство, във връзка с неговото особено естество и с неговите цели, е основание да приема, че обратно на твърденията на Ирландия, личното изслушване на молителя би следвало при всички положения да бъде правило, а не изключение, както и че то следователно може да не се провежда единствено в изключителни случаи, като това важи и за двуразделна система.

57. В това отношение, в съответствие с отбелязаното в точка 30 по-горе, функцията на правото на изслушване в производство за предоставяне на субсидиарна закрила е да даде възможност на компетентния административен орган да се запознае с позицията на заинтересованото лице относно фактите, на които се основава молбата му, така че да се гарантира, от една страна, неговата ефективна закрила, и от друга страна, приемането на решение от страна на този административен орган при пълно познаване на фактите.

58. Следователно личното изслушване е най-пълноценният израз на правото на изслушване. За молителя това представлява единствената възможност да изложи лично своята история и се срещне с най-квалифицираното да отчете личното му положение лице ( 45 ). В този момент той може да изложи евентуални нови обстоятелства, които не е посочил в доводите си, както и най-вече да даде лични обяснения във връзка с евентуално възникнали съмнения или с евентуални данни, възприемани като противоречиви.

59. За компетентния национален орган това изслушване представлява възможност да разгледа конкретно данните, включително и трудно посочваните в писмен вид данни от субективно естество, които може да не са имали значение за предоставяне на статут на бежанец, но които може да имат значение за предоставянето на статут на субсидиарна закрила.

60. В производство от вида на производството за предоставяне на субсидиарна закрила, в което личността на заинтересованото лице играе централна роля и в което често е невъзможно да се представят писмени доказателства, личното изслушване е от основно значение в това отношение, включително и за преценката на личността на лицето и на достоверността на данните в неговата молба.

61. Считам, че горепосочените съображения се отнасят и за ситуация, при която в двуразделна система като действащата в Ирландия към момента на настъпване на фактите по делото молбата за предоставяне на статут на субсидиарна закрила се основава на фактическа обстановка, аналогична на обстановката, на която се основава отхвърлената молба за убежище.

62. Всъщност, както посочва Съдът в решение M.M., когато държава членка е решила да установи две отделни и последователни производства за разглеждането на молба за убежище и на молба за субсидиарна закрила, правото на изслушване на заинтересованото лице трябва да е напълно гарантирано в рамките на всяко от тези две производства ( 46 ).

63. Следователно фактът, че правото на изслушване е било напълно зачетено в рамките на предшестващото производство по молба за убежище, не означава, че посоченото в точка 47 по-горе специално изискване да се гарантира ефективното упражняване на това право, е занижено в последващото отделно производство за предоставяне на субсидиарна закрила. Освен това, както вече беше посочено в точка 50 по-горе, правото на изслушване в двете производства е свързано с различни критерии и поради това представлява процесуална гаранция, която се прилага в различни контексти ( 47 ).

64. От това следва, че в рамките на такава двуразделна система — приета в резултат на свободния избор на съответната държава членка — констатациите на административния орган от първото производство не могат автоматично да се приложат и по отношение на второто. Всъщност не е възможно да се „прехвърли“ зачитането на правото на изслушване от едно производство в друго. В контекст като този на международната закрила предвид основния характер на правото на изслушване тези съображения важат с още по-голяма сила по отношение на отрицателните констатации във връзка с достоверността, които могат да са от решаващо значение за окончателното решение.

65. В това отношение е от значение отново да се отбележи, че макар правото на Съюза да не предвижда конкретни разпоредби относно реда и условията за преценка на достоверността на твърденията на търсещия международна закрила, поради което условията на процедурата за преценка на тази достоверност трябва да се определят от националното право на всяка държава членка ( 48 ), границата на процесуалната автономия на държавите членки е принципът на ефективност, който, както стана ясно, се състои в необходимостта да се гарантира ефективен достъп до правата, предоставени от правната уредба относно субсидиарната закрила, която от своя страна предполага особено ефективното упражняване на правото на изслушване ( 49 ).

66. Тълкуване на правото на изслушване, с което се признава основната роля на устното изслушване в рамките на производството за предоставяне на международна закрила, е в съответствие с наскоро направения избор на законодателя на Съюза, който, от една страна, в Директива 2013/32 драстично намалява броя на хипотезите, в които е възможно да не се проведе лично интервю в рамките на понастоящем единното производство по молбите за международна закрила ( 50 ), а от друга страна, в Регламент 2013/604 („Дъблин III“) ( 51 ) въвежда задължение за държавите членки да провеждат лично интервю в рамките на производството за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила.

67. Накрая, що се отнася до въпроса за евентуалното право за призоваване и разпитване на свидетели в рамките на производството, отбелязвам, че от установеното в посочената в точка 29 и следващите от настоящото заключение съдебна практика съдържание на правото на изслушване не следва, че то непременно включва такова право. Това обаче не означава, че дадена държава членка, в рамките на правомощието си да приема или запазва в сила по-благоприятни разпоредби в тази област ( 52 ), не може да предвиди правото на призоваване и разпит на свидетели в рамките на производството.

V – Заключение

68. Поради изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Supreme Court преюдициален въпрос по следния начин: „В случай че е подадена молба за предоставяне на статут на субсидиарна закрила по смисъла на Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 г. относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила, в държава членка, която предвижда две отделни последователни производства за разглеждане съответно на молба за убежище и на молба за субсидиарна закрила, съществуващото в правото на Съюза право на изслушване във всяко производство трябва да се тълкува в смисъл, че това право по принцип изисква личното изслушване на молителя, което може да не се проведе само в изключителни случаи. В този контекст правото на изслушване във всяко производство обаче не включва право да се призовават и разпитват свидетели“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: италиански.

( 2 ) В последно време Съдът няколкократно е имал възможност да разгледа преюдициални запитвания, свързани с правото на изслушване при производството. Освен решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), в контекста, в който се вписва и настоящото преюдициално запитване, вж. също така, наред с другото, и решения от 10 септември 2013 г., G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533), от 3 юли 2014 г., Kamino International Logistics (C‑129/13 и C‑130/13, EU:C:2014:2041), от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13 EU:C:2014:2336) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431). На последно място, по отношение на правото на изслушване вж. също така и решение от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175).

( 3 ) Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 септември 2004 година относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 304, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52). Директива 2004/83 е отменена с Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 г. относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (OB L 337, стр. 9).

( 4 ) Съдът вече неколкократно е имал възможност да разгледа такова производство по три дела, по-специално във връзка с решения от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), от 31 януари 2013 г., HID и BA (C‑175/11, EU:C:2013:45) и от 8 март 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302). Освен това посоченото производство е предмет на разглеждане и по висящото дело C‑249/15, Danqua.

( 5 ) Вж. по-долу бележка под линия 9.

( 6 ) Изглежда няма еднозначност в италианския превод на френското понятие „droit d’être entendu“ („right to be heard“ на английски език, „Recht auf Anhörung“ на немски език, „Derecho a ser oído“ на испански език). В текста на италиански език на практиката на Съда понякога се използва терминът „diritto al contraddittorio“ (вж. например решение от 22 ноември 2012 г., M.M., C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 82, 85 или 87), друг път се използва терминът „diritto di essere sentiti“ (вж. например решения от 10 септември 2013 г.,G. и R., (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, т. 27, 28 или 32) или от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, т. 21 или 35), а понякога терминът „diritto di essere ascoltato“ (вж. например решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 1, 28 или 30); този термин съответства на използвания в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и съответства буквално на горепосочените термини в текста на френски, английски, немски и испански език. Въпросното право, изразено на латински с „audi alteram partem“ или „audiatur et altera pars“, е процесуално право — израз на по-общото право на защита, което в правото на Съюза има съдържанието, посочено в точка 29 от настоящото заключение. От езикова гледна точка терминът „diritto al contraddittorio“ се използва по-често в италианския правен език, по-специално във връзка със съдебни производства. Буквално с него се подчертава състезателният елемент, по-специално необходимостта с оглед на спазването на това право заинтересованото лице да има възможност да отговори на евентуалните насрещни или неблагоприятни за него доводи, изложени в хода на производството. От друга страна, с термините „diritto di essere sentito“ и „diritto di essere ascoltato“ се акцентира в по-голяма степен върху необходимостта да се изрази личната гледна точка в хода на производството. Поради това изглежда, че използването на понятията „sentiti“ или „ascoltati“ по някакъв начин предполага устен елемент. С оглед на това, че този термин се използва в първичното право и че от езикова гледна точка той съответства в по-голяма степен на текста на другите езици, в настоящото заключение за обозначаване на въпросното право ще използвам термина „diritto di essere ascoltato“ (право на изслушване).

( 7 ) Директива 2005/85/ЕО на Съвета от 1 декември 2005 година относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите членки (ОВ L 326, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 242). Тази директива е отменена с Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (OВ L 180, стр. 60). С последната директива се определят общи процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (статут на бежанец и закрила, предоставена на лица, които не са бежанци, но биха били изложени на сериозна опасност, ако се върнат в страната си на произход). Както се посочва в съображение 58, Ирландия не е обвързана от нея в съответствие с членове 1 и 2 и член 4а, параграф 1 от Протокол № 21 относно позицията на Обединеното кралство и Ирландия по отношение на пространството на свобода, сигурност и правосъдие, приложен към ДЕС и ДФЕС.

( 8 ) По-специално съгласно параграф 2 от този член личното интервю може да не се проведе, когато решаващият орган е в състояние да вземе положително решение на основание на наличните доказателства (буква а); или компетентният орган вече е провел среща с кандидата с цел да му съдейства при попълването на молбата и за предоставянето на основната информация във връзка с тази молба (буква б); или на основание на изчерпателния преглед на предоставените от кандидата данни решаващият орган счете молбата за неоснователна в случая, когато важат обстоятелствата, предвидени в член 23, параграф 4, букви a), в), ж), з) и й) (буква в). Съгласно параграф 3 от същия член личното интервю може да не се проведе, когато неговото провеждане не е разумно обосновано и по-специално когато компетентният орган е на мнение, че кандидатът не е в състояние или не може да бъде разпитван поради трайно независещи от неговата воля обстоятелства.

( 9 ) С първата реформа, приета през 2013 г., се запазва „двуразделната“ система, но се предвижда необходимостта от лично интервю с кандидата и в рамките на процедурата по разглеждане на молбата за субсидиарна закрила (вж. European Union (Subsidiary Protection) Regulations 2013, S.I.426/2013). От изявленията на ирландското правителство в съдебното заседание става ясно, че с втората реформа, проведена през 2015 г., се премахва „двуразделната“ система и се въвежда единна система за разглеждане на двете молби.

( 10 ) По-специално Съдът постановява, че при двуразделна система на производствата като ирландската въпросното задължение за сътрудничество не трябва да се тълкува в смисъл, че компетентният национален орган трябва, преди да приеме решението си, да уведоми заинтересованото лице за намерението си да отхвърли тази молба, както и да му съобщи доводите, с които възнамерява да я отхвърли, така че да позволи на молителя да изрази становището си в това отношение. Вж. точка 74 и точка 95, първо тире от решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744).

( 11 ) Решение на High Court от 23 януари, M.M. срещу Minister for Justice & Anor, дело 2011 8 JR, [2013] IEHC 9.

( 12 ) Пак там, точка 46. По-специално в точка 47 от това решение High Court счита, че за да бъде правото на изслушване ефективно по смисъла на решение на Съда от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), е необходимо при въпросното производство (i) молителят да бъде приканен да изложи своето становище по всяка неблагоприятна констатация във връзка с достоверността на неговите твърдения в производството за молбата за убежище; (ii) на молителя следва да се предостави възможност отново да вземе отношение по въпроси от значение във връзка с молбата за субсидиарна закрила и (iii) трябва да има нова преценка на достоверността на неговите твърдения, тъй като решението, с което Refugee Appeals Tribunal отхвърля жалбата само по себе си не е достатъчно в това отношение и не е пряко относимо към новата преценка на достоверността.

( 13 ) Вж. решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 73).

( 14 ) Решения от 18 декември 2008 г., Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, т. 36), от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 81 и 82 и цитираната съдебна практика) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 30 и цитираната съдебна практика).

( 15 ) Решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 31 и цитираната съдебна практика).

( 16 ) Вж. т. 28 от моето заключение по дело Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3).

( 17 ) Тоест когато приетите от тях национални мерки попадат в приложното поле на правото на Съюза. Вж. решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 18—21).

( 18 ) Вж. точка 32 от представеното от мен заключение по дело Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3).

( 19 ) Вж. решения от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 84) и от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 49 и 50). Вж. също така и решение от 3 юли 2014 г., Kamino International Logistics и Datema Hellmann Worldwide Logistics (C‑129/13 и C‑130/13, EU:C:2014:2041, т. 29), което се ограничава да изключи приложимостта rationae temporis на член 41, параграф 2 от Хартата по отношение на конкретния случай по главното производство. Тази позиция е застъпена няколкократно и от страна на генерални адвокати. Освен моите заключения по дело Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3) и по дело CO Sociedad de Gestion y Participación и др. (C‑18/14, EU:C:2015:95, бележка под линия 48) трябва да се посочи и позицията на генералния адвокат Wathelet по дело G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:553, т. 49—53), както и неговите заключения по дело Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, т. 56) и по дело Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, т. 46—48).

( 20 ) Това течение в съдебната практика се свързва с редица наскоро постановени решения. Вж. решения от 21 декември 2011 г., Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, т. 28), от 17 юли 2014 г., Y S и др. (C‑141/12 и C‑372/12, EU:C:2014:2081, т. 67), от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 44) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 32 и 33).

( 21 ) Решения от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 87 и цитираната съдебна практика) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 36).

( 22 ) Решения от 22 ноември 2012 г., M. M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 88) и от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 48).

( 23 ) Вж. заключението на генералния адвокат Bot по дело M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:253, т. 35 и 36), както и заключението на генералния адвокат Wathelet по дело Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, т. 58). В това отношение вж. също така и точка 59 от решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431).

( 24 ) Вж. решения от 18 декември 2008 г., Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, т. 49), от 3 юли 2014 г., Kamino International Logistics (C‑129/13 и C‑130/13, EU:C:2014:2041, т. 38) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 37).

( 25 ) Решения от 3 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13,, EU:C:2014:2336, т. 49 и 50 и посочената съдебна практика) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 39 и 40).

( 26 ) Вж. в този смисъл решения от 3 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 51 и посочената съдебна практика) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 41). Вж. също така решение от 17 март 2016 г., Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, т. 24 и цитираната съдебна практика).

( 27 ) Вж. в този смисъл решения от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 52 и цитираната съдебна практика) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 42).

( 28 ) Вж. решения от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 53) и от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 43 и цитираната съдебна практика).

( 29 ) Вж. решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 102 и цитираната съдебна практика), както и от 10 септември 2013 г., G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533 т. 34) и от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 54).

( 30 ) Вж. в този смисъл решение от 11 декември 2014 г., Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 45).

( 31 ) Вж. в този смисъл решения от 10 септември 2013 г., G. и R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533 т. 37) и от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 55).

( 32 ) Вж. решения от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 72 и 73) и от 2 декември 2014 г., A и др. (C‑148/13, EU:C:2014:2406, т. 47).

( 33 ) Вж. решения от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 79) и от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 38—40).

( 34 ) В това отношение трябва да се отбележи, че по силата на новата Директива 2013/32, която не е приложима в настоящия случай (вж. бележка под линия 7 по-горе), уреждането на единна процедура вече не е само възможност, както беше при действието на Директива 2005/85, а понастоящем е задължително. Вж. в това отношение съображение 11 и член 10, параграф 2 от Директива 2013/32 и заключението на генералния адвокат Bot по дело N. (C‑604/12, EU:C:2013:714, т. 55 и 56).

( 35 ) В този смисъл вж. също така решение от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 41). Що се отнася до процесуалната автономия на държавите членки, произтичаща от принципа на равностойност, г‑н M. изтъква, че този принцип изисква в дадена държава членка сходен процесуален режим за разглеждането на молбите за убежище и на молбите за субсидиарна закрила (вж. в това отношение дело C‑429/15, Danqua, което все още е висящо пред Съда). Може да се направи евентуално позоваване на принципа на равностойност в подкрепа на тезата, че той забранява на дадена държава членка да предвижда за подадените на основание на правото на Съюза молби за международна закрила по-неблагоприятни процесуални ред и условия в сравнение с предвидените за молбите, подадени на основание на националното право (вж. в този смисъл решения от 5 ноември 2014 г., Mukarubega,C‑166/13, EU:C:2014:2336, т. 51 и цитираната съдебна практика и от 11 декември 2014 г., Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, т. 41). Въпреки това се налага изводът, че както закрилата, произтичаща от статута на бежанец, така и закрилата, произтичаща от статута на субсидиарна закрила, произтичат от прилагането на Директива 2004/83 (която от своя страна по отношение на първия статут се основава на Женевската конвенция за статута на бежанците от 28 юли 1951 г., а за втория статут се вдъхновява от други международни актове в областта на човешките права; вж. по въпроса моето заключение по дело Diakite, C‑285/12, EU:C:2014:39, т. 63). Следователно от съдебната практика е видно, че принципът на равностойност не е релевантен в ситуации, когато и двете молби са основани на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 6 октомври 2015 г., Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 34 и от 28 януари 2015 г., ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, т. 74). Ето защо според мен настоящото преюдициално запитване се отнася не толкова до въпроса за спазването на принципа на равностойност, колкото до принципа за ефективност.

( 36 ) Вж. в този смисъл решение от 5 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 42).

( 37 ) Вж. точка 14 от заключенията на Европейския съвет от Тампере, проведен на 15 и 16 октомври 1999 г., както и съображение 5 от Директива 2004/83. В това отношение вж. и точка 58 и сл. от моето заключение по дело Diakite (C‑285/12, EU:C:2013:500).

( 38 ) Вж. съображение 24 от Директива 2004/83 и решение от 8 май 2014 г., N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, т. 30—32). Що се отнася до Директива 2011/95, вж. съображение 6 и 33 от тази директива, както и решение от 1 март 2016 г., Kreis Warendorf и Osso (C‑443/14 и C‑444/14, EU:C:2016:127, т. 31).

( 39 ) Вж. решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 92). В тази връзка трябва впрочем да се изтъкне, че както се посочва в съображения 8, 9 и 39 от новата Директива 2011/95, като изменя първоначално възприетия подход в Директива 2004/83 в изпълнение на призива на Стокхолмската програма, законодателят на Съюза е искал да създаде единен статут за всички лица, на които е предоставена международна закрила, и че поради това е избрал да признае на лицата, на които е предоставен статут на субсидиарна закрила, същите права и привилегии като тези, от които се ползват бежанците, с изключение на дерогациите, които са необходими и обективно обосновани (вж. решение от 1 март 2016 г., Kreis Warendorf и Osso (C‑443/14 и C‑444/14, EU:C:2016:127, т. 32).

( 40 ) Вж. член 2, буква д) от Директива 2004/83 и решения от 17 февруари 2009 г., Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, т. 31), от 30 януари 2014 г., Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, т. 18) и 18 декември 2014 г., M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, т. 30).

( 41 ) Вж. решение от 17 февруари 2009 г., Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, т. 32, 33 и 39). Вж. също така решение от 30 януари 2014 г., Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, т. 31).

( 42 ) Заключения на генералния адвокат Bot по дело M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:253, т. 43) и по дело N. (C‑604/12, EU:C:2013:714, т. 49).

( 43 ) Решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 91 и 92).

( 44 ) В това отношение, както беше посочено в точки 37 и 38 от настоящото заключение, въпреки че процесуалноправната уредба на Съюза в областта на убежището, която е в сила към момента на настъпване на фактите по делото (Директива 2005/85), не се прилага дори по аналогия по отношение на настоящия случай, в точка 48 все пак беше посочено, че по отношение на режима за разглеждане на молби за убежище и на този за субсидиарна закрила има общо изискване за особена гаранция за ефективността на правото на изслушване в хода на производството.

( 45 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Bot по дело M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:253, т. 83). Относно функцията на личното интервю вж. също така точка 68 от заключението на генералния адвокат Sharpston по съединени дела A и др. (C‑148/13—C‑150/13, EU:C:2014:2111).

( 46 ) Решение от 22 ноември 2012 г., M.M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, т. 91). Курсивът е мой.

( 47 ) Това е основната разлика между настоящото дело и разгледаното от Съда с решение от 5 ноември 2014 г., Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336), където Съдът приема, че правото на изслушване не изисква устно изслушване за приемането на решение за връщане, което попада в обхвата на Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 г. относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (OB L 348, стр. 98). Съдът всъщност приема, че решението за връщане е логично и необходимо продължение на решението за констатиране на незаконно пребиваване, като преди приемането на това решение заинтересованото лице е изслушано, както и че, с други думи, това решение е автоматично следствие от отказа на разрешение за пребиваване, без да е необходимо да се излагат отделни мотиви (вж. точка 72 от решението).

( 48 ) Относно преценката на достоверността в контекста на международната закрила вж. заключението на генералния адвокат Sharpston по съединени дела A и др. (C‑148/13—C‑150/13, EU:C:2014:2111, т. 50 и сл.).

( 49 ) Вж. точки 40—48 по-горе.

( 50 ) Съгласно член 14 от Директива 2013/32 личното интервю по съществото на молбата може да не се проведе единствено в два случая: ако решаващият орган е в състояние да вземе положително решение по отношение на статута на бежанец на основание на наличните доказателства; или ако решаващият орган е на мнение, че кандидатът не е в състояние или не може да бъде разпитван поради трайно независещи от неговата воля обстоятелства.

( 51 ) Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, стр. 31).

( 52 ) Вж. член 3 от Директива 2004/83 — във връзка с него вж. решения от 9 ноември 2010 г., В (C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 114) и от 18 декември 2014 г., M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, т. 42) — и член 5 от Директива 2005/85. Относно обстоятелството, че не се разпитват свидетели в рамките на административно производство, макар и в напълно различна област от правото на Съюза, вж. точка 200 от решение от 7 януари 2004 г.Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, EU:C:2004:6).