ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. SZPUNAR

представено на 5 май 2022 година ( 1 )

Дело C‑57/21

RegioJet a. s.

при участието на

České dráhy a.s.,

Česká republika, Ministerstvo dopravy

(Преюдициално запитване, отправено от Nejvyšší soud (Върховен съд, Чехия)

„Преюдициално запитване — Антиконкурентни практики — Злоупотреба с господстващо положение — Искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията — Искане за представяне на доказателства за целите на иска за обезщетение за вреди — Висящо производство пред Европейската комисия — Спиране на националното производство по този иск“

I. Въведение

1. Като признава наличието на информационна асиметрия в производствата по прилагане на конкурентното право от страна на частноправните субекти, с Директива 2014/104/ЕС ( 2 ) законодателят на Съюза хармонизира правилата за представяне на поискани доказателства за целите на исковете за обезщетение за вреди.

2. Член 5 от тази директива съдържа правила, които в своята съвкупност формират общ режим в тази област. Допълвайки тази разпоредба, член 6 от посочената директива съдържа специфични правила за представянето на доказателства, съдържащи се в преписките на институциите, на които е възложено прилагането на правилата в областта на защитата на конкуренцията от публичните органи.

3. Макар тълкуването на правилата, установени в член 5 от Директива 2014/104, вече да е било предмет на преюдициално запитване ( 3 ), в настоящия случай Съдът за пръв път е приканен да се произнесе по тълкуването на правилата, установени в член 6 от тази директива.

4. Преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция всъщност се вписват в по-широкия контекст на производство по иск за обезщетение за вреди, които RegioJet твърди, че е претърпяло вследствие на машинациите на дружеството České dráhy a.s., засягащи железопътния пазар и противоречащи на правилата в областта на конкуренцията. В този контекст, макар първият преюдициален въпрос да се отнася до тълкуването на член 5, параграф 1 от Директива 2014/104, той по същество засяга проблемите на взаимовръзката между прилагането на конкурентното право от страна на частноправните субекти и прилагането на това право от страна на публичните органи. Що се отнася до четирите следващи въпроса, поставени от запитващата юрисдикция, те се отнасят конкретно за член 6 от тази директива.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

5. Член 5, параграфи 1 и 8 от Директива 2014/104 гласи: „1. Държавите членки гарантират, че при производство, свързано с иск за обезщетение за вреди в Съюза, образувано по искане на ищец, който е представил мотивирано изложение, съдържащо разумно достъпни факти и доказателства, които са достатъчни да подкрепят основателността на претенцията му за претърпени вреди, националните съдилища могат да разпоредят ответникът или трето лице да представят доказателствата от значение за делото, които са под техен контрол, при условията, предвидени в настоящата глава. Освен това държавите членки гарантират, че по искане на ответника националните съдилища могат да разпоредят представяне на доказателствата от значение за делото от ищеца или трето лице. […] 8. Без да се засягат параграфи 4 и 7 и член 6, настоящият член не възпрепятства държавите членки да запазят или въведат правила, които водят до по-широко представяне на доказателства“.

6. В член 6, параграф 5, буква а) и параграф 9 от тази директива се предвижда следното: „5. Националните съдилища могат да разпоредят представяне на следните категории доказателства само след като орган за защита на конкуренцията е прекратил воденото от него производство с приемането на решение или на друго основание: a) информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията; […] 9. Представянето на доказателства от преписката на орган за защита на конкуренцията, които не попадат в никоя от категориите, изброени в настоящия член, може да бъде разпоредено по искове за обезщетение за вреди по всяко време, без да се засяга настоящият член“.

Б. Чешкото право

1. Zákon č. 143/2001

7. Zákon č. 143/2001 Sb. o ochraně hospodářské soutěže (Закон за защита на конкуренцията) от 4 април 2001 г., в редакцията, приложима към фактите в главното производство (наричан по-нататък „Закон № 143/2001“), гласи в член 1, параграф 1, че с него се „организира защитата на конкуренцията на пазара на стоки и услуги […] срещу всяка практика, която предотвратява, ограничава, нарушава или застрашава конкуренцията“.

8. Член 21са, параграф 2 от Закон № 143/2001 гласи по същество, че документите и информацията, които са подготвени и представени за нуждите на висящо административно производство пред националния орган за защита на конкуренцията, могат да бъдат представени на публичните органи само след приключване на разследването или след влизане в сила на решението на националния орган за защита на конкуренцията за прекратяване на административното производство.

2. Zákon č. 262/2017

9. Zákon č. 262/2017 Sb., o náhradě škody v oblasti hospodářské soutěže (Закон № 262/2017 за обезщетенията за вреди в областта на конкуренцията) от 20 юли 2017 г. транспонира Директива 2014/104 в чешкия правен ред.

10. Съгласно член 2, параграф 2, буква с) от този закон за поверителна информация, защитена със задължение за пазене на тайна, се считат по-конкретно удостоверителните документи и информацията, които са били представени специално за нуждите на административно производство пред националния орган за защита на конкуренцията.

11. Съгласно член 15, параграф 4 от посочения закон задължението за представяне на поверителна информация, посочена в член 2, параграф 2, буква с) от него, може да се наложи най-рано едва след влизането в сила на решението на органа за защита на конкуренцията за прекратяване на административното производство.

12. В член 16, параграф 1, буква с) от същия закон по същество се предвижда, че при направено искане за достъп до документите, съдържащи поверителна информация и включени в преписката на националния орган за защита на конкуренцията, председателят на състава проверява дали тяхното представяне няма да застраши ефективното прилагане на правната уредба в областта на конкуренцията. Съгласно параграф 3 от същия член 16 документите, съдържащи поверителна информация, могат да се представят само след приключване на разследването или след влизане в сила на решението на националния орган за защита на конкуренцията за прекратяване на административното производство.

III. Фактите и главното производство

13. На 25 януари 2012 г. Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (Служба за защита на конкуренцията, наричана по-нататък „чешкият орган за защита на конкуренцията“) служебно образува административно производство за възможна злоупотреба с господстващо положение, извършена от České dráhy.

14. На 25 ноември 2015 г. ( 4 ) RegioJet подава иск за обезщетение за вреди пред Městský soud v Praze (Градски съд Прага, Чехия), за да бъде обезщетено за понесените от него вреди вследствие на твърдени машинации на České dráhy, противоречащи на правилата в областта на конкуренцията.

15. На 10 ноември 2016 г. Европейската комисия решава да образува производство по член 2, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 773/2004 ( 5 ) по преписка AT.40156 — Czech Rail.

16. На 14 ноември 2016 г. чешкият орган за защита на конкуренцията спира воденото от него административно производство, тъй като приема, че от гледна точка на фактите производството пред Комисията се отнася до същите машинации, които той разглежда в административното производство.

17. На 11 октомври 2017 г. на основание член 10 и сл. и член 18 от Закон № 262/2017 от 20 юли 2017 г. RegioJet подава до националния съд искане за представяне на документи за нуждите на иска за обезщетение за вреди. Искането се отнася по-специално до представянето на документи, за които RegioJet счита, че се намират в České dráhy, а именно справки, разбити по позиции, справки за обществения железопътен транспорт и счетоводни справки за търговския сегмент на това дружество.

18. Като се позовава на член 21са, параграф 2 от Закон № 143/2001, чешкият орган за защита на конкуренцията посочва, че исканите документи, с които той разполага по административното производство, не могат да бъдат представени до окончателното приключване на воденото административно производство по същество. Той освен това посочва, че останалите поискани документи са от категорията документи, формиращи цялостен набор документи, и отказва да ги представи с мотива, че това би могло да намали ефективността на политиката за преследване на нарушенията на конкурентното право.

19. В отговор на въпрос, отправен от сезирания с искането за представяне на доказателства съд, в писмо от 26 февруари 2018 г. Комисията подчертава, че когато се произнася по представянето на доказателствата, в интерес на защитата на законните интереси на всички страни в производството и на тези на третите лица съдът трябва да приложи по-специално принципа на пропорционалност и да вземе мерки за защита на тази информация. Тя препоръчва спиране на производството по същество по иска за обезщетение за вреди.

20. С определение от 14 март 2018 г. първоинстанционният съд разпорежда на České dráhy да представи и приложи по делото набор от документи, които съдържат, от една страна, информацията, подготвена от това дружество специално за производство пред чешкия орган за защита на конкуренцията, и от друга страна, информацията, която задължително се изготвя и съхранява независимо от това производство, като справки за влаковите маршрути, тримесечни справки за обществения железопътен транспорт и списък с обслужваните от České dráhy маршрути. Този съд обаче отхвърля исканията на RegioJet за представяне, от една страна, на счетоводните документи за търговския сегмент на České dráhy, включително кодовете за съответствие по маршрут и вид влак, и от друга страна, на протоколите от заседанията на Съвета на директорите на České dráhy за септември и октомври 2011 г.

21. На 19 декември 2018 г. първоинстанционният съд решава да спре производството по същество по иска за обезщетение за вреди до приключване на производството за антиконкурентни практики, образувано от Комисията срещу České dráhy на 10 ноември 2016 г. Всъщност съгласно член 27, параграф 1 от Закон № 262/2017 от 20 юли 2017 г. в производство по иск за обезщетение за вреди съдът е обвързан от решението на друг съд, на чешкия орган за защита на конкуренцията и на Комисията по въпросите дали е налице ограничаване на конкуренцията и кое е извършилото го лице. Освен това националните процесуалноправни норми също задължават съда да спре производството по гражданския иск за обезщетение за вреди, след като в друго производство се разглежда въпрос, от който зависи неговото решение, и съдът не е компетентен да се произнесе с решение в това производство.

22. С определение от 29 ноември 2019 г. Vrchní soud v Praze (Апелативен съд Прага, Чехия), действащ като въззивна инстанция, потвърждава определението от 14 март 2018 г. и с цел осигуряване на защитата на представените доказателства взема мерки, изразяващи се в депозиране на доказателствата под съдебен надзор и представянето им само на страните, техните пълномощници и експертите, което става въз основа на писмено мотивирано искане за всеки отделен случай и след предварително съгласие на съдията, който разглежда делото според разпределението на работата.

23. České dráhy подава касационна жалба срещу това определение пред запитващата юрисдикция — Nejvyšší soud (Върховен съд, Чехия).

IV. Преюдициалното запитване и производството пред Съда

24. При тези обстоятелства, с акт от 16 декември 2020 г., постъпил в Съда на 1 февруари 2021 г., Nejvyšší soud (Върховен съд) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси: „1) Съответства ли на тълкуването на член 5, параграф 1 от [Директива 2014/104] подход, при който съд решава да разпореди представяне на доказателства, въпреки че в същото време Комисията води производство с цел приемане на решение съгласно глава III от [Регламент (ЕО) № 1/2003][ ( 6 )], поради която причина съдът спира производството за поправяне на вреда, причинена поради нарушаване на разпоредби от конкурентното право? 2) Противоречи ли на тълкуването на член 6, параграф 5, буква а) и параграф 9 от Директива 2014/104 национална правна уредба, ограничаваща представянето на цялата информация, която е била предоставена в рамките на производство по искане на [чешкия орган] за защита на конкуренцията, включително ако става въпрос за информация, която участник в производството е длъжен да изготви и съхрани (или я изготвя и съхранява) по силата на други законови разпоредби, независимо от производството за нарушаване на конкурентното право? 3) Може ли за прекратяване на производството на друго основание по смисъла на член 6, параграф 5 от Директива 2014/1004 да се счита и положение, при което националният орган за защита на конкуренцията спира производството веднага щом Комисията започва производство с цел приемане на решение съгласно глава III от Регламент № 1/2003? 4) Съответства ли — предвид функциите и целите на Директива [2014/104] — на член 5, параграф 1 във връзка с член 6, параграф 5 от [нея] подход на националния съд, при който той прилага по аналогия националната правна уредба, транспонираща член 6, параграф 7 от тази директива, към категория информация като информацията, посочена в член 6, параграф 5 от посочената директива, и съответно взема решение за представянето на доказателства с уговорката, че въпросът дали доказателствените средства обхващат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“ (по смисъла на член 6, параграф 5 от същата директива) ще бъде разгледан от съда едва след представянето на тези доказателства? 5) При утвърдителен отговор на последния въпрос — трябва ли член 5, параграф 4 от Директива 2014/104 да се тълкува в смисъл, че прилаганите от съд ефективни мерки за защита на поверителната информация могат да доведат до изключване на достъпа на ищеца или на други участници в производството и на техните пълномощници до представените доказателства, преди съдът окончателно да реши дали представените доказателства или някои от тях попадат в категорията доказателства по член 6, параграф 5, буква а) от тази директива?“.

25. Писмени становища представят страните в главното производство, гръцкото и италианското правителство и Комисията. České dráhy и Комисията са представлявани в съдебното заседание, проведено на 3 февруари 2022 г.

V. Анализ

26. За да може да се даде полезен отговор на преюдициалните въпроси (раздел В), най-напред е необходимо да се провери дали те са допустими, предвид приложното поле ratione temporis на разпоредбите, чието тълкуване иска запитващата юрисдикция (раздел А), а след това да се изложат някои бележки относно режима на представяне на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията (раздел Б).

А. Приложимостта ratione temporis на Директива 2014/104

27. Макар в текста на Директива 2014/104 да не се прави разграничение между материалноправни и процесуалноправни разпоредби ( 7 ), Съдът вече е посочил, че тази директива съдържа особена разпоредба, а именно член 22, която изрично определя условията за прилагане на процесуалноправните и материалноправните разпоредби във времето ( 8 ).

28. Условията за прилагане във времето на тези две категории разпоредби са различни. Ето защо, за да може да се прецени приложимостта на Директива 2014/104 в главното производство, е необходимо да се определи дали членове 5 и 6 от нея са процесуалноправни, или материалноправни разпоредби.

29. Накратко, материалноправните норми определят съществуването и обхвата на отговорността на лицата, участващи в извършването на нарушение на конкурентното право, докато процесуалноправните норми определят протичането на дадено производство. Последните не губят своя процесуалноправен характер поради възможността тяхното прилагане в производство по иск за обезщетение за вреди да окаже влияние върху определянето на тази отговорност в края на производството ( 9 ). По тази логика, както вече посочих в своето заключение по дело PACCAR ( 10 ), макар да изглежда, че членове 5 и 6 от Директива 2014/104 предоставят права на правните субекти, тези права обаче могат да бъдат упражнявани само в рамките на производство пред национален съд и по същество става въпрос за процесуални разпоредби, позволяващи на този съд да установи фактите, на които се позовават страните в производството. Следователно условията за прилагане на националните разпоредби за транспониране на членове 5 и 6 от тази директива са определени в член 22, параграф 2 от същата.

30. Съгласно член 22, параграф 2 от Директива 2014/104 държавите членки е трябвало да гарантират, че никоя национална разпоредба, приета с цел съобразяване на процесуалните разпоредби на тази директива, няма да се прилага за исковете за обезщетение за вреди, с които националните съдилища са сезирани преди 26 декември 2014 г. По аргумент за противното обаче от тази разпоредба следва, че държавите членки са разполагали с дискреционно правомощие при транспонирането на Директивата, за да решат дали националните правила за транспониране на процесуалноправните разпоредби на посочената директива да се прилагат за исковете за обезщетение за вреди, предявени след 26 декември 2014 г., но преди датата на транспониране на същата директива, или пък за исковете, предявени най-късно преди изтичането на срока за транспонирането ѝ, а именно преди 27 декември 2016 г. ( 11 )

31. В това отношение отбелязвам, от една страна, че касационната жалба е подадена срещу взетите решения от първоинстанционния и второинстанционния съд по искането за представяне на доказателства, подадено от RegioJet на 11 октомври 2017 г. въз основа на националните разпоредби за транспониране на Директива 2014/104 в чешкия правен ред.

32. От друга страна, както се установява от становищата на заинтересованите страни, искът за обезщетение за вреди, за целите на който е направено искането за представяне на доказателства, е предявен на 25 ноември 2015 г., тоест преди крайната дата за транспониране на Директива 2014/104. От Закон № 262/2017 от 20 юли 2017 г. същевременно следва, че чешкият законодател е решил, че националните разпоредби за транспониране на процесуалноправните разпоредби на тази директива се прилагат пряко и безусловно и към исковете, предявени преди тази дата за транспониране ( 12 ).

33. Ето защо следва да се приеме, че членове 5 и 6 от Директива 2014/104 са релевантни за главното производство.

34. Този извод не се поставя под съмнение от обстоятелството, че разглежданият иск за обезщетение за вреди, изглежда, се отнася до машинации, извършени преди приемането на Директива 2014/104. Член 22, параграф 1 от тази директива всъщност не допуска единствено обратното действие на националните разпоредби за транспониране на материалноправните разпоредби от нея. Членове 5 и 6 от посочената директива обаче имат процесуалноправен характер.

35. Посоченият извод не се поставя под съмнение и от обстоятелството, че доказателствата, чието представяне е поискано по това дело, се съдържат в преписката на чешкия орган за защита на конкуренцията, който образува своето производство на 25 януари 2012 г. При очертаването на приложното поле ratione temporis на процесуалноправните разпоредби член 22, параграф 2 от Директива 2014/104 всъщност препраща не към датата на образуване на дадено производство от орган за защита на конкуренцията, чийто интерес е защитен от член 6 от тази директива, а към датата на сезиране на националния съд с иск за обезщетение за вреди. По този начин, като се фокусира върху производството пред националния съд, тази разпоредба очертава правомощията на този съд относно представянето на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията.

36. Ето защо нищо не позволява да се приеме, че тълкуването на членове 5 и 6 от Директива 2014/104 явно няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство. Следователно преюдициалните въпроси, отнасящи се до тълкуването на тези разпоредби, са допустими.

Б. Представянето на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията

37. Както припомних във въведението към това заключение, член 5 от Директива 2014/104 установява общи правила за представянето на доказателства, докато член 6 от нея допълва този общ режим с правила, които се отнасят специално до представянето на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията.

38. В последната разпоредба се прави разграничение между няколко категории доказателства, а именно: – първо, що се отнася до информацията, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията, до информацията, която е била подготвена от орган за защита на конкуренцията и изпратена на страните в хода на воденото от него производство, и до заявленията за постигане на споразумение, които са оттеглени, съгласно член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 националните съдилища могат да разпоредят тяхното представяне само след като орган за защита на конкуренцията е прекратил воденото от него производство с приемането на решение или на друго основание (този списък с доказателства ще бъде наричан по-нататък „сивият списък“), – второ, що се отнася до заявленията за освобождаване от санкция или намаляване на санкции и до заявленията за постигане на споразумение при исковете за обезщетение за вреди, съгласно член 6, параграф 6 от тази директива държавите членки гарантират, че националните съдилища не могат в никой момент да разпореждат тяхното представяне (този списък с доказателства ще бъде наричан по-нататък „черният списък“), и – трето, що се отнася до доказателствата от преписката на орган за защита на конкуренцията, които не попадат в нито една от изброените по-горе категории по член 6, съгласно параграф 9 от последния тяхното представяне може да бъде разпоредено по искове за обезщетение за вреди по всяко време, без да се засяга този член (този списък с доказателства ще бъде наричан по-нататък „белият списък“).

39. Освен това, що се отнася до представянето на доказателства, попадащи в тези категории, Директива 2014/104 съдържа механизъм за уравновесяване на засегнатите интереси — а именно интересите на пострадалите от нарушения, третите лица и публичните органи — при прилагане на правилата за конкуренция под стриктния контрол на националните съдилища, най-вече що се отнася до релевантността на поисканите доказателства и до необходимостта и пропорционалността на мерките за тяхното представяне ( 13 ). За тази цел член 5 от тази директива въвежда критерии за упражняването на този контрол, допълнени с критериите, определени в член 6 от нея.

40. Преюдициалните въпроси на запитващата юрисдикция трябва да бъдат разгледани именно в светлината на тези бележки.

В. Преюдициалните въпроси

1. Първият преюдициален въпрос

41. С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 възпрепятства възможността национален съд да разпореди представянето на доказателства за целите на производство по иск за обезщетение за вреди, свързан с нарушение на конкурентното право, макар пред Комисията да има висящо производство за това нарушение с оглед на приемане на решение съгласно глава III от Регламент № 1/2003, водещо до спиране на това национално производство.

42. За да се даде отговор на този въпрос, е необходимо най-напред да се изясни позицията на правото на Съюза по отношение на спирането от национален съд на висящо пред него производство поради образуването от Комисията на производство във връзка с иск за обезщетение за вреди. След това е необходимо да се провери дали правото на Съюза възпрепятства възможността поради такова спиране национален съд да разпореди представянето на доказателства за целите на производство по иск за обезщетение за вреди ( 14 ).

а) Спирането на производство по иск за обезщетение за вреди

43. Съгласно член 11, параграф 6 от Регламент № 1/2003 образуването на производство от Комисията освобождава органите по конкуренция на държавите членки от техните правомощия по прилагане на членове 101 и 102 ДФЕС относно същите нарушения. Съгласно член 16, параграф 1 от този регламент вследствие на образуването на производство от Комисията национален съд, сезиран с иск за обезщетение за вреди, обаче не се освобождава автоматично от правомощието си да приложи членове 101 и 102 ДФЕС и да се произнесе по разглежданите от тази институция нарушения. Освен това този съд не е длъжен да спре своето производство.

44. Всъщност съгласно член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 „[к]огато национални съдилища се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно член [101 или 102 ДФЕС], които вече са предмет на решения на Комисията, те не могат да вземат решения, които са в противоречие с решението, прието от Комисията. [Ако такова решение няма, националните съдилища] също така трябва да избягват вземане на решения, които биха противоречали на решение, което Комисията предвижда да приеме по образувано от нея производство. За тази цел националният съд може да прецени дали е необходимо да спре своето производство“.

45. Директива 2014/104 не задължава също така националните съдилища да спрат своите производства. Видно от прочита на член 6, параграфи 5 и 9 от тази директива, той подкрепя тълкуването, че производство по иск за обезщетение за вреди може да продължи и докато има висящо производство пред орган за защита на конкуренцията. Всъщност, докато доказателствата от сивия списък не могат да се представят преди орган за защита на конкуренцията да прекрати своето производство (член 6, параграф 5 от посочената директива), представянето на доказателства от белия списък може да бъде разпоредено „по искове за обезщетение за вреди по всяко време“ (член 6, параграф 9 от същата директива).

46. Следователно от гледна точка на правото на Съюза спирането на производство по иск за обезщетение за вреди не е задължително поради образуването на производство от Комисията. Наистина, от гледна точка на това право, независимо от въпроса дали национален съд спира своето производство, или не, той е длъжен да гарантира по-специално, че няма да вземе решение, което би било в противоречие с решението, което Комисията предвижда да приеме. Същевременно, a fortiori, при съблюдаване на произтичащите от правото на Съюза ограничения, като например следващите от необходимостта да се гарантира полезното действие на това право, предвидена в член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003, или принципите на ефективност и на равностойност, последиците от такова спиране се уреждат от националното право.

47. В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че в настоящия случай производството по иска за обезщетение за вреди е спряно поради задължението, произтичащо от националната процесуалноправна уредба. На Съда обаче не е поставен въпросът дали такова „задължение“ е съвместимо с правата, които черпят от правото на Съюза лицата, претърпели вреда, която е причинена с нарушение на конкурентното право. Освен това Съдът не следва да се произнася по въпроса дали при съблюдаване на ограниченията, произтичащи от правото на Съюза, национален съд може по силата на своята национална процесуалноправна уредба да взема мерки, след като е спрял своето производство. В случая се поставя единствено въпросът дали поради такова спиране Директива 2014/104 възпрепятства възможността национален съд да разпореди представянето на доказателства въз основа на националните разпоредби за транспониране на членове 5 и 6 от нея.

б) Разпореждането за представяне на доказателства

48. Както отбелязах в друг контекст ( 15 ), Директива 2014/104, изглежда, не определя връзката, която технически трябва да съществува на процесуално равнище, между искане за представяне на доказателства и иск за обезщетение за вреди (искане за представяне на доказателства като мярка в производство по същество, искане, разглеждано в рамките на инцидентно производство или дори в рамките на отделно производство). В същия друг контекст приех, че искане за представяне на доказателства, направено преди предявяването на иск за обезщетение за вреди, също може да попадне в приложното поле на членове 5 и 6 от тази директива ( 16 ). A fortiori, най-напред, спирането на производство по иск за обезщетение за вреди не води до изключване на мерките за представяне на доказателства, разпоредени за целите на това производство, от приложното поле на посочената директива. Във всеки случай не изглежда убедително да се твърди, че тя става отново приложима след възобновяване на производството. След това, поне от гледна точка на същата директива, спирането на производство по иск за обезщетение за вреди не възпрепятства автоматично националния съд да разпореди представянето на доказателства за целите на това производство.

49. Същото важи и когато такова производство е спряно поради образуването на производство от Комисията — спиране, което не е задължително с оглед на правото на Съюза ( 17 ). Всъщност, както се установява от изложените в точка 45 от настоящото заключение съображения, при съблюдаване на специфичните условия относно доказателствата от черния и сивия списък Директива 2014/104 не възпрепятства възможността, поне не по принцип, национален съд да разпореди представянето на доказателствата от преписката на орган за защита на конкуренцията, преди този орган да прекрати своето производство.

50. Правейки това, този национален съд обаче е длъжен да спазва всички произтичащи от Директива 2014/104 изисквания и трябва по-специално да ограничи представянето на доказателства до това, което е релевантно, пропорционално и необходимо. Както подчертах в точка 39 от настоящото заключение, тези изисквания са централен елемент от предвидения механизъм за уравновесяване на засегнатите интереси от националните съдилища, по-специално интересите на публичните органи при прилагане на правилата за конкуренция.

51. В този контекст в член 6, параграф 4, буква б) от Директива 2014/104 се уточнява, че когато националните съдилища проверяват пропорционалността на разпореждане за представяне на информация, те вземат предвид и въпроса дали „страната, поискала представянето на доказателства, го е направила във връзка с иск за обезщетение за вреди пред национален съд“. От това заключавам, че при тази внимателно извършвана проверка за пропорционалност, особено когато става въпрос за доказателствата от преписката на орган за защита на конкуренцията ( 18 ), националният съд трябва също така да вземе предвид обстоятелството, че производството по иска за обезщетение за вреди е било спряно.

52. Съображението, че Директива 2014/104 по принцип не възпрепятства възможността национален съд да разпореди представянето на доказателства за целите на производство по иск за обезщетение за вреди, което е спряно поради образуването от Комисията на производство, не се поставя под съмнение от задължението „[к]огато национални съдилища се произнасят по споразумения, решения или практики съгласно член [101 или 102 ДФЕС], те [да] не могат да вземат решения, […] които биха противоречали на решение, което Комисията предвижда да приеме по образувано от нея производство“ ( 19 ).

53. Според изложеното от Комисията тълкуване обхватът на член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 се свежда до прилагането на член 101 или 102 ДФЕС или, с други думи, до констатирането от национален съд на нарушение на конкурентното право. Разпореждане за представяне на доказателства, което е само едно решение по процедурата, не попадало в обхвата на член 16, параграф 1 от този регламент.

54. Без да искам да поставям под съмнение представеното от Комисията тълкуване и заключението, до което тя стига, предпочитам по-нюансирано тълкуване. Всъщност както, от една страна, принципът на лоялно сътрудничество, прогласен в член 4, параграф 3 ДЕС, така и, от друга страна, целта за ефективно и еднакво прилагане на конкурентното право на Съюза и общият принцип на правна сигурност, които са намерили отражение и в член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003 ( 20 ), според мен задължават националния съд да вземе предвид висящото пред Комисията производство при вземането на всякакво решение или мярка в хода на производство по иск за обезщетение за вреди, особено когато това решение или мярка засяга, дори и само по конкретен аспект, констатацията за наличие на нарушение на конкурентното право.

55. В това отношение отбелязвам, че за да разпореди националният съд представянето на доказателства по искане на лице, което твърди, че е пострадало от нарушение, вероятната основателност на иска за обезщетение за вреди, за целите на който е поискано представянето, трябва да бъде подкрепена ( 21 ).

56. Интересът от предотвратяване на противоречиви решения, който произтича от волята да се гарантира последователно прилагане на правилата в областта на конкуренцията и от общия принцип на правна сигурност, по принцип не е застрашен, когато национален съд разпореди представянето на доказателства за целите на производство по иск за обезщетение за вреди, който е спрян поради образуването от Комисията на производство ( 22 ).

57. Всъщност от решения Gasorba и др. ( 23 ) и Canal+/Комисия ( 24 ) е видно, че когато Комисията, от една страна, „възнамерява да приеме решение, с което да изиска прекратяване на нарушение“, а от друга страна, приема решение на основание член 9, параграф 1 от Регламент № 1/2003, с което прави определени ангажименти задължителни за съответните предприятия, националните съдилища не могат да приемат по отношение на разглежданите деяния „отрицателни“ решения, установяващи липсата на нарушение на членове 101 и 102 ДФЕС. Разпореждането да се представят доказателства, след като е преценено, че вероятната основателност на иска за обезщетение за вреди, за целите на който е поискано представянето, е подкрепена, не може да се приравни на „отрицателно“ решение с оглед на продължаването от Комисията на нейното производство и стремежа ѝ да определи дали има нарушение на членове 101 и 102 ДФЕС.

58. Освен това, от решение Masterfoods и HB ( 25 ) е видно, че когато национален съд спира производството, „за да избегне постановяването на решение, което противоречи на това на Комисията“, тъй като разрешаването на висящия пред него спор зависи от валидността на решението на Комисията по член 101 или 102 ДФЕС, срещу което е подадена жалба за отмяна от адресата му, „[националният съд] е длъжен да обсъди необходимостта от разпореждане на временни мерки, за да защити интересите на страните, докато да се произнесе окончателно“. A fortiori, ако няма решение на Комисията, интересът от предотвратяване на противоречиви решения не може да попречи на национален съд, който спира своето производство поради образуването от тази институция на производство, да приеме, че вероятната основателност на иска за обезщетение за вреди е подкрепена, и да разпореди представянето на доказателства.

59. Ето защо, когато национален съд решава да разпореди представянето на доказателства за целите на производство по иск за обезщетение за вреди, което е спряно поради образуването от Комисията на производство, той по принцип не взема решение, което може да се окаже в противоречие с решението, което Комисията предвижда да приеме в това производство, по смисъла на член 16, параграф 1 от Регламент № 1/2003.

60. С оглед на съображенията, изложени в предходните точки, член 5, параграф 1 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска възможността национален съд да разпореди представянето на доказателства за целите на национално производство по иск за обезщетение за вреди, свързан с нарушение на конкурентното право, дори когато пред Комисията има висящо производство във връзка с това нарушение с оглед на приемане на решение съгласно глава III от Регламент № 1/2003, което е довело до спиране на това национално производство.

2. Третият преюдициален въпрос

61. С третия си преюдициален въпрос, който е уместно да се разгледа преди втория, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали спирането от национален орган за защита на конкуренцията на воденото от него производство с мотива, че Комисията е образувала производство по глава III от Регламент № 1/2003, може да се счита за прекратяване на това производство „с приемането на решение или на друго основание“ по смисъла на член 6, параграф 5 от Директива 2014/104.

62. Припомням, че по силата на член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 националните съдилища могат да разпоредят представяне на доказателствата от сивия списък само след като орган за защита на конкуренцията е прекратил воденото от него производство с приемането на решение или на друго основание. В съображение 25 от тази директива се уточнява, че прекратяването на производството се дължи например на приемането на решение по член 5 от Регламент № 1/2003 ( 26 ), „с изключение на решения за налагане на временни мерки“.

63. Съгласно член 5, първа алинея от Регламент № 1/2003 национален орган по конкуренция може да изиска прекратяване на нарушението, да постанови временни мерки, да приеме поемане на ангажименти и да наложи глоби, периодични имуществени санкции или всякакви други санкции, предвидени в неговото национално законодателство. Според член 5, втора алинея от този регламент, когато въз основа на информацията, с която разполагат, националните органи по конкуренция считат, че условията за налагане на забрана не са изпълнени, те могат да решат, че няма основания за предприемане на действия от тяхна страна ( 27 ). Така, без да се засягат временните мерки и за разлика от тях, член 5, първа и втора алинея от посочения регламент се отнася за решенията, приети когато национален орган по конкуренция прецени, че предвид събраната в хода на воденото от него производство информация е възможно или дори необходимо да се произнесе по това производство и да го прекрати.

64. Като се има предвид това, изглежда, че що се отнася до приемането на решение за прекратяване запитващата юрисдикция поставя ударението върху предвидената в член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 алтернатива, а именно прекратяването на производството „на друго основание“.

65. В това отношение следва да се посочи, че в една от разпоредбите от първоначалното предложение за директива ( 28 ) е било предвидено разкриването на доказателства от сивия списък да може да се разпореди „единствено след като орган за защита на конкуренцията е приключил своето производство или е взел решение, посочено в член 5 от Регламент № 1/2003 или в глава III от Регламент № 1/2003“ ( 29 ).

66. Текстът на тази разпоредба е бил обект на обсъждания в хода на подготвителните работи. От проекта за законодателна резолюция на Европейския парламент ( 30 ) по-специално е видно, че тази институция е искала да промени въпросния текст, за да отразява с по-общи изрази идеята, че разкриването на доказателствата от сивия списък може да се разпореди едва след като орган за защита на конкуренцията е приключил воденото от него производство „по какъвто и да е начин“.

67. В крайна сметка текстът на разпоредбата от първоначалното предложение е възпроизведен в съображение 25 от Директива 2014/104, като е уточнено, че става въпрос за пример („прекратил производството, например като е приел решение съгласно член 5 или съгласно глава III от [Регламент № 1/2003]“) ( 31 ).

68. По-важното е, че идеята, обявена в проекта за законодателна резолюция на Парламента, изглежда, е вдъхновила текста на член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 („прекратил воденото от него производство с приемането на решение или на друго основание“), без всъщност да променя смисъла на първоначалното предложение на Комисията („единствено след като орган за защита на конкуренцията е приключил своето производство или е взел решение […]“.). Ставало е въпрос просто за пояснение, че решенията, приети на основание член 5 от Регламент № 1/2003, също „прекратяват“ производството на национален орган за защита на конкуренцията по смисъла на член 6, параграф 5 от тази директива.

69. Следователно, когато Директива 2014/104 препраща към факта на прекратяване на производството „с приемането на решение или на друго основание“, става въпрос за мерки, които с оглед на тяхната същност и цел се приемат, когато национален орган за защита на конкуренцията реши, че предвид събраната в хода на производството информация е възможно или дори необходимо да се произнесе и да му сложи край („да го прекрати“). Ето защо спирането на производството от национален орган по конкуренция не би могло да се приравни на прекратяване на производството от този орган „на друго основание“.

70. Същото се отнася и до спирането на производството от национален орган за защита на конкуренцията поради образуването на производство от Комисията.

71. Всъщност следва да се отбележи, както прави гръцкото правителство, че съгласно член 11, параграф 6 от Регламент № 1/2003 ( 32 ), когато Комисията образува производство, националните органи по конкуренция не загубват трайно и окончателно компетентността си да прилагат националното законодателство в областта на конкуренцията. Тези правомощия се възвръщат, след като образуваното от Комисията производство приключи ( 33 ). Освен това съгласно член 16, параграф 2 от този регламент органите по конкуренция на държавите членки запазват правомощията си да предприемат действия както в рамките на правото на Съюза, така и на националното право в областта на конкуренцията, дори и когато Комисията вече е постановила решение, при условие че не вземат решения, които биха били в противоречие с приетото от Комисията решение ( 34 ).

72. Телеологичното тълкуване на член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 е в полза на тълкуването, предложено в точка 69 от настоящото заключение.

73. В съображение 25, първо изречение от Директива 2014/104 се посочва смисълът от временната защита на доказателствата от сивия списък: „Следва да се прилага изключение по отношение на всички мерки по представяне на доказателства, чието евентуално налагане би повлияло неоправдано на текущо разследване на орган за защита на конкуренцията по отношение на нарушение на правото на Съюза или националното конкурентно право“.

74. В това отношение, от една страна, производството на Комисията, което е дало основание за спиране на производството на чешкия орган по конкуренция, все още е висящо. Следователно според логиката на член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 интересът от производството на тази институция също може да бъде застрашен от разкриването на доказателства, съдържащи се в преписката на чешкия орган за защита на конкуренцията. Образуваното от този орган производство се отнася до същите нарушения като разглежданите от Комисията. От друга страна, предвид възможността посоченият орган, теоретично, отново да възвърне правомощията си, интересът от неговото производство продължава да е валидно основание за предоставяне на временна защита на доказателствата, съдържащи се в преписката на същия орган.

75. Следователно член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че спирането от национален орган за защита на конкуренцията на воденото от него производство с мотива, че Комисията е образувала производство по глава III от Регламент № 1/2003, не може да се счита за прекратяване на воденото от националния орган по конкуренция производство „с приемането на решение или на друго основание“ по смисъла на тази разпоредба.

3. Вторият преюдициален въпрос

76. С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 8 и член 6, параграф 5, буква а) и параграф 9 от Директива 2014/104 допускат национална правна уредба, която на основание член 6, параграф 5 от тази директива ограничава временно представянето на цялата информация, която е „предоставена“ за производството, образувано от органа за защита на конкуренцията, а не само на информацията, която е „подготвена“ специално за това производство.

77. Всъщност, макар от формулировката на втория преюдициален въпрос да изглежда, че той се отнася единствено до тълкуването на член 6, параграфи 5 и 9 от Директива 2014/104, тази юрисдикция иска да разбере — ако бъдат използвани думите от нейното преюдициално запитване — дали тази директива е пречка за приемане на национална правна уредба, която разширява кръга на информацията, чието представяне е изключено, докато трае производството пред органа за защита на конкуренцията. Свободата на действие, с която разполагат държавите членки при транспонирането на членове 5 и 6 от посочената директива, е очертана посредством член 5, параграф 8 от нея. Ето защо ми се струва, че е необходимо вторият преюдициален въпрос да се преформулира и обхватът му да се разшири с последната разпоредба.

78. Освен това трябва да е ясно, че във формулировката на втория въпрос наистина се посочва „информация, която страна в производството е длъжна да изготви и съхрани (или я изготвя и съхранява) по силата на други разпоредби, независимо от производството за нарушаване на конкурентното право“. Същевременно от тази формулировка („включително ако става въпрос […]“.), разглеждана в светлината на настоящото преюдициално запитване ( 35 ), е видно, че това посочване служи само за онагледяване на доказателствата, визирани в същия преюдициален въпрос.

79. Преди да анализирам така преформулирания втори въпрос, е необходимо да разгледам неговата допустимост, тъй като тя е оспорена от České dráhy.

а) Допустимостта на втория преюдициален въпрос

80. České dráhy твърди, че този въпрос е преждевременен и хипотетичен, тъй като към настоящия момент чешките национални съдилища не са се произнесли по въпроса дали документите, за които се отнася искането за представяне на документи, са били специално подготвени за производството пред чешкия орган за защита на конкуренцията или за производството, водено от Комисията.

81. В това отношение следва да се припомни, че въпросите, отнасящи се до правото на Съюза, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправен от национална юрисдикция преюдициален въпрос само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси.

82. От отговора, който Съдът ще даде на този въпрос, ще зависи определянето на доказателствата, които спадат към белия списък и които евентуално могат да бъдат представени, независимо че чешкият орган за защита на конкуренцията не е прекратил своето производство. Следователно вторият преюдициален въпрос е допустим.

б) По същество

83. Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 в сивия списък не попада цялата информация, предоставена по това производство, както предполага текста на чешките разпоредби за транспониране на същата директива, а само информацията, която е специално подготвена за производството на орган за защита на конкуренцията.

84. Всъщност от текста на член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104, разглеждан във връзка със съображение 25 ( 36 ), е видно, че временната защита, предоставена по силата на първата разпоредба, се отнася не до всяка информация, която е била предоставена специално, по собствена инициатива или по искане на органа за защита на конкуренцията за целите на такова производство, а само до информацията, която е била подготвена специално за производство, образувано от този орган.

85. Този резултат от буквалното тълкуване се потвърждава от съображенията, произтичащи от систематичното тълкуване.

86. На първо място, най-напред, съгласно член 6, параграф 9 от Директива 2014/104, който се отнася до доказателствата от белия списък, представянето на доказателства от преписката на орган за защита на конкуренцията, които не попадат в сивия и черния списък, може да бъде разпоредено по искове за обезщетение за вреди по всяко време. След това в съображение 28 от тази директива, в което се уточнява нормативното съдържание на тази разпоредба, се използва изразът „доказателства, съществуващи независимо от производствата на орган за защита на конкуренцията (наричани по-долу „вече съществуваща информация“)“, за да се обозначат доказателствата, различни от визираните в член 6, параграфи 5 и 6 от посочената директива. Следователно става въпрос за всякакви доказателства, чието представяне не е автоматично забранено от същата директива, предвид принадлежността им към сивия или черния списък, поради интереса от прилагане на конкурентното право от страна на публичните органи. Накрая в член 2, точка 17 от същата директива се дава определение на понятието „вече съществуваща информация“, а именно „доказателства, които съществуват независимо от производство пред орган за защита на конкуренцията, без оглед на това дали такава информация се съдържа в преписката на органа за защита на конкуренцията“. От това определение и най-вече от последната му част следва, че доказателствата, съдържащи се в такава преписка, също могат да спадат към белия списък ( 37 ). В частност информацията, която страна в производството има задължение да подготви и да съхранява (или подготвя и съхранява) по силата на други законови разпоредби, независимо от производството за нарушение на конкурентното право, представлява par excellence вече съществуваща информация, чието представяне националните съдилища по принцип могат да разпоредят във всеки момент.

87. На второ място, като отразява идеята, от една страна, че защитата на доказателствата от сивия и черния списък трябва да се сведе до хипотезите, при които тази защита действително е необходима и поради това е подходяща от гледна точка на целите на Директива 2014/104, и от друга страна, че трябва да се разреши широк в разумни граници достъп до доказателствата, член 6, параграф 8 от тази директива предвижда, че ако само някои части от исканите доказателства спадат към черния списък („параграф 6 се прилага [за тях]“), останалите части се предоставят съгласно съответните параграфи от член 8 от посочената директива в зависимост от категорията, в която попадат ( 38 ).

88. Член 5, параграф 8 от Директива 2014/104 разрешава на държавите членки да приемат правила, които биха довели до по-широко представяне на доказателства, без да се засягат параграфи 4 и 7 от същия член и член 6 от посочената директива.

89. Следователно, докато член 5 от Директива 2014/104 по принцип почива на минимална хармонизация, член 6 от нея въвежда изчерпателна хармонизация. Ето защо, от една страна, при транспонирането ѝ на държавите членки не е разрешено да нюансират условията за класифициране на доказателствата в сивия, черния или белия списък („без да се засяга[…] член 6“) ( 39 ). От друга страна, по думите на запитващата юрисдикция разрешаването държавите членки да разширят обхвата на информацията, спадаща към сивия списък, според мен би довело до по-ограничено представяне на доказателства в противоречие с логиката на член 5, параграф 8 от посочената директива.

90. Следователно член 5, параграф 8 и член 6, параграф 5, буква а) и параграф 9 от Директива 2014/104 трябва да се тълкуват в смисъл, че тези разпоредби не допускат национална правна уредба, която на основание член 6, параграф 5 от тази директива ограничава временно не само представянето на информацията, която е „подготвена“ специално за производството, образувано от органа за защита на конкуренцията, но и представянето на цялата информация, която е „предоставена“ за това производство.

91. От съображения за изчерпателност е необходимо да припомня, че при прилагане на вътрешното право, в което се употребяват термини, идентични с термините на директива или различни от тях, националните юрисдикции са длъжни да го тълкуват във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на съответната директива, за да се постигне предвиденият от нея резултат ( 40 ).

4. Четвъртият преюдициален въпрос

а) Преформулиране на преюдициалния въпрос

92. С четвъртия си преюдициален въпрос — който предлагам да се преформулира поради причините, изложени в предходните точки — запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5, параграф 1 във връзка с член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че тези разпоредби допускат възможността национален съд да се произнесе по представянето на доказателства и да разпореди депозирането им под съдебен надзор, като отложи разглеждането на въпроса дали тези доказателства съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“ по смисъла на последната разпоредба до момента, в който този съд ще има достъп до тези доказателства.

93. Във формулировката на четвъртия въпрос се отбелязва прилагането по аналогия на националната разпоредба, транспонираща член 6, параграф 7 от Директива 2014/104, към доказателствата, които могат да попадат в сивия списък, но запитващата юрисдикция посочва, че с този въпрос по същество иска да разбере дали съд може да разпореди представянето на доказателства, уредено в член 5, параграф 1 от тази директива, за да прецени дали тези доказателства съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“ по смисъла на член 6, параграф 5, буква а) от посочената директива.

94. Освен това правният проблем, повдигнат в този въпрос, води началото си от определението от 29 ноември 2019 г. В това отношение е необходимо да отбележа, че взетите от този съд мерки не съответстват изцяло на механизма, предвиден в член 6, параграф 7 от Директива 2014/104 ( 41 ). Всъщност в тази разпоредба се предвижда механизъм за предварителна проверка на съдържанието на доказателствата, които могат да се окажат в черния списък. Съгласно посочената разпоредба ищецът може да представи мотивирано искане с цел даден национален съд да получи достъп до такива доказателства единствено за да се увери, че тяхното съдържание изисква те да се считат за попадащи в черния списък. В случая обаче няма искане от ищеца. Освен това представянето на доказателства е разпоредено едновременно с мерките, които позволяват да се провери дали тези доказателства съдържат информация, включена в сивия списък.

95. При това положение, за да се даде полезен отговор на четвъртия преюдициален въпрос, що се отнася до доказателствата, които е възможно да попаднат в сивия списък, няма значение дали може да бъде разрешено прилагане по аналогия на член 6, параграф 7 от Директива 2014/104 при действието на тази директива. Важно е обаче да се даде тълкуване на посочената директива, за да може запитващата юрисдикция да определи дали възприетият от второинстанционния съд подход е в съответствие с нея. Ето защо е необходимо този въпрос да се преформулира в смисъла, изложен в точка 92 от настоящото заключение.

96. Предвид това преформулиране следва да се отхвърли твърдението на České dráhy, че четвъртият преюдициален въпрос е хипотетичен, тъй като първоинстанционният и второинстанционният съд не приложили, дори по аналогия, националната разпоредба, транспонираща член 6, параграф 7 от Директива 2014/104.

б) Съображения

97. Преди всичко е необходимо да отбележа, че първоначалното предложение за Директива 2014/104 не е предвиждало механизъм за предварителна проверка като заложения в член 6, параграф 7 от тази директива. Изглежда, този механизъм води началото си от изменение, обсъждано в рамките на проекта за законодателна резолюция на Парламента. За разлика от възприетото в посочената директива разрешение, това изменение, изглежда, е имало за цел да разреши на националните съдилища да получават достъп до доказателствата в преписката на орган за защита на конкуренцията и да ги анализират. Това разрешение се е отнасяло не само до доказателствата, които е възможно да попаднат в черния, но и до тези, които е възможно да попаднат в сивия списък ( 42 ).

98. Ето защо следва да се постави въпросът дали липсата в Директива 2014/104 на такова разрешение за доказателствата, които могат да попаднат в сивия списък, автоматично предполага, че възприетият от второинстанционния съд подход не съответства на правото на Съюза. За тази цел трябва да се вземе предвид видът хармонизация, на който почива член 6 от тази директива, както и правомощията, които посочената директива предоставя на националните съдилища във връзка с достъпа до доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията.

1) Видът хармонизация

99. Член 6 от Директива 2014/104 почива на изчерпателна хармонизация ( 43 ). Що се отнася до доказателствата, които могат да попаднат в сивия списък, законодателят на Съюза не е предвидил механизъм за предварителна проверка като заложения в член 6, параграф 7 от тази директива. Припомням обаче, че в случая не става въпрос за прилагане по аналогия и/или разширително прилагане на тази разпоредба спрямо такива доказателства.

100. Следователно, за да се установи дали изчерпателната хармонизация е пречка за възприетия от второинстанционния съд подход, не е достатъчно позоваване на текста на член 6 от Директива 2014/104. Според мен, за да се очертаят рамките на изчерпателната хармонизация, която законодателят на Съюза е искал да проведе посредством тази разпоредба, следва да се вземе предвид и контекстът, в който се вписва посочената разпоредба, както и причините, накарали законодателя на Съюза да извърши изчерпателна хармонизация в областите, обхванати от същата разпоредба.

101. Съгласно съображение 21 от Директива 2014/104 „[е]фективността и съгласуваното прилагане на членове 101 и 102 ДФЕС от страна на Комисията и националните органи за защита на конкуренцията изискват общ подход в целия Съюз по отношение на представянето на доказателства, които са част от преписка на орган за защита на конкуренцията“ и „[п]редставянето на доказателства не следва да намалява ненужно ефективността на прилагането на конкурентното право от органа за защита на конкуренцията“. От това следва, че изчерпателната хармонизация е проведена от законодателя на Съюза основно в полза на интереса от прилагане на конкурентното право от страна на публичните органи.

102. Съгласно член 6, параграф 4, буква в) от Директива 2014/104 „необходимостта от гарантиране на ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на публичните органи“ също е един от елементите, който националните съдилища трябва да вземат предвид, когато оценяват пропорционалността на разпореждане за представяне на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията. Следователно гарантирането, че разкриването на доказателства, съдържащи се в такава преписка, няма да наруши ефективността на производствата на органите за защита на конкуренцията, като споделена задача е отговорност на законодателите и на националните съдилища, компетентни да разглеждат искове за обезщетение за вреди.

103. По тази логика, макар национален съд също трябва да вземе предвид тази необходимост, когато се произнася за представянето на доказателства от преписката на орган за защита на конкуренцията, не е изключена възможността въпреки тази хармонизация някои аспекти, свързани с областите в обхвата на тази разпоредба, да се уточнят и/или нюансират от държавата членка. Според мен възприетият от второинстанционния съд подход по настоящото дело има връзка с един от тези аспекти.

104. Освен това, като пристъпва към изчерпателна хармонизация в областите, обхванати от член 6 от Директива 2014/104, законодателят на Съюза не пренебрегва интереса на лицата, които твърдят, че са пострадали от нарушения, и ефективното прилагане на конкурентното право от страна на частноправните субекти. Всъщност тази разпоредба благоприятства широко представяне в разумни граници на доказателствата, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията, които не попадат в сивия и черния списък ( 44 ). Следователно, тъй като тя благоприятства представянето на доказателства от белия списък, възприетият от второинстанционния съд подход по настоящото дело се вписва в тази логика.

105. От съображения за яснота е необходимо да се отбележи, че член 6, параграф 7 от Директива 2014/104 задължава държавите членки, когато се претендира наличие на изключение по член 6, параграф 6 от тази директива, да предоставят на съответния „ищец“ процесуално право да поиска от национален съд последният да получи достъп до доказателствата, за да се увери дали тяхното съдържание ги изважда от черния списък ( 45 ). Възприетият от второинстанционния съд подход по настоящото дело обаче не почива на наличието на право, на което правните субекти могат систематично да се позовават в контекста на производствата по искове за обезщетение за вреди. В случая става въпрос за специфична намеса на този съд с оглед на обстоятелствата в главното производство и вероятно по съображения за гарантиране на достъп до доказателствата от белия списък. Ето защо споделям становището на Комисията, че при действието на посочената директива е възможно в отделни случаи да се приложи подход в съответствие с националното право като възприетия от второинстанционния съд в настоящия случай.

106. Останалите доводи на České dráhy и на Комисията, които се отнасят по същество до ролята на националните съдилища в контекста на представянето на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията, не могат да поставят под съмнение това съображение.

2) Необходимостта от гарантиране на ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на публичните органи

107. Подходът, възприет от второинстанционния съд в настоящия случай, наистина може да се окаже твърде обременителен както за съответния национален съд, така и за лицето, от което е поискано да представи доказателства, тоест евентуално за ответник или за орган за защита на конкуренцията.

108. Същевременно, от една страна, спектърът на доказателствата, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията, чието представяне може да бъде поискано от страна в производството, е очертан от проверката за пропорционалност. При такива доказателства посочената проверка всъщност трябва да се извърши внимателно, както се посочва в съображение 23 от Директива 2014/104. В това съображение се посочва още, че „[п]оради това исканията за представяне на доказателства следва да се считат за непропорционални, когато се отнасят до общо представяне на документи в преписката на орган за защита на конкуренцията по конкретно дело или до общо представяне на документи, получени от страна в рамките на конкретно дело“.

109. От друга страна, както посочих в точка 102 от настоящото заключение, при проверката за пропорционалност националните съдилища вземат предвид „необходимостта от гарантиране на ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на публичните органи“. По тази логика доктрината счита, че националните съдилища трябва да следят разкриването на документи да не е прекалено обременително за органите за защита на конкуренцията ( 46 ).

3) Възможността да се провери правдоподобността на твърдението, че поисканите доказателства са в сивия списък

110. České dráhy изтъква, че без механизъм за предварителна проверка като предвидения в член 6, параграф 7 от Директива 2014/104 е невъзможно национален съд да провери правдоподобността на твърденията на страна в производството по иск за обезщетение за вреди, че исканите доказателства са в черния списък. Според České dráhy това обаче не е така при доказателствата, които могат да се окажат в сивия списък.

111. Що се отнася впрочем до автора на твърденията, че исканите доказателства са в черния списък, структурата на член 6, параграф 7 от Директива 2014/104 създава впечатление, че главната роля в този контекст е отредена на органите за защита на конкуренцията. В тази разпоредба най-напред всъщност се предвижда, че националните съдилища могат да поискат съдействие от компетентния орган за защита на конкуренцията. Едва след това в посочената разпоредба се отбелязва възможността съставителите на въпросните доказателства също да бъдат изслушани. От член 6, параграф 7 от тази директива обаче следва, че последната дума е на националния съд, дори по отношение на черния списък ( 47 ).

112. В това отношение според Комисията, като се има предвид, че представянето на доказателства от черния списък се отказва окончателно, вредите, които евентуален неправилен отказ да се разпореди представянето на такива доказателства, са значително по-тежки от вредите, причинени от отказа да се разпореди представянето на доказателства от сивия списък. До „неправилния отказ“, на който се позовава Комисията, а именно отказ, постановен от национален съд, може да се стигне и при проверката, която този съд извършва в контекста на механизма за предварителна проверка по член 6, параграф 7 от Директива 2014/104. Още по-важното е, че основната цел на този механизъм е не да поправи грешките на националните съдилища, а да ограничи риска от необоснован отказ и/или необосновано възражение от страна на лицето, от което е поискано да представи доказателствата. Това тълкуване се подкрепя от съображение 27 от тази директива, в което се посочва, че този механизъм се отнася до достъпа на националните съдилища до „документи, във връзка с които има позоваване на изключение“.

113. Ето защо следва да се приеме, че дори доказателствата от черния списък са защитени не спрямо националния съд, а спрямо ищеца и третите лица. Последната дума за тяхното квалифициране като „доказателства от черния списък“ е на националния съд. A fortiori доказателствата, чието представяне по принцип е по-малко вредно за интереса на публичните органи, а именно доказателствата от сивия списък, не трябва непременно да са по-строго защитени срещу достъпа на този национален съд.

114. В случая чешкият орган за защита на конкуренцията се е противопоставил на представянето от České dráhy на доказателства, с които този орган „разполага“ в рамките на своето административно производство, започнало през 2012 г., както и на представянето на „другите документи, поискани от ищеца“, тъй като съставлявали „цялостен набор от документи и тяхното представяне би могло да намали ефективността на политиката на преследване на нарушенията на конкурентното право“ ( 48 ).

115. За да могат обаче доказателствата да се ползват от временната защита поради принадлежността им към сивия списък, те трябва да отговарят на определенията по член 6, параграф 3 от Директива 2014/104. Когато е направено искане, което излага подробно в разумни граници исканите доказателства ( 49 ), отказът и/или възражението срещу представянето на съответните доказателства не могат да се формулират „на едро“, нито да се основават на общото съображение, че тяхното разкриване би могло да намали ефективността на политиката на преследване на нарушенията.

116. Всъщност, що се отнася до доказателствата, които не попадат в тези определения, тоест тези от белия списък, самият национален съд трябва да извърши проверка, при която да вземе предвид необходимостта от гарантиране на ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на публичните органи ( 50 ). Лицето, от което е поискано да представи доказателства, не може да извърши такава проверка и да замести проверката на националния съд. По тази логика, предвид необходимостта от преодоляване на информационната асиметрия и от гарантиране на ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на частноправните субекти, която необходимост е в основата на Директива 2014/104, не изглежда тази директива да се противопоставя на възможността национален съд да разполага по силата на своята национална процесуалноправна уредба с инструмент, който му позволява да преодолее прекомерното прибягване до изключението по член 6, параграф 5 от посочената директива. Такъв процесуален инструмент засилва полезното действие на членове 101 и 102 ДФЕС и допринася за ефективността на прилагането на конкурентното право от страна на частноправните субекти.

117. При това положение член 5, параграф 1 във връзка с член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че тези разпоредби допускат възможността национален съд да се произнесе по представянето на доказателства и да разпореди депозирането им под съдебен надзор, като отложи разглеждането на въпроса дали тези доказателства съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“ по смисъла на втората разпоредба до момента, в който този съд ще има достъп до тези доказателства.

5. Петият преюдициален въпрос

118. С петия си въпрос, поставен в случай на утвърдителен отговор на четвъртия въпрос, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали преди да е проверил дали доказателствата, чието представяне е разпоредено, попадат в обхвата на член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104, национален съд може да откаже на основание член 5, параграф 4 от тази директива достъп на ищеца и на другите страни до тези доказателства.

119. Макар запитващата юрисдикция да се позовава на член 5, параграф 4 от Директива 2014/104, тълкуването на тази разпоредба не ми изглежда нужно, за да се даде полезен отговор на същата юрисдикция. Всъщност, макар член 5, параграф 4 от тази директива да се отнася до мерките, вземани с цел защита на поверителната информация в интерес на страна в производството или трета страна, тоест в „частен интерес“, член 6, параграф 5 от нея се отнася до необходимостта от защита на интереса на публичните органи при прилагане на конкурентното право, тоест „публичния интерес“. Във всеки случай, за да се даде полезен отговор на петия преюдициален въпрос, е достатъчно да се тълкува втората разпоредба.

120. Съгласно член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 националните съдилища всъщност не само имат право, както предполага петият въпрос („прилаганите от съд ефективни мерки за защита на поверителната информация могат […]“) ( 51 ), но и са длъжни да гарантират, че друга страна в производството няма да има достъп в хода на производство, водено от орган за защита на конкуренцията, до „информация[та], която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за [това производство]“. По тази логика, ако национален съд разпореди представянето на доказателства, които могат да се окажат от сивия списък, за да провери дали това е така, този съд е длъжен да гарантира, че друга страна в производството няма да има достъп до тези доказателства преди той да приключи тази проверка, ако те са в белия списък, или преди компетентният орган за защита на конкуренцията да прекрати своето производство, ако те са в сивия списък.

121. Следователно член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че когато национален съд отложи разглеждането на въпроса дали доказателствата, чието представяне е поискано, съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“, този съд трябва да гарантира, че друга страна в производството няма да има достъп до тези доказателства, преди той да приключи тази проверка, ако те са в белия списък, или преди компетентният орган за защита на конкуренцията да прекрати своето производство, ако те са в сивия списък.

VI. Заключение

122. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Nejvyšší soud (Върховен съд, Чехия), по следния начин: „1) Член 5, параграф 1 от Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията трябва да се тълкува в смисъл, че допуска възможността национален съд да разпореди представянето на доказателства за целите на национално производство по иск за обезщетение за вреди, свързан с нарушение на конкурентното право, дори когато пред Европейската комисия има висящо производство във връзка с това нарушение с оглед приемане на решение съгласно глава III от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС], което е довело до спиране на това национално производство. 2) Член 5, параграф 8 и член 6, параграф 5, буква а) и параграф 9 от Директива 2014/104 трябва да се тълкуват в смисъл, че тези разпоредби не допускат национална правна уредба, която на основание член 6, параграф 5 от тази директива ограничава временно представянето на цялата информация, която е „предоставена“ за производството, образувано от органа за защита на конкуренцията, а не само на информацията, която е „подготвена“ специално за това производство. 3) Член 6, параграф 5 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че спирането от национален орган за защита на конкуренцията на воденото от него производство с мотива, че Комисията е образувала производство по глава III от Регламент № 1/2003, не може да се счита за прекратяване на воденото от националния орган по конкуренция производство „с приемането на решение или на друго основание“ по смисъла на тази разпоредба. 4) Член 5, параграф 1 във връзка с член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че тези разпоредби допускат възможността национален съд да се произнесе по представянето на доказателства и да разпореди депозирането им под съдебен надзор, като отложи разглеждането на въпроса дали тези доказателства съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“ по смисъла на втората разпоредба до момента, в който този съд ще има достъп до тези доказателства. 5) Член 6, параграф 5, буква а) от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че когато национален съд отложи разглеждането на въпроса дали доказателствата, чието представяне е поискано, съдържат „информация, която е била подготвена от физическо или юридическо лице специално за производство на орган за защита на конкуренцията“, този съд трябва да гарантира, че друга страна в производството няма да има достъп до тези доказателства, преди той да приключи тази проверка, ако те са в белия списък, или преди компетентният орган за защита на конкуренцията да прекрати своето производство, ако те са в сивия списък“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1).

( 3 ) Вж. моето заключение по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286).

( 4 ) Тази информация се установява от становищата на заинтересованите страни.

( 5 ) Регламент на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове [101 и 102 ДФЕС] (ОВ L 123, 2004 г., стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242).

( 6 ) Регламент на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС] (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).

( 7 ) Всъщност докато текстът на член 22, параграф 1 от Директива 2014/104 на някои езици препраща към националните разпоредби, които държавите членки „са приели […], за да се съобразят с материалноправните разпоредби“ на тази директива, член 22, параграф 2 споменава само националните разпоредби, „различни от посочените в параграф 1“ от тази директива. Както обаче отбелязах в заключението си по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286, т. 55), от логиката на прилагане на тези национални разпоредби може да се заключи, че член 22, параграф 2 от Директива 2014/104 се отнася до процесуалноправните разпоредби.

( 8 ) Вж. решение от 28 март 2019 г., Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, т. 25).

( 9 ) Ако се следва тази логика, всяка процесуална норма може да се окаже благоприятна за едната страна в производството и неблагоприятна за другата. Това обаче също не води до отпадане на процесуалноправния характер на съответната норма.

( 10 ) Вж. моето заключение по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286, т. 57).

( 11 ) Вж. решение от 28 март 2019 г., Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, т. 28).

( 12 ) Съгласно член 36, „Преходни разпоредби“, от този закон „[п]роизводствата за поправяне за вреди, причинени от ограничаване на конкуренцията, както и производствата по искане за постигане на споразумение по настоящия закон от солидарно отговорни за вредите ищци, които са образувани след 25 декември 2014 г., се довършват в съответствие с настоящия закон; правните последици от действията, извършени в производството преди датата на влизане в сила на настоящия закон, не се засягат“.

( 13 ) Вж. моето заключение по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286, т. 89).

( 14 ) Припомням, че по настоящото дело представянето на доказателства е разпоредено с определението от 14 март 2018 г. и е потвърдено с определението от 29 ноември 2019 г. Междувременно на 19 декември 2018 г. производството по иска за обезщетение за вреди е спряно.

( 15 ) Вж. моето заключение по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286, т. 41).

( 16 ) Вж. моето заключение по дело PACCAR (C‑163/21, ECLI:EU:C:2022:286, т. 43)

( 17 ) Вж. точка 46 от настоящото заключение.

( 18 ) Според съображение 23 от Директива 2014/104 „[и]зискването за пропорционалност следва да се оценява внимателно, когато представянето на доказателства създава риск от възпрепятстване на стратегията за разследване на орган за защита на конкуренцията, като се разкрие кои документи са част от преписката, или риск от отрицателно въздействие върху начина, по който предприятията сътрудничат на органите за защита на конкуренцията. […]“.

( 19 ) Това задължение произтича от член 16, параграф 1, първо и второ изречение от Регламент № 1/2003 (вж. т. 44 от настоящото заключение).

( 20 ) Съгласно съображение 22, първо изречение от Регламент № 1/2003 „[з]а да се осигури съответствие с принципите на правната сигурност и еднаквото прилагане на [правото на конкуренция на Съюза] при система на успоредни правомощия, трябва да се избягват решения, водещи до конфликт“. Вж. също решение от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, т. 51), което е кодифицирано в член 16, параграф 1, второ изречение от Регламент № 1/2003 (решение от 9 декември 2020 г., Groupe Canal +/Комисия (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, т. 112), в което Съдът се позовава на „последователното прилагане на правилата на конкуренцията и на общия принцип на правната сигурност“.

( 21 ) Вж. член 5, параграф 1 от Директива 2014/104.

( 22 ) Вж. по аналогия решение от 23 ноември 2017 г., Gasorba и др. (C‑547/16, EU:C:2017:891, т. 29).

( 23 ) Решение от 23 ноември 2017 г. (C‑547/16, EU:C:2017:891, т.5).

( 24 ) Решение от 9 декември 2020 г. (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, т.113).

( 25 ) Решение от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, т. 57 и 58).

( 26 ) Макар в това съображение да се споменава и решение, прието на основание глава III от Регламент № 1/2003, тази глава се отнася единствено до решенията на Комисията.

( 27 ) Вж. решение от 3 май 2011 г., Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270, т. 22 и 23).

( 28 ) Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията [COM(2013) 404 final].

( 29 ) Вж. член 6 от това предложение. Също така в съображение 20 от посоченото предложение се уточнява, че такива доказателства могат да се разкриват едва след като органът за защита на конкуренцията е констатирал нарушение на националните правила за конкуренция или тези на Съюза или по друг начин е приключил своето производство.

( 30 ) Проект на законодателна резолюция на Европейския парламент, документ C7‑0170/2013.

( 31 ) Курсивът е мой.

( 32 ) Вж. точка 43 от настоящото заключение.

( 33 ) Вж. решение от 14 февруари 2012 г., Toshiba Corporation и др. (C‑17/10, EU:C:2012:72, т. 79 и 80).

( 34 ) Вж. решение от 14 февруари 2012 г., Toshiba Corporation и др. (C‑17/10, EU:C:2012:72, т. 84 и 85).

( 35 ) Вж. точка 77 от настоящото заключение.

( 36 ) В съображение 25 от Директива 2014/104 се посочва, че като спадаща към сивия списък по-специално се квалифицира „[и]нформацията, подготвена от орган за защита на конкуренцията в хода на водено от него производство за прилагане на правото на Съюза или националното конкурентно право и изпратена на страните по това производство (например „твърдение за извършено нарушение“), или подготвена от страна по производството (например отговор на искания за информация на органа за защита на конкуренцията или свидетелски показания)“.

( 37 ) Този резултат се потвърждава от член 7, параграф 3 от Директива 2014/104, където се отбелязват „доказателства, които са получени от физическо или юридическо лице единствено чрез достъп до преписката на орган за защита на конкуренцията […] [,] които не попадат в [сивия или черния списък]“.

( 38 ) Този подход отразява и съображения 26 и 27 от Директива 2014/104. В последното изречение на съображение 26 от тази директива всъщност се уточнява, че „[з]а да се гарантира, че [установеното изключение в полза на доказателствата от черния списък] не представлява неоправдана намеса в правото на обезщетение на увреденото лице, то следва да бъде ограничено до тези доброволно направени и самоуличаващи заявления за освобождаване от санкция или намаляване на санкции и заявления за постигане на споразумение“. Освен това в последното изречение на съображение 27 от посочената директива се подчертава, че „[в]сяко съдържание, което попада извън обхвата на [черния списък], следва да може да бъде представено съгласно съответните условия“. Доказателствата в сивия списък всъщност попадат извън обхвата на черния списък. Възможността да се поиска тяхното представяне, както и представянето на доказателства от белия списък, е част от гаранцията, ако използваме думите от съображение 27, първо изречение от същата директива, че „увредените лица разполагат с достатъчно други способи да получат достъп до доказателствата от значение за делото, които са им необходими за подготовка на исковете им за обезщетение за вреди“. В този ред на мисли, що се отнася до публикуването на решенията на Комисията и съдържащата се в тях фактическа информация за нарушението, вж. също моето заключение по дело Evonik Degussa/Комисия (C‑162/15 P, EU:C:2016:587, т. 204 и 205).

( 39 ) Вж. също съображение 21 от Директива 2014/104, където се посочва, че „[е]фективността и съгласуваното прилагане на членове 101 и 102 ДФЕС от страна на Комисията и националните органи за защита на конкуренцията изискват общ подход в целия Съюз по отношение на представянето на доказателства, които са част от преписка на орган за защита на конкуренцията“.

( 40 ) Вж. в този смисъл решение от 24 януари 2012 г., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, т. 24).

( 41 ) Освен това České dráhy изтъква, че в определението си от 29 ноември 2019 г. второинстанционният съд не се е позовал на националната разпоредба, транспонираща член 6, параграф 7 от Директива 2014/104, докато Комисията посочва в това отношение, че там посоченият съд се е позовал на национална разпоредба, транспонираща член 5, параграф 3 от тази директива.

( 42 ) Според този проект националните съдилища, които са сезирани с искане за представяне на доказателства, съдържащи се в преписката на орган за защита на конкуренцията, която по принцип не може да бъде разкривана, са можели „да получат достъп до този документ и да го анализират“.

( 43 ) Вж. точка 89 от настоящото заключение.

( 44 ) Вж. точки 87—89 от настоящото заключение.

( 45 ) Вж. съображение 27 от Директива 2014/104.

( 46 ) Andersson, H. The Quest for Evidence — Still an Uphill Battle for Cartel Victims? — In: EU Competition Litigation: Transposition and First Experiences of the New Regime, Strand, M., Bastidas Venegas, V., Iacovides. M.C. (ed.), Hart Publishing, Oxford, 2019, p. 141.

( 47 ) Вж. в този смисъл Chirita, A.D. The Disclosure of Evidence Under the ‘Antitrust Damages’ Directive 2014/104/EU. — EU Competition and State Aid Rules: Public and Private Enforcement. Tomljenović, V., Bodiroga-Vukobrat, N., Butorac Malnar, V., Kunda, I. (éds), Springer, Berlin, 2017, p. 156.

( 48 ) Вж. точка 18 от настоящото заключение.

( 49 ) Вж. точка 108 от настоящото заключение.

( 50 ) Вж. точка 102 от настоящото заключение.

( 51 ) Курсивът е мой.