ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-ЖА VERICA TRSTENJAK

представено на 28 юни 2007 година ( 1 )

Дело C-20/05

Наказателно производство

срещу

Karl Josef Wilhelm Schwibbert

„Директива 98/34/ЕО — Процедура за предоставяне на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти — Задължение за съобщаване на проектите за технически регламенти — Национален закон, налагащ задължение за поставяне на отличителния знак на националния орган, отговорен за събирането на авторски възнаграждения, върху пуснатите на пазара компакт дискове — Понятие за технически регламент“

I — Въведение

1. В рамките на наказателно производство, образувано срещу г-н Schwibbert за притежаване на компакт дискове (наричани по-нататък „CD“), които не носят отличителния знак на националния орган, отговорен за събирането на авторски възнаграждения (Società italiana autori ed editori [Италианско дружество на авторите и издателите], наричан по-нататък „SIAE“), Tribunale di Forlì (Италия), по искане на адвоката на г-н Schwibbert, се обръща към Съда с искане да установи дали националните разпоредби, налагащи задължение за поставяне на този отличителен знак, са съвместими с членове 3 ЕО, 23—27 ЕО и с Директива 83/189/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година, която установява процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти ( 2 ) — фактически консолидирана с Директива 98/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти ( 3 ), самата тя изменена с Директива 98/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 юли 1998 година ( 4 ) — Директива 92/100/ЕИО на Съвета от 19 ноември 1992 година относно правото на отдаване под наем и в заем и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост ( 5 ), и Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество ( 6 ).

II — Правна уредба

А — Общностно право

1. Договор за ЕО

2. Съгласно членове 23—27 ЕО Общността се основава на митнически съюз, който обхваща цялата търговия със стоки и включва забрана между държавите-членки на мита върху вноса и износа и на всички такси с равностоен на мито ефект.

2. Директиви

а) Директива 92/100

3. Директива 92/100 има за цел хармонизацията на правната закрила на правото на отдаване под наем и в заем и някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост. От първото съображение от посочената директива е видно, че хармонизацията има за цел да премахне разликите между националните законови разпоредби, които „са източник на пречки за търговията и водят до опорочаване на конкуренцията, като така се възпрепятства изграждането и правилното функциониране на вътрешния пазар“.

4. Във второто съображение се посочва, че „тези разлики в правната закрила могат да се увеличат, тъй като държавите-членки приемат нови и различни нормативни актове, а националната съдебна практика, чрез която се тълкуват тези нормативни актове, се развива по различен начин“.

5. В третото съображение е подчертано, че „поради това разликите трябва да бъдат премахнати в съответствие с целта за създаване на пространство без вътрешни граници, установено в член 8а от Договора, така че, съгласно член 3, буква е) от Договора, да бъде изградена система, която гарантира неопорочена конкуренция в общия пазар“.

б) Директива 98/34, с която се осъществява консолидиране на Директива 83/189

6. По смисъла на член 1: „За целите на настоящата директива се прилагат следните определения: 1. „продукт“, всеки промишлен продукт и всеки селскостопански продукт, включително и рибни продукти; 2. „техническа спецификация“, спецификацията, която се съдържа в документа, в който са изложени основните характеристики на продукта, като например ниво на качество, функционални характеристики, безопасност или размери, включително изискванията, които се прилагат към продукта по отношение на името, с което продукта се продава, терминология, символи, изпитване и методи за изпитване, опаковка, маркиране или етикетиране и процедури за оценяване на съответствието […]. […] 10. „проект на технически регламент“, текстът на техническата спецификация или на друго изискване, включително административни разпоредби, формулирано с цел влизането му в сила или евентуалното му влизане в сила като технически регламент, текстът, бидейки на етапа на подготовка, при който все още могат да се направят съществени поправки. […]“.

7. Член 8 от Директива 98/34 гласи: „1. […] държавите-членки незабавно предоставят [другаде в текста: „съобщават“] на Комисията всички проекти за технически регламенти […]. Те също така предоставят на Комисията възможност да правят изявление за причините за необходимостта от прилагане на техническия регламент [да се чете: „предоставят на Комисията изложение на причините, поради което е необходимо приемането на техническия регламент“], когато това не е разяснено в проекта. Когато е необходимо, освен ако вече не е било изпратено с предишно съобщение, държавите-членки едновременно предават текста на основните законодателни или нормативни разпоредби, главно и пряко заинтересовани [да се чете: „които са главно и пряко засегнати“], ако запознаването с такива текстове е необходимо за оценяване значението на проекта на техническия регламент. Държавите-членки предоставят отново проекта при горепосочените условия, ако направят промени в проекта, с които значително се изменя обхват[ът] му, съкращава се първоначално предвидения[т] срок за прилагането му, допълват се спецификации или изисквания, или последните се правят по-ограничителни.“

8. Член 9, параграф 1 от Директива 98/34 гласи: „Държавите-членки отлагат приемането на проект за технически регламент с три месеца от датата на получаване от Комисията на съобщението, посочено в член 8, параграф 1.“

в) Директива 98/48, изменяща отделни точки от Директива 98/34

9. Точка 9 от член 1 от Директива 98/34 се преномерира на точка 11 и се чете, както следва: „11. „технически регламент“ — техническа спецификация и други изисквания или правила за услуги, включващи съответни [да се чете: „включително съответните“] административни разпоредби, спазването на които е задължително, юридически или фактически, в случаите на маркетинг [да се чете: „търговия“], предоставяне на услуги, установяване на оператор за услуги или използване в държава-членка или в голяма част от нея, както законите, регламентите или административните разпоредби [да се чете: „законите, подзаконовите или административните разпоредби“] на държавите-членки, с изключение на тези, предвидени в член 10, забраняващи производството, вноса, маркетинга [да се чете: „търговията“] или използването на един продукт или забраняващи предоставянето или използването на услуга или установяването на доставчик на услуги. Фактически техническите регламенти включват: — законови, подзаконови или административни разпоредби на държава-членка, които се отнасят или за техническото специфициране, или за други изисквания или правила за услуги, или до професионални кодекси или кодекси на практиките, които на свой ред се отнасят до техническото специфициране или до други изисквания или правила за услуги, при спазването, на които се налага презумпцията за съответствие със задълженията, наложени от посочените по-горе законови, подзаконови или административни разпоредби, — доброволни споразумения, по които публичният орган е страна и които в името на общия интерес регулират спазването на техническите спецификации или други изисквания или правила за услуги, с изключение на спецификации за тръжни документи за обществени поръчки, — технически спецификации или други изисквания или правила за услуги, които са свързани с фискални или финансови мерки, даващи отражение върху потреблението на продукти или услуги чрез стимулиране на доброволното изпълнение чрез такива спецификации или други изисквания за правила за услуги; техническите спецификации или други изисквания или правилата за услуги, свързани с националните социалноосигурителни системи не се включват“.

г) Директива 2001/29

10. Директива 2001/29 възпроизвежда вече установените в частност от Директива 92/100 принципи и норми и ги изменя.

Б — Национално право

11. Италианското законодателство в областта на авторското право се основава на Закон № 633 от 1941 г. ( 7 ) С този закон е създадена SIAE, публичноправен орган ad hoc, отговарящ за защитата, посредничеството и удостоверяването, и са предвидени наказателни санкции за редица неразрешени дейности (търговия, възпроизвеждане…). Той въвежда и задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“.

12. Закон № 121/87 от 27 март 1987 г. ( 8 ) разширява обхвата на изискването за поставяне на отличителен знак „SIAE“ и възможността за наказателни санкции по отношение на други носители.

13. Законодателен декрет № 685/94 от 16 ноември 1994 г. ( 9 ) отменя Закон № 121/87. По смисъла на член 171б, буква в) от него: „Наказва се с лишаване от свобода от три месеца до три години и с глоба от 500000 ITL до 6000000 ITL този, който: […] продава или отдава под наем видеокасети, касети с музика или всякакъв друг носител, съдържащ фонограми или видеограми на кинематографски или аудиовизуални произведения, или на поредица от движещи се изображения, които не носят маркировката „SIAE“ съгласно този закон и правилника за прилагането му […]“.

III — Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос

14. На 9 и 10 февруари 2000 г. са иззети CD, складирани в помещенията на дружество K.J.W.S. Srl, на което г-н Schwibbert, пребиваващ в Италия, е законен представител. Иззетите поради липса на отличителния знак на SIAE CD съдържат репродукции на произведения на художниците Giorgio De Chirico и Mario Schifano. В заседанието на Съда адвокатът на г-н Schwibbert уточнява, че някои CD съдържат музикален акомпанимент. Освен това в документ, приложен към писменото становище на г-н Schwibbert, се посочва, че поне в някои от CD, възпроизвеждащи произведения на първия художник, се съдържа филм. В допълнение, от данните, предоставени от препращащия съд, и от разясненията на адвоката на г-н Schwibbert, предоставени в заседанието на Съда, е видно, че CD са копирани в Германия и предназначени за продажба на две италиански дружества, които ще ги включат в каталога си.

15. На 23 май 2001 г. Procura della Repubblica presso il Tribunale di Forlì повдига обвинение срещу г-н Schwibbert и го предава на Tribunale di Forlì.

16. На 14 декември 2004 г. в протокола от съдебното заседание Tribunale di Forlì подчертава, че г-н Schwibbert не е обвинен в противозаконно възпроизвеждане на произведенията, тъй като разполага с необходимите разрешения, а само в това, че CD не са обозначени с отличителния знак „SIAE“.

17. Tribunale di Forlì уважава искането на адвоката на г-н Schwibbert да отправи преюдициален въпрос към Съда. Към акта за препращане обаче само са приложени доводите на адвоката на г-н Schwibbert, а не са формулирани конкретни въпроси. Актът за препращане е вписан в регистъра от секретариата на Съда на 21 януари 2005 г.

18. На 17 юли 2006 г., в съответствие с член 104, параграф 5 от Процедурния правилник Съдът иска разяснения от националната юрисдикция както относно фактическата и правната обстановка на спора по главното производство, така и относно разпоредбите на общностното право, които да бъдат тълкувани, и причините, поради които националната юрисдикция счита за необходимо да поиска тълкуването им. Нейният отговор постъпва в Съда на 8 ноември 2006 г.

19. От този отговор на Tribunale di Forlì произтича, че въпросът, поставен от тази юрисдикция на Съда, може да бъде формулиран по следния начин: „Дали националните разпоредби в областта на маркировката „SIAE“ са съвместими с членове 3 ЕО, 23—27 ЕО, членове 1, 8, 10 и 11 от Директива 98/34 от 22 юни 1998 година и с Директиви 92/100 и 2001/29?“

20. Преди заседанието Съдът решава да отправи към италианското правителство и към Комисията на Европейските общности въпроси, на които те да отговорят писмено, като по-специално иска от тях да уточнят становищата си в светлината на дадените от препращащата юрисдикция пояснения. Италианското правителство и Комисията отговарят писмено на тези искания.

IV — Становища, представени пред Съда

21. Според г-н Schwibbert задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ представлява технически регламент, за който Комисията е следвало да бъде уведомена от Италианската република, съгласно член 8, параграф 1 от Директива 83/189.

22. Освен това задължението за поставяне на отличителния знак представлявало мярка с равностоен ефект, тъй като съставлявало пречка за операторите от други страни да развиват дейността си на италианския пазар.

23. Поставянето на това съкращение освен това не предлагало никаква закрила на автора и на другите носители на права върху интелектуална собственост. Всъщност италианското законодателство предвижда наказателни санкции, когато не е поставен знакът, като за това е без значение дали възпроизвеждането съставлява злоупотреба.

24. От друга страна, задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ противоречало на членове 23 ЕО и 25 ЕО, а именно за забраната на мита или такси с равностоен ефект, предвидена от Договора, тъй като за съкращението се заплаща и то трябва да бъде поставяно върху всички произведения, идващи от държава-членка, при влизането им на италианска територия.

25. Накрая, това задължение за поставяне на знака нарушавало Директива 92/100, в първите три съображения от която се установяват разликите между различните национални правни системи и последващият риск от нарушаване на конкуренцията между държавите-членки.

26. SIAE, която не представя писмено становище, излага в съдебното заседание, че Комисията не е трябвало да бъде уведомявана за задължението за поставяне на съкращение, тъй като то вече е било предвидено от закон от 1941 г., който по това време се е отнасял за произведения върху хартиен носител. Считано от 1971 г. били сключени споразумения между всички производители на дискове за поставяне на съкращението „SIAE“ върху носителя.

27. SIAE излага също, че към момента на настъпване на фактите италианският закон не е предвиждал задължение за поставяне на отличителния знак върху произведения на изобразителното изкуство; това задължение съществувало едва от влизането в сила на Закон № 248/2000. В настоящия случай съдържащите музика CD е трябвало да носят съкращението на SIAE.

28. Що се отнася до членове 3 ЕО, 22 ЕО и 27 ЕО, SIAE поддържа, че формулираната от тези членове забрана за задължения, налагани при вноса, се отнася само за внесената стока и не включва националната стока. Италианското законодателство, налагащо поставяне на отличителния знак, се прилага обаче за всички стоки, национални или внесени. Тези членове следователно не се отнасят до посоченото задължение, чиято цел впрочем е, както посочва също италианското правителство, да позволи незабавно разпознаване на оригиналните произведения от пиратските както от органите на реда, така и от потребителите.

29. SIAE добавя, че Италия транспонира Директива 92/100 със Законодателен декрет № 685/94. Като мярка за приложение на директивата този законодателен декрет, който по думите на SIAE „съдържа разпоредбите относно отличителния знак“, бил предаден на Комисията.

30. Накрая, в случай че Съдът иска да преформулира преюдициалния въпрос по отношение на членове 28 ЕО и 30 ЕО, SIAE изтъква, че задължението за поставяне на знака трябвало да се счита като пропорционално на целите, и по-конкретно на тези за борба с пиратството и за осведомяване на потребителите, които купувайки неправомерно възпроизведени произведения, подлежат на наказателно преследване.

31. Италианското правителство счита, че преюдициалният въпрос е недопустим, тъй като препращащата юрисдикция само е уважила искането на адвоката на подсъдимия във вида, в който то е представено. Националният съд обаче трябвало да предостави минимални разяснения относно причините, поради които общностните разпоредби, за които отправя запитване към Съда, трябва да бъдат тълкувани.

32. Италианското правителство изтъква, че SIAE е публично предприятие в законно монополно положение, чиято задача по-конкретно е да събира приходите от поставянето на съкращението на SIAE, както е предвидено от закона. Предоставяйки този знак, SIAE предоставяло на своите членове услуга по гарантиране на законосъобразността на възпроизвеждането на произведения. Тази услуга се вписвала в рамките на борбата срещу пиратството и по никакъв начин не влияела на свободното движение на стоки. Също както SIAE, италианското правителство счита, че във всеки случай член 30 ЕО позволявал да се приеме за действително задължението за поставяне на съкращението „SIAE“. Тази мярка нямала дискриминационен ефект, поради което била съобразена и с Директива 92/100.

33. Също както SIAE, италианското правителство поддържа, че предвиденото от Закон № 121/87 задължение за поставяне на съкращение не следвало да бъде съобщавано на Комисията, тъй като то съществува от 1941 г., а въвеждането на наказателна санкция е само приспособяване към появата на нови технологични носители на пазара.

34. Накрая, италианското правителство твърди, че не било възможно произведенията на интелектуалния труд да бъдат приравнявани на която и да е друга вещ, с която може да се търгува в рамките на Общността, тъй като те не били стока. Отличителният знак „SIAE“ не можел да бъде приравнен на маркировка съгласно технически регламент по смисъла на Директива 83/189, щом като този отличителен знак или стикер идентифицирал основно характеристиките на възпроизведеното произведение на интелектуалния труд и следователно corpus mysticum, без да характеризира corpus mecchanicum, тоест носителя. Поради това не било възможно, както прави Комисията, да се прави позоваване на Решение по дело BIC Benelux ( 10 ). В това решение целта на стикера била да информира обществеността за въздействието на продукта BIC върху околната среда; по този начин с него се описвали характеристиките на продукта. Стикерът „SIAE“ не съдържал никакво описание на характеристиките на продукта. Ставало въпрос само за указание, предназначено за органите на реда и за потребителите, че този стикер е поставен в съответствие със закона. Следователно мярката била напълно второстепенна по отношение на целта, която била да се изтъкне, че разпоредбите наистина са били спазени.

35. След писмените отговори на отправените от Съда писмени въпроси, както и на представените в съдебното заседание становища на страните, Комисията счита, че преюдициалният въпрос е допустим.

36. Комисията подчертава обстоятелството, че само член 2 от Закон № 121/87 разширява обхвата на задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ върху касети с музика и CD. Тази разпоредба представлявала технически регламент, който е трябвало да бъде съобщен на Комисията. Тя цитира член 1, точка 5 от Директива 83/189 ( 11 ), влязла в сила през 1987 г., според който технически регламенти са „техническите спецификации, включително съответните административни разпоредби, спазването на които е задължително, юридически или фактически, в случаите на търговия и използване […]“ [неофициален превод]. През 1987 г. обаче, за да се търгува с видеокасети и CD в Италия, е трябвало да се поставя това съкращение. Следователно ставало въпрос за технически регламент, чието спазване е било задължително за търговията в Италия.

37. Комисията добавя, че Законодателен декрет № 685/94, отменящ Закон № 121/87, представлява единствената приложима към момента на настъпване на фактите разпоредба. Член 171б, буква в) от него, предвиждащ също задължение за поставяне на съкращението „SIAE“, при неспазването на което се налагат наказателни санкции, също е трябвало да бъде съобщен на Комисията. Това съкращение, което може да бъде поставено или директно върху CD, или върху външната опаковка може да се приравни на маркировка. Следователно настоящият случай бил сравним с този по дело BIC Benelux, посочено по-горе, по отношение на данъчните аспекти. Във връзка с това Комисията препраща също към Решение по дело CIA Security International ( 12 ), в което Съдът тълкува неспазването на предвиденото по-специално в член 8 от Директива 89/189 задължение за съобщаване като водещо до неприложимост на разглежданите технически стандарти и до непротивопоставимостта им на частноправни субекти.

38. Срещу изтъкнатия от SIAE в съдебното заседание довод, според който Комисията била запозната със задължението за поставяне на съкращението чрез уведомяването за Законодателен декрет № 685/94 като мярка за транспониране на Директива 92/100, Комисията възразява, че това задължение не е мярка за транспониране на Директива 92/100, тъй като то не е необходимо за транспониране на директивата. Следователно като акт за транспониране на Директива 92/100 уведомяването не можело да се счита за една от предвидените в член 10 от Директива 83/189 хипотези, която освобождава държавите-членки от задължението за уведомяване за актовете за транспониране на общностните директиви.

39. Към настоящите съображения, които Комисията смята за достатъчни, тя все пак изтъква, че задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ не е в противоречие с членове 23 ЕО и 25 ЕО, защото не е свързано с преминаване на границите, а е задължение, което следва да се спази преди започване на търговията, нито е в противоречие с Директива 92/100, която се ограничава до определяне на приложното поле на някои права, като оставя на държавите-членки да изберат механизмите за гарантиране на спазването на тези права; задължението за поставяне на знака обаче може да бъде считано за механизъм.

V — Съображения

А — Допустимостта на преюдициалния въпрос

40. Независимо от съображенията на италианското правителство считам, че този преюдициален въпрос е допустим. Несъмнено това, че препращащият съд се задоволява да приложи искането за поставяне на преюдициален въпрос, така както е направено от адвоката на страна, не е желателно и е принудило Съда да иска съгласно член 104, параграф 5 от Процедурния правилник разяснения от националната юрисдикция както относно фактическата и правна обстановка на спора в главното производство, така и относно разпоредбите от общностното право, които да бъдат тълкувани, и причините, поради които националната юрисдикция счита за необходимо да поиска тълкуването им. От нито една разпоредба, и по-конкретно от информационната бележка относно отправянето на преюдициални запитвания от националните юрисдикции ( 13 ), не следва обаче, че самият национален съд трябва формално да формулира въпроса или въпросите и самият той да предостави всякаква полезна информация по конкретния случай ( 14 ), като в противен случай искането ще бъде недопустимо. Впрочем в случая препращащият съд, според собствените му думи, „приема за възпроизведен в решението си“ предоставения от адвоката на г-н Schwibbert документ.

Б — Своеобразието на италианския закон

41. В повечето държави-членки законът не предвижда задължение за поставяне на съкращението на националния орган, отговорен за управлението на авторските права, върху носителите ( 15 ). Ако обаче тези органи изискват или препоръчват като условие за разрешаване на възпроизвеждането да бъдат предоставени някои указания върху носителите ( 16 ), те трябва само да бъдат поставени върху възпроизведените произведения, но не се изисква възпроизведените произведения да са обозначени със самозалепващ се знак, продаван от въпросните органи. От друга страна, евентуалното изискване на органите за поставяне на тяхното съкращение върху възпроизведените произведения не се основава на законово задължение, а само на договора, сключен между тези органи и притежателя на разрешението за възпроизвеждане на произведения. Така непоставянето на съкращението би могло да доведе само до договорни санкции като допълнителни плащания.

42. Така италианската правна система, която предвижда наказателни санкции, в случай че не бъде поставено съкращението на органа, отговорен за събирането на авторските възнаграждения, изглежда твърде своеобразна в сравнение със системите на другите държави-членки на Европейския съюз.

В — Задължението за поставяне на съкращението „SIAE“: технически регламент, за който съществува задължение за съобщаване

43. Член 8 от Директива 98/34 налага на държавите-членки задължението незабавно да предоставят на Комисията всички проекти за технически регламенти. SIAE и италианското правителство поддържат, че Италианската република не е трябвало да съобщава за задължението за поставяне на съкращението „SIAE“, поради това че не ставало дума за технически регламент. Ето защо следва да се разгледа понятието за технически регламент ( 17 ) и да се прецени дали то може да включва задължението за поставяне на такова съкращение.

44. Според Съда не представляват технически регламент например националните разпоредби, с които само се предвиждат условия за установяването на предприятията, като разпоредби, според които упражняването на дадена професионална дейност подлежи на предварително одобрение ( 18 ). Също така национална правна уредба относно края на работното време на магазините, с която не се уреждат основните характеристики на продукта, не представлява технически регламент ( 19 ).

45. От друга страна, технически регламент представляват подробните правила, които определят условията относно тестовете за качество и правилно функциониране, които трябва да са изпълнени, за да може продуктът да се одобри и с него да се търгува ( 20 ). Също така технически регламенти представляват разпоредбите, които задължават предприятията да искат предварително одобрение за техния материал ( 21 ). Съдът е приел също, че понятието „техническа спецификация“ включва методи за производство и процеси по отношение на медицинските продукти ( 22 ). Съдът е уточнил също, че нормите, които имат за цел предотвратяване на употребата на вещества със симпатикомиметично действие при някои породи едър рогат добитък за угояване, представляват технически спецификации, тъй като нормите са изготвени от националните административни органи, прилагат се върху цялата национална територия и са задължителни за адресатите им ( 23 ). В Решение по дело Bic Benelux Съдът е посочил също, че маркировка, която има за цел да осведоми обществеността относно въздействието на даден продукт върху околната среда, независимо от обстоятелството, че е свързана със система за заплащане на екологична такса, не се различава от други етикети, които уведомяват потребителите за вредното въздействие на въпросните продукти върху околната среда. Ето защо една такава маркировка не може да се счита само като съпътстваща данъчна мярка и следователно трябва да бъде съобщена ( 24 ). Също така трябва да се уведомява за задължението за посочване на произхода на продукта върху етикета ( 25 ). Дори националните разпоредби, съдържащи забрана за организиране на хазартни игри чрез използването на определени игрални автомати ( 26 ), изисквания относно максималната дължина и височина, както и за ограничаване на мощността на задвижване на моторни кораби за развлечение ( 27 ) или национални законови разпоредби, забраняващи използването на всякакви електрически, електромеханични и електронни игри на всички обществени места или частни обекти, както и на компютърни игри на компютри в предприятия, предоставящи интернет услуги, и изискващи издаването на специално разрешение за извършването на дейност от тези предприятия, следва да се квалифицират като технически регламенти ( 28 ).

46. В случая, както изтъква Комисията, задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ е сравнимо със задължението за маркировка по дело Bic Benelux, посочено по-горе, относно задължение за маркировка, която има за цел да осведоми обществеността относно въздействието на продукт върху околната среда. Всъщност в настоящото дело целта на съкращението е, както посочват SIAE и италианското правителство в своите становища, да осведомява потребителите и органите на реда, че възпроизвеждането е законно направено. Също както Съдът е приел в точка 23 от Решение по дело Bic Benelux, посочено по-горе, би трябвало да се приеме, че задължението за поставяне на съкращението „SIAE“ представлява, ако се възприеме използваната от Съда терминология в посочената точка 23 от Решение по дело Bic Benelux, „според определението, дадено на това понятие в [точка 11 от Директива 98/48], технически регламент de jure, тъй като неговото „спазване е задължително […] в случаите на маркетинг [да се чете: „търговия“],“ на съответния продукт, и че става въпрос съгласно определението, дадено на това понятие в [член 5, точка 2 от Директива 98/34], за техническа спецификация, като се има предвид, че нормата определя „основните характеристики на продукта, като например […] изискванията, които се прилагат към продукта по отношение на […] маркиране или етикетиране […]““ .

47. Поради това доводът на италианското правителство, че произведенията на интелектуалния труд не можело да бъдат приравнени на която и да е друга вещ, с която може да се търгува, тъй като не били стоки, следва да се отхвърли. Директива 98/34 е съсредоточена повече върху понятието „продукт“ ( 29 ), отколкото върху понятието „стока“. Съгласно член 1, точка 1 от Директива98/34 обаче „всеки промишлен продукт“ попада в приложното ѝ поле. CD безспорно са промишлени продукти. Освен това от приложното поле на тази директива не са изключени никакви области, и по-специално произведенията на интелектуалния труд ( 30 ). Впрочем Директива 98/48 ( 31 ), приета един месец след Директива 98/34, разширява нейното приложно поле по отношение на „услугите на информационното общество“, а именно на „каквато и да е услуга, нормално предоставяна срещу възнаграждение, от разстояние, чрез електронно средство[…]“. Тъй като подобни услуги са „произведения на интелектуалния труд“, не може да се твърди, че произведенията на интелектуалния труд не попадат в областите, в които нормите могат да бъдат квалифицирани като технически регламенти.

48. Доводът на италианското правителство, че отличителният знак „SIAE“ не можел да бъде приравнен на маркировка съгласно техническите регламенти, при положение че идентифицирал основно характеристиките на възпроизведеното произведение на интелектуалния труд и следователно „corpus mysticum“, без да характеризира „corpus mecchanicum“, тоест носителя, следва също да се отхвърли. Това разграничаване е действително илюзорно. Целта на отличителния знак „SIAE“, както бе припомнено, е да осведомява потребителите и органите на реда, че CD са възпроизведени при спазване на авторските права. Следователно въпросният знак е свързан с носителя.

49. Така по силата на член 8 от Директива 98/34, според който „държавите-членки незабавно предоставят на Комисията всички проекти за технически регламенти“, Италианската република е трябвало да съобщи за задължението за поставяне на съкращението на SIAE, следващо от националните разпоредби, които са в сила към момента на настъпване на фактите, а именно Законодателен декрет № 685/94.

50. От друга страна, на SIAE, което изтъква, че ако се приемело, че задължението за поставяне на съкращението на SIAE трябва да се приеме за технически регламент, подлежащ на съобщаване, това е било направено индиректно, тъй като законодателният декрет е бил съобщен на Комисията като мярка за въвеждане на Директива 92/100, следва да се отговори, че съгласно член 8 от Директива 98/34 държавите-членки „предоставят също така на Комисията възможност да правят изявление за причините за необходимостта от прилагане [да се чете: „изложение на причините, поради които е необходимо приемането“] на техническия регламент“. Освен това Съдът вече е имал случай да посочи, че целта на тази разпоредба „е да позволи на Комисията да има възможно най-пълната информация за всеки проект на технически регламент, що се отнася до съдържанието му, до неговия обхват и до общия му контекст, за да може да упражни по възможно ней-ефикасния начин правомощията, които са ѝ предоставени с директивата [83/189]“ ( 32 ). Трябва да се отбележи, че не е изпратено никакво уведомление с такава цел. Тази разпоредба изисква също: „държавите-членки едновременно предават текста на основните законодателни или нормативни разпоредби, главно и пряко заинтересовани [да се чете: „които са главно и пряко засегнати“], ако запознаването с такива текстове е необходимо за оценяване значението на проекта на техническия регламент“. С оглед на своеобразието на италианското законодателство в тази област в сравнение с това на другите държави-членки и предвид общата цел на директивата ( 33 ) това уведомяване нямало да бъде излишно.

Г — Задължението за съобщаване при разширяване на приложното поле на технически регламент

51. SIAE и италианското правителство поддържат, че не следвало задължението за поставяне на съкращението, предвидено от Закон № 121/87, да бъде съобщавано на Комисията, тъй като това задължение е било вече предвидено в Закона от 1941 г. за произведенията върху хартиен носител. Поради това Закон № 121/87 от 27 март 1987 г., разширяващ обхвата на това задължение за други области и предвиждащ наказателни санкции, както и Законодателен декрет № 685/94 от 16 ноември 1994 г., отменящ Закон № 121/87, съставлявали само приспособяване към технологичния прогрес и следователно разширяването на областите, в които съществува задължение за поставяне на отличителния знак „SIAE“, не следвало да се съобщава.

52. Все пак член 8 от Директива 98/34 предвижда също, че „държавите-членки предоставят отново проекта […], ако направят промени в проекта за технически регламент, с които значително се изменя обхват[ът] му“. Така Съдът е посочил също, че разширяването на приложното поле на технически регламент по отношение на други продукти представлява нов технически регламент ( 34 ).

Д — Задължение на националния съд да не приложи технически регламент, който не е бил съобщен

53. От практиката на Съда следва, че след като Италианската република не e съобщила на Комисията задължението за поставяне на съкращението „SIAE“, италианските власти не биха могли да упрекнат г-н Schwibbert в това, че то не е поставено.

54. Действително в Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе ( 35 ), Съдът посочва, че членове 8 и 9 от Директива 83/189 следва да бъдат тълкувани в смисъл, че частноправните субекти могат да се позоват на тях пред националния съд, който е длъжен да откаже да приложи национален технически регламент, за който не е извършено уведомяване в съответствие с директивата. Съдът пояснява, че от една страна, като предписват на държавите-членки точно задължение за уведомяване за проектите за технически регламенти преди приемането им, тези разпоредби са безусловни и достатъчно точни от гледна точка на тяхното съдържание. От друга страна, тълкуването на директивата в смисъл, че нарушаването на задължението за уведомяване представлява съществен порок, който води до неприложимост на въпросните технически стандарти по отношение на частноправните субекти, може да осигури ефикасността на предвидения от директивата превантивен общностен контрол за гарантиране на защитата на свободното движение на стоки, която тя си е поставила за цел ( 36 ). По същия начин в Решение от 6 юни 2002 г. по дело Sapod Audic Съдът посочва, че частноправен субект може да се позове на липсата на уведомяване за национална разпоредба, която следва да се тълкува като съдържаща задължение за маркировка или етикетиране, и че при това положение националният съд е длъжен да откаже да приложи тази разпоредба ( 37 ).

55. От гореизложените съображения следва, че задължението за поставяне на съкращението „SIAE“, предвидено в Законодателен декрет № 685/94 ( 38 ) би трябвало да се разглежда като съставляващо технически регламент. Този технически регламент не е бил съобщен на Комисията, противно на предвиденото в член 8 от Директива 98/34. Следователно италианските власти не могат да упрекнат г-н Schwibbert в това, че съкращението не е поставено. При това положение не е необходимо да се отговаря на другите въпроси, отправени в преюдициалното запитване, тъй като отговорът няма да е полезен за решаване на спора по главното производство ( 39 ).

VI — Заключение

56. С оглед на гореизложените съображения, на Съда се предлага да отговори по следния начин на въпросите, поставени от Tribunale di Forlì: „Национални разпоредби, налагащи поставянето на отличителния знак на националния орган, отговорен за събирането на авторски възнаграждения, съставляват технически регламент, който трябва да бъде съобщен на Комисията на Европейските общности в съответствие с член 8 от Директива 98/34 на Европейския парламент и Съвета от 22 юни 1998 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти. Всяко разширяване на приложното поле на това задължение трябва да бъде съобщавано. Националният съд е длъжен да откаже да приложи разпоредба, която не отговаря на това задължение за съобщаване.“

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 109, стр. 8.

( 3 ) ОВ L 204, стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207.

( 4 ) ОВ L 217, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 282.

( 5 ) ОВ L 346, стр. 61; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 120.

( 6 ) ОВ L 167, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230.

( 7 ) GURI № 166 от 16 юли 1941 г.

( 8 ) GURI № 73 от 28 март 1987 г.

( 9 ) GURI № 293 от 16 декември 1994 г.

( 10 ) Решение от 20 март 1997 г. (С-13/96, Recueil, стр. I-1753).

( 11 ) Формулировката, която е в сила към момента на настъпване на фактите и все още действа към настоящия момент, е тази в точка 11 от Директива 98/48 (вж. по-горе „Правна уредба“).

( 12 ) Решение на Съда от 30 април 1996 г. (С-194/94, Recueil, стр. I-2201).

( 13 ) ОВ C 143, 2005 г., стр. 1.

( 14 ) Така в Решение от 3 май 2005 г. по дело Silvio Berlusconi и др. (С-387/02, С-391/02 и С-403/02, Recueil, стр. І-3565, точка 37) Съдът сам е формулирал въпросите, като е взел предвид мотивите на акта за препращане.

( 15 ) В португалското и в румънското право се предвижда задължение за поставяне на такъв стикер върху възпроизведените произведения, независимо от това дали са внесени или произведени на националната територия. Поставянето на стикера се разглежда като мярка за защита на имуществените права от пиратството. В португалското право (Декрет-закон № 39/88 от 6 февруари 1988 г., изменен с Декрет-закон № 121/2004 от 21 май 2004 г., Diário da República І, серия А, № 31 от 6 февруари 1988 г., стр. 418, изменен с Декрет-закон № 121/2004 от 21 май 2004 г., Diário da República I, серия A, № 119 от 21 май 2004 г., стр. 3326) притежателят на правото за използване трябва да поиска от Генералната инспекция за културни дейности (IGAC) да му бъде издаден стикер, който да постави върху всяко копие. Върху стикера, чийто модел е одобрен с постановление, са посочени по-специално съкращението „IGAC“, заглавието, класификацията и регистрационният номер. За всеки стикер органът събира по 0,18 EUR (сума, към която се добавя и годишна такса, която се заплаща на Комисията по класификация на представленията и е в размер на 37,41 EUR). За разпространение или излагане на възпроизведени произведения без задължителния стикер на IGAC се налага глоба в размер от 500 EUR до 3470 EUR, когато нарушението е извършено от физическо лице, и в размер от 1000 EUR до 3000 EUR, когато извършител е юридическо лице. Румънското право (Закон № 8 от 14 март 1996 г. за авторското право и сродните му права, „Monitorul Oficial“, част І, № 60 от 26 март 1996 г. и № 843 от 19 септември 2005 г.), както и Правителствено постановление № 25 от 26 януари 2006 г. за укрепване на административния капацитет на Румънската служба за авторските права (ORDA), „Monitorul Oficial“, част І, № 84 от 30 януари 2006 г.) предвижда задължение за холографско маркиране на репродукциите. Тази маркировка, чийто модел е одобрен от ORDA, представлява сребрист залепващ се стикер с триизмерно изображение, цифрено-буквен код и обозначението „MOSTRA ORDA“. Въпросната служба предоставя холографските маркировки при поискване и след издаване на удостоверение за вписване на репродукцията в Националния регистър на видеограмите. Заинтересованото лице трябва да плати такса, която е пропорционална на продажната цена, както и такса за покриване на административните разходи. Търговията с репродукции без маркировка или притежаването им с цел търговия съставлява нарушение, което се наказва с глоба. В гръцкото и кипърското законодателство е било предвидено приемане на подобни мерки, но те не са били приети.

( 16 ) Следните указания трябва да бъдат възпроизведени: Австрия: © VBK (Verwertungsgesellschaft bildender Künstler)/име на автора/заглавие на произведението; Германия: © VG (Verwertungsgesellschaft BILD-KUNST) Bild-Kunst, Бон, година на разрешителното; Финландия: име на автора/© Kuvasto/година на разрешителното; Швеция: © име на автора/BUS (Bildkonst Upphovsrätt i Sverige)/година на разрешителното; Дания: © име на автора/COPY-DAN Billedkunst/номер на лиценз; Франция: © име на автора/дата на публикуване на произведението; Унгария: име на автора/заглавие на произведението/HUNGART ©; Обединеното кралство: © име на автора/заглавие на произведението/DACS («Design and Artists Copyright Society Limited»)/дата на разрешителното; Нидерландия: © име на автора/оригинално заглавие на произведението (евентуално с добавен превод)/година на създаване/c/o Beeldrecht Amsterdam/година на разрешителното; Люксембург: лого на SDRM (Société des droits de reproduction mécaniques) - SACEM (Société des auteurs, compositeurs et éditeurs musicaux); Испания: лого на SGAE (La Sociedad General de Autores y Editores). В Ирландия също са известни такива изисквания или препоръки.

( 17 ) Директива 98/48, която изменя Директива 98/34, определя понятието за технически регламент по следния начин: „[…] техническа спецификация […], включващи съответни административни разпоредби, спазването на които е задължително, юридически или фактически, в случаите на маркетинг […]“. Що се отнася до понятието за техническа спецификация, то е определено в Директива 98/34; става дума за „спецификацията, която се съдържа в документа, в който са изложени основните характеристики на продукта, като например ниво на качество, функционални характеристики, безопасност или размери, включително изискванията, които се прилагат към продукта по отношение на терминология, символи, изпитване и методи за изпитване, опаковка, маркиране или етикетиране, както и производствените методи и процеси […]“. От думите „като например“ следва да се изведе, че това изброяване на спецификации с техническо съдържание далеч не е изчерпателно. Вж. Fronia, J. „Transparenz und Vermeidung von Handelshemmnissen bei Produktspezifikationen im Binnenmark“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, № 4, 1996, с. 102. Относно понятието за технически регламент вж. също Lecrenier, S. „Les articles 30 et suivants CEE et les procédures de contrôle prévues par la directives 83/189/CEE“, Revue du Marché commun, № 283, януари 1985, с. 10, Bernhard, A. и Madner, V. „Das Notifikationsverfahren nach der Informationsrichtlinie, Eine Auseinandersetzung im Lichte des „CIA-Urteils“ des EuGH“, Journal für Rechtspolitik, № 6, стр. 87, и Weber, D. M. „The notification of Directive 83/189/EEC in the field of direct and indirect taxation“, EC Tax Review, 1998, с. 276.

( 18 ) Решение от 22 януари 2002 г. по дело Canal Satélite Digital (С-390/99, Recueil, стр. I-607, точка 45) относно испанското законодателство, което задължава доставчиците на условен достъп до телевизия да се регистрират в създаден за целта национален регистър, като посочват в него характеристиките на използваните от тях технически средства, и впоследствие да получат от административните служби одобрение на същите.

( 19 ) Решение от 20 юни 1996 г. по дело Semeraro Casa и др. (С-418/93—С-421/93, С-460/93—С-462/93, С-464/93, С-9/94—С-11/94, С-14/94, С-15/94, С-23/94, С-24/94 и С-332/94, Recueil, стр. I-2975, точка 38).

( 20 ) Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точка 26.

( 21 ) Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точка 30 и Решение по дело Canal Satélite Digital, посочено по-горе, точка 46.

( 22 ) Решение от 17 септември 1996 г. по дело Комисия/Италия, наречено „Mollusques“ (С-289/94, Recueil, стр. I-4405, точка 51).

( 23 ) Решение от 11 май 1999 г. по дело Albers и др. (С-425/97—С-427/97, Recueil, стр. I-2947, точки 16—18).

( 24 ) Решение, посочено по-горе, точка 24 (вж. Levis, L. „Bic Benelux SA v. Belgium State — Case С-13/96“, Review of European Community & International Environmental Law, 1997, 334—335 и Rainer, A., Internationales Steuerrecht, 1997, с. 287).

( 25 ) Решение от 26 септември 2000 г. по дело Unilever (С-443/98, Recueil, стр. I-7535, точка 26) относно закон, уреждащ етикетиране във връзка с произхода на зехтин в Италия.

( 26 ) Решение от 21 април 2005 г. по дело Lindberg (С-267/03, Recueil, стр. I-3247, точка 80) (вж. Segura Roda, I. „La sentencia „Lindberg“: el TJCE confirma y precisa su jurisprudencia relativa al procedimiento de información en materia de reglamentaciones técnicas, Directivas 83/189/CEE y 98/34/CE“, Unión Europea Aranzadi, 2005, № 11, с. 23).

( 27 ) Решение от 8 септември 2005 г. по дело Комисия/Португалия (С-500/03, непубликувано в Recueil, точки 30 и 31).

( 28 ) Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Комисия/Гърция (С-65/05, Recueil, стр. I-10341, точка 61).

( 29 ) Директивата се отнася до „законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки, които забраняват производството, вноса, продажбата или употребата на даден продукт […]“ (точка 9 от Директива 98/34, заменена с точка 11 от Директива 98/48).

( 30 ) Директивата, напротив, включва дори селскостопански продукти, продукти, предназначени за консумация от хора и животни, и медицински продукти (член 1, точка 2 от Директива 98/34).

( 31 ) В член 1, точка 2 от директивата изрично са посочени областите, които не попадат в приложното ѝ поле. Става въпрос по-специално за услуги за радиоразпръскване и телевизионно разпръскване.

( 32 ) Решение от 16 септември 1997 г. по дело Комисия/Италия, наречено „Amiante“ (С-279/94, Recueil, стр. I-4743, точка 40), относно стандартите, свързани с преустановяване на използването на азбеста в Италия, и Решение от 7 май 1998 г. по дело Комисия/Белгия, (С-145/97, Recueil, стр. I-2643, точка 12) относно стандартите за качество и безопасност при наемане на обзаведени жилища в Белгия.

( 33 ) В Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точка 50, Съдът също така посочва, че „целта на директивата е не само да осведомява Комисията, а по-точно […] като по-обща цел, да премахне или ограничи пречките за търговията, да информира другите държави-членки относно техническите регламенти, които дадена държава-членка предвижда да приеме, да осигури на Комисията и на другите държави-членки необходимото време, за да реагират и предложат промяна, позволяваща да се намалят ограниченията за свободното движение на стоки, произтичащи от предвижданата мярка, и да осигури на Комисията необходимото време, за да предложи директива за хармонизиране. От друга страна текстът на членове 8 и 9 от Директива 83/189 е ясен, доколкото предвижда процедура за контрол на Общността върху националните проекторегламенти и обвързване на датата на прилагането им със съгласие или непротивопоставяне от страна на Комисията“.

( 34 ) Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Германия, наречено „Стерилни медицински инструменти“ (С-317/92, Recueil, стр. I-2039, точка 25) относно разширяване на обхвата на някои прилагани за медицинските продукти изисквания за етикетиране към стерилните медицински инструменти за еднократна употреба. Също така в Решение по дело Lindberg, посочено по-горе, точки 84 и 85, Съдът посочва, че даването в национална правна уредба на ново определение за услуга, свързана със създаването на продукт, представляващ по-специално използване на определени съоръжения за хазартни игри, може да представлява технически регламент, който следва да бъде съобщен (вж. A. Bernhard и V. Madner, посочени по-горе, с. 94).

( 35 ) Решението по това дело се отнася до белгийското законодателство в областта на търговията с алармени системи и централи, налагащо те да бъдат одобрени преди започване на търговията с тях. Двама конкуренти на предприятието CIA, които търгуват с алармени системи, завеждат дело срещу дружеството, поради това че един от неговите продукти не отговаря на изискванията на белгийското законодателство. Съдът посочва, че изискването за одобрение представлява технически регламент и е трябвало да бъде съобщено.

( 36 ) Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точки 40, 44, 48 и 55 (вж. Picod, F., Revue des affaires européennes, 1996, с.183; Simon, D., Europe, 1996, юни, Comm. № 245, с.11; Vorbach, U., Das EuGH-Urteil Security International: Keine Anwendung von nationalen technischen Vorschriften, die nicht zuvor der EU-Kommission notifiziert wurden, Österreichische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, № 4, 1997, с.110; Lecrenier, S. „Le contrôle des règles techniques des États et la sauvegarde des droits des particuliers“, Journal des tribunaux, 1997, с.1; Fronia, J., Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1996, с. 383; Berrod, F., Revue du marché unique européen, 1996, № 2, с. 217; Slot, P.J., Common Market Law Review, 1996, с. 1035 и Candela Castillo, F. „La confirmation par la Cour du principe de non-opposabilité aux tiers des règles techniques non notifiées dans le cadre de la directive 83/189/CEE“, Revue du Marché Commun, 1997, с. 51).

( 37 ) Решение по дело С-159/00, Recueil, стр. I-5031 относно френското законодателство, налагащо задължение при изхвърлянето на отпадъци от опаковки да се ползват услугите на одобрено предприятие или да се организира собствена система за събирането им.

( 38 ) Посоченият декрет обхваща всякакъв „носител, съдържащ фонограми или видеограми на кинематографични или аудиовизуални произведения или на поредица от движещи се изображения“. От фактите, така както са представени от препращащия съд и уточнени от адвоката на г-н Schwibbert в отговор на въпросите на Съда, изглежда, че някои CD са съдържали само репродукции на картини без видео-записи и музикален акомпанимент. Следователно тези CD не попадат в приложното поле на законодателния декрет и за тях не се отнася задължението за поставяне на съкращението на SIAE.

( 39 ) Що се отнася до свободното движение на стоки, следва само да се отбележи, че Съдът е подчертал, че директивата има за цел чрез превантивен контрол да защитава тази свобода, която е една от основите на Общността. Този контрол е полезен, доколкото техническите регламенти, попадащи в обхвата на директивата, могат да представляват пречки за търговията между държавите-членки, като тези пречки могат да бъдат допуснати само ако са необходими, за да отговарят на императивни изисквания, които преследват цел от общ интерес (Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точка 40 и Решение от 16 юни 1998 г. по дело Lemmens, С-226/97, Recueil, стр. I-3711, точка 35).