ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н P. CRUZ VILLALÓN

представено на 19 юли 2012 година ( 1 )

Дело C-577/10

Европейска комисия

срещу

Кралство Белгия

„Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 56 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Национална правна уредба, налагаща на установените в други държави членки доставчици на услуги задължение за предварително деклариране — Самонаети лица — Дискриминация — Обективно обосновано разграничение — Пречка за свободното предоставяне на услуги — Наказателни санкции — Обосновки — Предотвратяване на измами — Защита срещу нелоялна конкуренция — Закрила на работниците — Икономически зависими самонаети лица — „Представящи се за самонаети лица“ — Пропорционалност — Принцип на съгласуваност“

1. С настоящия иск за установяване на неизпълнение Европейската комисия моли Съда да обяви за несъвместима със свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС въведената от Кралство Белгия система, налагаща на установените в друга държава членка доставчици на услуги задължение за предварително деклариране (система, наречена „Limosa“) ( 2 ). Комисията смята главно че посочената система представлява дискриминация, която не се обосновава с никакво съображение за обществен ред, обществена сигурност или обществено здраве по смисъла на член 52 ДФЕС. Въпреки това при условията на евентуалност тя разглежда дали системата може да бъде обоснована с посочената от Кралство Белгия цел от общ интерес, свързана с необходимостта от упражняване на нужния контрол за спазването на императивни изисквания от общ интерес, и заключава, че при всички случаи системата не е необходима за осъществяването на посочените цели и е непропорционална.

2. Поради това че „конкретно приложимият“ характер на системата „Limosa“ по смисъла на практиката на Съда не може лесно да се оспори, цялата трудност се състои в това да се определи дали това дело може да се разглежда в светлината на анализа, представен от Комисията при условията на евентуалност, както Съдът вече е правил по отношение на мерки, засягащи предоставянето на услуги, извършени чрез командироване на работници и служители.

3. Всъщност особеното в това дело е, че за разлика от близки или подобни дела, които Съдът е разглеждал до сега и в които става въпрос за мерки, засягащи доставчици на услуги, доколкото те извършват дейност чрез командироване на своите работници и служители в държава членка, различна от държавата им членка по установяване, Комисията оспорва системата „Limosa“, доколкото засяга самите доставчици на услуги в качеството им на самонаети лица.

4. В настоящото заключение предлагам на Съда да разгледа този иск за установяване на неизпълнение относно самонаети лица по начин, подобен на този, по който е разглеждал делата относно командированите работници и служители, и следователно да излезе извън рамките на довода, че системата „Limosa“ била дискриминационна и не била обоснована с някоя от целите, посочени в член 52 ДФЕС, като включи в анализа си преглед на посочените от Кралство Белгия императивни изисквания от общ интерес. По-точно става въпрос да се вземе предвид фактът, че действителното положение на самонаетите лица може само по себе си и при определени обстоятелства да крие положения, при които те следва да бъдат защитени в не по-малка степен от работниците и служителите, по-специално това на „икономически зависими самонаети лица“, определяни понякога като „икономически подчинени самонаети лица“ или като „параподчинени работници“ ( 3 ), но също така да се вземат предвид и по-редки явления, какъвто обикновено е случаят с „представящите се за самонаети лица“. Въпреки това, доколкото системата „Limosa“ установява предварително общо задължение за предоставянето на немалко услуги, тя изисква особено строг преглед на необходимостта и пропорционалността, а в крайна сметка и на съгласуваността.

I – Национално законодателство

5. Националните разпоредби, оспорени от Комисията в рамките на нейния иск за установяване на неизпълнение, са член 137, точка 8, член 138, трето тире, член 153 и член 157, точка 3 от Програмния закон от 27 декември 2006 г. ( 4 ) в редакцията му в сила от 1 април 2007 г., които са част от глава VIII, уреждаща предварителното деклариране за командировани работници и служители и самонаети лица. Посоченото предварително деклариране е част от по-мащабен проект, чиято цел е да се създаде „обслужване на едно гише“ за всички процедури, свързани с работата в Белгия, а именно системата „Limosa“.

6. Член 137 от спорния програмен закон предвижда: „За прилагането на настоящата глава и правилниците за изпълнението ѝ терминът: […] 7° „самонаети лица“ означава: всички физически лица, които упражняват професионална дейност, за която не са обвързани с трудов договор или правилник; 8° „командировани самонаети лица“ означава: а) посочените в точка 7° лица, които упражняват временно или частично един или повече видове самостоятелна дейност в Белгия, без да пребивават постоянно на нейна територия, и които обичайно работят на територията на една или повече държави, различни от Белгия, б) лица, пристигащи от чужбина, които идват в Белгия с цел да упражняват временно на нейна територия независима професионална дейност или да се установят временно като самонаети лица. […]“.

7. В член 138 от спорния програмен закон се уточнява следното: „Разпоредбите на настоящата глава се прилагат за: […] командированите самонаети лица; […]“.

8. Член 153 от спорния програмен закон гласи: „Преди да започне да упражнява професионална дейност на белгийска територия, командированото самонаето лице или негов пълномощник трябва да подаде по електронен път в Националния институт за социално осигуряване на самонаети лица декларация, съставена в съответствие с член 154, съгласно условията, определени от краля. Преди началото на стажа си на белгийска територия командированият самонает стажант или институцията, в която той получава своето образование или професионално обучение, трябва да подаде по електронен път в Националния институт за социално осигуряване на самонаети лица декларация, съставена в съответствие с член 154, съгласно условията, определени от краля. Когато няма възможност да подаде тази декларация по електронен път, командированото самонаето лице, неговият пълномощник, командированият самонает стажант или институцията, в която той получава своето образование или професионално обучение, може да я изпрати по факс или по пощата до Националния институт за социално осигуряване на самонаети лица според условията, определени от тази институция. След подаването на посочената в предишните алинеи декларация деклараторът получава обратна разписка съгласно член 3 от горепосочения закон от 24 февруари 2003 г. Когато декларацията е подадена по факс или по пощата, Националният институт за социално осигуряване на самонаети лица предоставя обратна разписка по факс или по пощата според установен от него образец. Кралят определя срока, в който предварителната декларация може да бъде отменена. Когато командировката продължи повече от първоначално предвидения срок, деклараторът трябва да подаде нова декларация преди изтичането на първоначално предвидения срок на командировката“.

9. Член 157 от спорния програмен закон гласи следното: „Без да се засягат разпоредбите на членове 269—274 от Наказателния кодекс, се наказват с лишаване от свобода от осем дни до една година и глоба от 500 EUR до 2 500 EUR, или само с едно от двете наказания: […] 3° командированото самонаето лице, което не е изпълнило разпоредбите на настоящия раздел и правилниците за изпълнението му“.

II – Досъдебна процедура

10. С писмо от 22 юни 2007 г. Комисията обръща внимание на Кралство Белгия върху проблемите, които според нея наложеното на независимите доставчици на услуги задължение да се регистрират и да декларират предварително дейността си в рамките на системата „Limosa“ повдига по отношение на член 49 ЕО (понастоящем член 56 ДФЕС), и го приканва да ѝ предостави цялата информация, необходима за разбирането на посочената система и на причините, обосноваващи въвеждането на подобна обща система за деклариране.

11. С писмо от 12 юли 2007 г. Кралство Белгия изяснява контекста и философията на системата „Limosa“, подчертавайки, че тя преследва няколко легитимни цели, в случая — административно опростяване и събиране на достоверна статистическа информация, както и подобряване на наблюдението и контрола на чуждестранните дейности в Белгия.

12. Въпреки това с писмо от 2 февруари 2009 г. Комисията отново изтъква опасенията си относно системата „Limosa“ и изпраща на Кралство Белгия официално уведомително писмо да представи своето становище във връзка с това, както и да отговори на няколко въпроса. Комисията изтъква, че разпоредбите на спорния програмен закон без съмнение възпрепятстват свободното предоставяне на услуги и дори представляват непряка дискриминация, основана на гражданство. Освен това тя смята, че изложените от Кралство Белгия доводи не отговарят на нито едно от трите изисквания, посочени в член 46 ЕО, не представляват императивни съображения от общ интерес и при всички случаи не издържат проверката за пропорционалност.

13. С писмо от 31 март 2009 г. Кралство Белгия отговаря на забележките на Комисията, изложени в официалното ѝ уведомително писмо, като първо отбелязва, че се имат предвид само независимите доставчици на услуги, а не случаите, в които е приложима Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги ( 5 ). В писмото си то подчертава, че общата цел на задължението за деклариране „Limosa“ е наблюдение и контрол на чуждестранните дейности в Белгия за осигуряване на социална закрила на законните интереси на всички заинтересовани страни, поддържане на финансовото равновесие на системите за социална сигурност и борба срещу социалната и данъчната измама и нелоялната конкуренция, както и събиране на достоверна статистическа информация и административно опростяване. Системата „Limosa“ позволявала по-специално борба срещу явлението „представящи се за самонаети лица“, и по-точно срещу измамни действия за заобикаляне на минималните стандарти на Директива 96/71 в областта на социалната закрила, изразяващи се в представяне на командировани работници за самонаети лица.

14. С мотивирано становище от 8 октомври 2009 г., изпратено до белгийските власти с писмо от 9 октомври 2009 г., Комисията поддържа критиките си по отношение на декларацията „Limosa“, като уточнява, че счита за несъвместими с член 56 ДФЕС, доколкото засягат независимите доставчици на услуги, разпоредбите на член 137, точка 8, член 138, трето тире, член 153 и член 157, точка 3 от спорния програмен закон, като същевременно си запазва правото при необходимост впоследствие да разгледа положението на командированите работници по смисъла на Директива 96/71.

15. С писмо от 11 декември 2009 г., изпратено в отговор на мотивираното становище, Кралство Белгия изцяло поддържа позицията си. Като продължава да отрича, че системата „Limosa“ може да бъде разглеждана като пречка за свободното предоставяне на услуги от самонаети лица, то отново подчертава, че това възпрепятстване при всички обстоятелства е обосновано по-специално от цели за осигуряване на социална закрила на работниците, поддържане на финансовото равновесие на социалната сигурност и ефективно предотвратяване на измамите и представлява средството, което най-малко ограничава при постигането на тези цели.

III – Производство пред Съда

16. При тези обстоятелства с искова молба, внесена в секретариата на Съда на 10 декември 2010 г., Комисията предявява настоящия иск.

17. С определение на председателя на Съда от 11 април 2011 г. Кралство Дания е допуснато да встъпи в производството в подкрепа на становището на Кралство Белгия.

18. Кралство Белгия, Кралство Дания и Комисията са изслушани в състоялото се на 29 март 2012 г. съдебно заседание.

19. Комисията моли Съда: — да установи, че с приемането на член 137, точка 8, член 138, трето тире, член 153 и член 157, точка 3 от спорния програмен закон Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по член 56 ДФЕС, и — да осъди Кралство Белгия да заплати съдебните разноски.

20. Кралство Белгия моли Съда: — да обяви иска за неоснователен, доколкото Комисията не е представила доказателства за твърдяното неизпълнение, — ако Съдът приеме иска на Комисията за достатъчно обоснован, да установи, че поне с приемането на член 137, точка 8, член 138, трето тире, член 153 и член 157, точка 3 от спорния програмен закон Кралство Белгия не е допуснало неизпълнение на задълженията си по член 56 ДФЕС, и — като следствие от това да отхвърли иска и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

IV – Анализ

А– Обобщено изложение на доводите на страните

21. Комисията изтъква основно че системата „Limosa“ представлява дискриминационно ограничение на свободното предоставяне на услуги от самонаети лица, което при необходимост може да бъде обосновано само с изброените в член 52 ДФЕС съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве. Тъй като Кралство Белгия не е посочило нито една от тези обосновки, Комисията следователно иска от Съда да установи неизпълнение на задълженията му по член 56 ДФЕС. Комисията потвърждава по време на съдебното заседание, че основното ѝ искане е да бъде установено неизпълнение на Кралство Белгия единствено на това основание.

22. Освен това Комисията изтъква факта, че искът ѝ се отнася единствено до самонаетите лица, а не до командированите работници и служители, които попадат в приложното поле на Директива 96/71, така че макар и приложимата съдебна практика в това отношение, по-специално Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия ( 6 ), да може да представлява критерий за сравнение и основа за разсъждение, тя не е релевантна, тъй като особеностите на положението съответно на доставчиците на услуги (самонаети лица) и на командированите работници и служители не позволяват да се направи какъвто и да било системен паралел.

23. Същевременно Комисията се е погрижила при условията на евентуалност да разгледа подробно в писменото си становище за образуване на производството различните цели от общ интерес, посочени от Кралство Белгия за обосноваване на системата „Limosa“, както и необходимостта и пропорционалността на последната, като заключава, че тази система при всички случаи представлява необосновано ограничение на свободното предоставяне на услуги от самонаети лица.

24. Кралство Белгия, подкрепяно по същество от Кралство Дания, за сметка на това счита, че посочената система не може да се определи като дискриминационна, тъй като, от една страна, тя се прилага също така за белгийските граждани, установени в другите държави членки, и от друга страна, при всички случаи положението на доставчиците на услуги, установени в Белгия, не може да се сравнява с това на доставчиците на услуги, установени в другите държави членки. Освен това то изтъква, че системата „Limosa“ представлява минимално ограничение на свободното предоставяне на услуги, последиците ѝ за тази свобода са прекалено непреки и несигурни, за да бъде забранена на основание член 56 ДФЕС, и при всички обстоятелства тя се обосновава с императивни изисквания от общ интерес и напълно отговаря на принципа на пропорционалност.

Б– Предварителни бележки

25. На първо място е важно да се подчертае, че Съдът многократно е имал повод да разглежда искове за установяване на неизпълнение или да отговаря на преюдициални въпроси относно различни аспекти на прилагането по отношение на командированите работници и служители на Директива 96/71 ( 7 ) или на член 56 ДФЕС ( 8 ), а понякога на двете едновременно ( 9 ). За сметка на това той за първи път е сезиран със спор от същото естество, но този път последният се отнася специално до доставчици на услуги в качеството им на самонаети лица ( 10 ).

26. Макар да е очевидно, както изтъква Комисията, че практиката на Съда по-специално относно Директива 96/71 не е пряко релевантна, в смисъл че не може да бъде чисто и просто транспонирана в рамките на настоящото дело, вярно е също, че всички тези решения създават референтна рамка на съдебната практика, която може и трябва поне отчасти да е в основата на отговора на повдигнатия от настоящото дело въпрос.

27. Впрочем основната идея на тази съдебна практика е, че Съдът възприема предпазлив и нюансиран подход, когато е изправен пред ограничаващи свободното предоставяне на услуги национални мерки, които могат да бъдат обосновани с необходимостта да гарантират по-специално контрол на спазването на императивни изисквания от общ интерес. Въпреки че подобни мерки по своето естество биха били конкретно приложими и следователно биха могли от самото начало да бъдат отхвърлени като дискриминационни, Съдът се въздържа да ги определя системно за такива, а напротив, стриктно разглежда основателността на обосновката им, доколкото е посочена подобна обосновка, както и тяхната необходимост и пропорционалност ( 11 ).

28. При все това този подход се противопоставя на в крайна сметка по-ортодоксалния подход, при който се приемат за дискриминационни мерките, които не са приложими без разлика. Решението, постановено от Съда на 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия ( 12 ), е особено показателно по отношение на тази двойственост и на голямото внимание, с което Съдът разглежда обосновката на държавите членки, когато се оспорват посочените изисквания за контрол ( 13 ).

29. Макар да е вярно, че общият подход, следван от Съда в горепосочените дела, аналогични на настоящото дело, невинаги изглежда напълно съгласуван с останалата част от съдебната практика в областта на свободното предоставяне на услуги и на съдебната практика относно другите свободи, това не променя обстоятелството, че той се обяснява и обосновава именно с ключови съображения.

30. В това отношение трябва да се изтъкне фактът, както Съдът многократно подчертава, че той е признал правото на държавите членки да проверяват спазването на разпоредбите на националното законодателство и на правото на Съюза в областта на предоставянето на услуги ( 14 ) или е приел, че са обосновани необходимите мерки за упражняване на контрол за спазването на изисквания, които от своя страна са обосновани поради съображения от общ интерес ( 15 ), като при това уточнява, че този контрол трябва да се осъществява, съблюдавайки границите, очертани от правото на Съюза ( 16 ), и в никакъв случай не може да превърне свободното предоставяне на услуги във фикция ( 17 ).

31. В частност в Решение по дело Dos Santos Palhota и др. ( 18 ) Съдът уточнява, че държавите членки могат по-специално да определят свободно, като спазват Договора за функционирането на Европейския съюз и общите принципи на правото, допълнителните административни правила, чиято цел е да направят възможна проверката за спазване на националната материалноправна уредба на условията на труд и заетост на командированите работници, координирани с Директива 96/71 ( 19 ).

32. В малко по-различен контекст Съдът е допуснал също че държавата членка адресат може, в определени граници и при стриктно спазване на правото на Съюза, да приеме разпоредби, предназначени да попречат гарантираната от член 56 ДФЕС свобода да бъде отклонена от нейната цел или да бъде използвана от доставчик на услуги за измамни цели ( 20 ).

33. Впрочем Кралство Белгия и Кралство Дания изтъкват основно че установеното от спорния програмен закон разграничение между двете категории доставчици на услуги обективно е обосновано с разликата в положението им по отношение на контрола, който държавите смятат, че трябва все така да бъдат в състояние да упражняват при липса на хармонизиране на националните законодателства, по-специално в областта на заетостта и на труда ( 21 ), като самият контрол е необходим за защита на императивните изисквания от общ интерес, посочени впрочем от Кралство Белгия, свързани с борба срещу измамите като цяло и срещу „представящите се за самонаети лица“ в частност, предотвратяване на нелоялната конкуренция и социалния дъмпинг, както и закрила на работниците.

34. Ето защо и според общите насоки на съдебната практика последователно ще проверя дали системата „Limosa“ възпрепятства свободното предоставяне на услуги (подзаглавие 1), дали евентуално може да бъде обоснована с императивни съображения от общ интерес (подзаглавие 2) и при утвърдителен отговор дали напълно съответства на изискванията, произтичащи от принципа на пропорционалност (подзаглавие 3).

В – Разглеждане на системата „Limosa“ в светлината на свободното предоставяне на услуги

1. Разубеждаваща система, представляваща пречка за свободното предоставяне на услуги

35. Изобщо не подлежи на съмнение, че системата „Limosa“ представлява пречка за свободното предоставяне на услуги от гледна точка както на засегнатите доставчици на услуги, така и на адресатите на посочените услуги, установени в Белгия.

36. Преди всичко самата същност на системата „Limosa“, нейният дух, така да се каже, е с разубеждаващ характер за доставчиците на услуги, които желаят да упражняват дейността си в Белгия, поради простия факт че ги задължава, от една страна, да се регистрират, като създадат профил, и от друга страна, да декларират по принцип преди всяко предоставяне на услуга, като използват посочения профил, определен брой подробни данни, сред които по-специално дата и срок, естество и място на извършване на услугата, както и идентификационни данни на установения в Белгия клиент. Тези процедури без съмнение представляват немалка административна тежест, по-конкретно за занаятчиите и малките предприятия, които не разполагат със съответния персонал за извършването им, и особено за предоставянето на съвсем краткосрочни услуги, при които се изисква много бързо действие.

37. Освен това системата „Limosa“ е разубеждаваща и за адресатите на услуги, доколкото им налага да съобщават за доставчици на услуги, които не са им представили обратна разписка, свидетелстваща за подаването на декларацията „Limosa“, като при неизпълнение на това задължение са предвидени наказателни санкции.

38. Кралство Белгия обаче изтъква, че системата „Limosa“ е с твърде пренебрежими или твърде непреки и несигурни последици за свободното предоставяне на услуги, за да може да бъде определена като пречка.

39. Тези два довода трябва да се отхвърлят. Дори независимо от факта, че в рамките на свободното предоставяне на услуги Съдът никога не е приемал доводи от подобно естество, само ще отбележа, че както изтъква Комисията, макар значението или силата на ограничителното действие на дадена мярка върху свободното предоставяне на услуги евентуално да може да се вземе предвид в рамките на разглеждането на нейната пропорционалност, то не може да представлява пречка за самото квалифициране на тази мярка като ограничителна ( 22 ).

40. Оттук следва, че системата „Limosa“ може да се приеме само при условие че бъде обоснована с императивни изисквания от общ интерес, че защитаваният интерес не е гарантиран от законодателството на държавата членка на установяване, че системата отговаря изцяло на изискванията за яснота, правна сигурност ( 23 ) и последователност и че остава напълно пропорционална, т.е. не надхвърля обективно необходимото за тази цел и същият резултат не може да бъде постигнат с по-слабо ограничителни мерки ( 24 ).

2. Приемливи основания

41. От основните доводи на Кралство Белгия, както и от отговорите на Комисията е видно, че пречката за свободно предоставяне на услуги, каквато е системата „Limosa“, може да бъде обоснована с цели от общ интерес, свързани, на първо място, със закрила на самонаетите лица, но също така, в по-общ план, със закрила на икономически независимите самонаети лица, както и със закрила на работниците и служителите чрез борба срещу „представящите се за самонаети лица“, което ще разгледам по-нататък.

42. Всъщност Кралство Белгия посочва три поредици от основания, като първата е свързана с предотвратяване на нелоялната конкуренция от гледна точка на социалното ѝ измерение, в което се включвала борба срещу социалния дъмпинг ( 25 ), втората е свързана с поддържане на финансовото равновесие на социалната сигурност, както и на необходимостта да се предотвратяват измамите и да се води борба със злоупотребите, по-конкретно борба срещу представящите се за самонаети лица, и третата е свързана с необходимостта от гарантиране на закрила на самите самонаети лица, на условията им на заетост и труд, и по-конкретно на тяхното здраве и безопасност, във връзка с предписанията на Европейския съюз ( 26 ), както изтъква Кралство Дания.

43. В това отношение Комисията изтъква, че Кралство Белгия само посочва целите за борба с измамите и риска от заобикаляне на правилата относно свободното движение на работници от страна на „представящи се за самонаети лица“, без да посочи никакви конкретни доказателства, позволяващи да се прецени необходимостта и пропорционалността на приетите мерки. По този начин, както подчертава Кралство Белгия, Комисията приема по принцип основателността на необходимите за борба с измамите и злоупотребите мерки за контрол, като същевременно отрича, че системата „Limosa“, с оглед на философията и конкретните ѝ условия за прилагане, може да отговори на критериите за необходимост и пропорционалност.

44. Най-напред трябва да се подчертае, че без съмнение необходимостта да се осигури защита на здравето, безопасността и хигиената на самонаетите лица, и дори в по-общ план на техните условия на заетост и труд ( 27 ), представлява годна за защита цел, различна от посочените в член 46 ЕО изключения от свободното предоставяне на услуги, изведени от общественото здраве или обществената сигурност, и че при липса на хармонизиране на законодателствата по този въпрос ( 28 ) тя представлява императивно изискване от общ интерес, което може да обоснове ограничение на свободното предоставяне на услуги.

45. В това отношение е достатъчно да се припомни, че първичното право, и по-конкретно разпоредбите на член 3, параграф 3 ДЕС, член 9 ДФЕС и член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз, сега гарантира висок стандарт на социална закрила на работниците, без винаги да се прави разлика между работници и служители и други работници, и че както вече изложих в заключението си по дело Dos Santos Palhota и др. ( 29 ), днес е важно да се вземат предвид тези разпоредби при тълкуването на разпоредбите на първичното право, в които се определят свободите.

46. Тук е важно да се уточни, че високият стандарт на защита, към който следва да се стреми Съюзът, трябва да е от полза за всички работници, както за работниците и служителите, така и за самонаетите лица, а също и за всички работници, които са в междинно положение, като се налага особено внимание във връзка с икономически зависимите самонаети лица или подобни на тях ( 30 ).

47. Освен това Съдът вече е имал случай да приеме за императивно изискване от общ интерес, което може да обоснове ограничаване на свободното предоставяне на услуги, борбата с измамите като цяло, по-специално в областта на хазартните игри ( 31 ), или с данъчните измами в частност ( 32 ), но още не е имал случай да разглежда тази обосновка в контекст като този по настоящото дело.

48. Макар досега законодателят на Съюза да не е разглеждал „представящите се за самонаети лица“ като специален проблем ( 33 ), нито дори се е опитвал да определи какво може да се крие зад това ( 34 ), все пак той е отбелязал това явление в много документи ( 35 ) и можем да открием цифрови данни, свидетелстващи за неговата важност ( 36 ), което в достатъчна степен позволява да се оцени посочената от Кралство Белгия обосновка.

49. В случая трябва да се допусне, че необходимостта от борба с явлението „представящи се за самонаети лица“ и осъществяване на необходимия контрол за тази цел представлява императивно изискване от общ интерес, което може да обоснове ограничение на свободното предоставяне на услуги. Това изискване, което по-конкретно позволява гарантиране на спазването на минималните стандарти на Директива 96/71, е свързано със закрилата на работниците, отдавна утвърдена от Съда като императивно изискване от общ интерес ( 37 ).

50. Целта за борба срещу представящите се за самонаети лица може също така да се свърже с целта за предотвратяване на нелоялна конкуренция, която Съдът е утвърдил като императивно изискване от общ интерес ( 38 ), и в по-общ план — с целта за предотвратяване на социален дъмпинг, посочена от Кралство Белгия ( 39 ), доколкото, както подчертава Комисията в писмените си становища, подпомага осъществяването на целта за социална закрила на същинските работници и служители, каквито са представящите се за самонаети лица.

51. Макар да може да се приеме, че системата „Limosa“ отговаря на императивни изисквания от общ интерес като защита на безопасността и здравето на самонаетите лица и борба срещу представящите се за самонаети лица, ограниченията на свободното предоставяне на услуги, което тя съдържа, все пак могат да бъдат толерирани само ако системата е напълно пропорционална, тоест да може да гарантира осъществяването на преследваните от нея цели и да не надхвърля необходимото за постигането им.

3. Непропорционални изисквания по отношение на преследваните цели

52. Комисията изтъква, че при всички случаи и отвъд дискриминационния си характер системата „Limosa“ със своята философия, приложно поле и условия за прилагане далеч надхвърля това, което може да толерира правото на Съюза.

53. На първо място, тя подчертава, че системата „Limosa“ представлява обръщане на принципа, а именно свободното предоставяне на услуги, и на неговото изключение, и че предвид крайно широкия си и напречен обхват и превантивния си характер тя създава обща презумпция за измама, която не се основава на никакви статистически доказателства. По-нататък, тя изразява съмнения в съгласуваността на системата „Limosa“ и способността ѝ да постигне обявените от Кралство Белгия цели, тъй като е изключена всякаква възможност за необявена проверка на място в случаите, в които доставчиците на услуги са освободени от задължение за деклариране или са задължени да подадат само опростена декларация. Накрая, тя смята, че предвид задълженията за административно сътрудничество на държавите членки, и по-специално въведените с Директива 2006/123 такива, системата „Limosa“ не е необходима за постигане на целта за борба с измамите като цяло и срещу представящите се за самонаети лица в частност.

54. На първо място, трябва да се отбележи, че от една страна, срокът за транспониране на Директива 2006/123 е изтекъл на 28 декември 2009 г., тоест след датата на мотивираното становище, и от друга страна, както подчертава Кралство Белгия, въведеният с нея механизъм става напълно функциониращ едва с влизането в сила на мерките за практическо въвеждане ( 40 ). Оттук следва, че тази директива не може да бъде взета предвид при преценката на настоящия иск за установяване на неизпълнение. Следователно пропорционалността на системата „Limosa“ ще се разглежда основно в светлината на изводите от практиката на Съда, като се подчертае, че макар и въведеният с Директива 2006/123 механизъм за сътрудничество може евентуално да представлява отправна точка ( 41 ), той преди всичко свидетелства за необходимостта от въвеждане на инструменти, позволяващи на държавите членки да упражняват правомощията си за контрол при строго спазване по-специално на принципите на свободното предоставяне на услуги и на пропорционалност.

55. Освен това следва да се подчертае, както Комисията изтъква, че самата система „Limosa“, а именно философията и действието ѝ, трябва да се определи като излишна и/или непропорционална, а не само някои от нейните аспекти, като санкциите, които съдържа, или задължението за доставчика на услуги да предоставя обратна разписка, доказваща изпълнението на процедурите по предварително деклариране.

56. Във връзка с това следва да се припомни, че в областта на командироването на работници и служители Съдът многократно е имал повод да констатира, че изискване за обикновено предварително деклариране може да представлява необходимо и подходящо средство, позволяващо на държавата членка, на чиято територия се извършва услугата, да контролира дали свободното предоставяне на услуги не се използва за цел, различна от извършването на съответната услуга, или дали положението на съответните работници е правомерно, по-специално що се отнася до пребиваването, разрешителното за работа и социалното осигуряване в държавата членка на установяване на доставчика ( 42 ).

57. В настоящия случай по принцип може да се приеме, че задължението за предварително деклариране на датата и мястото на извършване на дадена услуга, както и на името на адресата на посочената услуга, което системата „Limosa“ налага на доставчиците на услуги, установени в държава членка, различна от Кралство Белгия, е нужно за осъществяването на контрола, необходим за гарантиране както на спазване на минималните стандарти на Директива 96/71 в областта на социалната закрила (борба срещу представящите се за самонаети лица), така и на защита на условията на заетост и труд на самонаетите лица (защита на същинските самонаети лица). Всъщност налага се изводът, че при липса на подобна информация за държавата членка по местоназначение е практически невъзможно да извършва необявени проверки на място. Освен това при липса на механизми за административно сътрудничество между държавите членки и за разлика от положението по отношение на самонаетите лица, установени на нейна територия, практически е невъзможно за държавата членка по местоназначение да потърси и бързо да събере информацията, необходима за извършването на такива проверки.

58. Все пак обстоятелството, че механизъм за предварително деклариране като системата „Limosa“ е нужен за контрола, необходим за гарантиране на спазването на императивните изисквания от общ интерес, не е достатъчно, за да се приеме, че той е напълно съвместим с принципа на свободно предоставяне на услуги. Подобна система на първо място трябва да може напълно да гарантира осъществяването на преследваните цели, а задълженията, които налага, не трябва да представляват прекомерна тежест за засегнатите икономически оператори с оглед на преследваните цели, като освен това се уточнява, че не трябва да е възможно посочените цели да се постигнат чрез по-малко ограничителни правила. Освен това системата трябва да отговаря на изискванията за яснота и правна сигурност ( 43 ) и да съответства на принципа за съгласуваност ( 44 ), което следва да се разгледа преди всичко останало.

59. Впрочем, на първо място, задължението за предварително деклариране на системата „Limosa“ е свързано със значителен брой изключения, без да са ясни съображенията, които ги обосновават, нито критериите за определянето им като такива, и без Кралство Белгия да е предоставило каквото и да било обяснение за тяхното основание за съществуване в светлината на преследваните цели.

60. При все това, след като необходимостта от гарантиране на условията за извършване на необявени проверки на място се налага с цел закрила на работниците, това изискване по принцип би трябвало да важи за всички доставчици на услуги, освен ако ясно не се направи разграничение, основано на обективна разлика, свързана например с естеството на услугите.

61. Поради липса на каквото и да било обяснение, предоставено от Кралство Белгия в това отношение, може единствено да се констатира, че така взетите решения не са съгласувани със заявените цели, системата „Limosa“ не позволява изцяло да се постигнат посочените цели и следователно ограниченията на свободното предоставяне на услуги, които тя съдържа, не съответстват на принципите на необходимост и пропорционалност.

62. Освен това, на второ място, изискванията на системата „Limosa“ в някои случаи са значително облекчени, тъй като според предоставените от Кралство Белгия обяснения самонаетите доставчици на услуги, осъществяващи значителна част от дейността си в Белгия, са задължени единствено да подадат опростена декларация, която е в сила дванадесет месеца и за която не е необходимо предварително деклариране за всяка услуга, като се уточнява, че тази възможност се изключва за строителния сектор.

63. След като и в този аспект системата „Limosa“ не изглежда напълно съгласувана с преследваните цели, трябва също така да се констатира, че съществуването на опростена декларация поражда съмнения относно строгата пропорционалност и дори необходимост от „обикновена“ декларация.

64. Предвид гореизложените съображения смятам, че системата „Limosa“, установена със спорния програмен закон по отношение на самонаетите лица, не е съвместима с член 56 ДФЕС и следователно трябва да бъде уважен подаденият от Комисията иск за установяване на неизпълнение.

65. Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва също така Кралство Белгия да се осъди да заплати съдебните разноски.

V – Заключение

66. В заключение приканвам Съда да постанови следното: „1) С приемането на член 137, точка 8, член 138, трето тире, член 153 и член 157, точка 3 от Програмния закон от 27 декември 2006 г. в редакцията му в сила от 1 април 2007 г. Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по член 56 ДФЕС. 2) Осъжда Кралство Белгия да заплати съдебните разноски“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Съкращение от нидерландски език: „Landenoverschrijdend Informatiesysteem ten behoeve van Migratieonderzoek bij de Sociale Administratie“ (трансгранична информационна система за изследвания по въпросите на миграцията към социалната администрация).

( 3 ) Относно тези работници вж. по-специално Зелената книга на Комисията, озаглавена „Модернизиране на трудовото законодателство за посрещане на предизвикателствата на ХХI век“ (COM(2006) 708 окончателен); Antonmattei, P.-H., Sciberras, J.-C. Le travail économiquement dépendant: quelle protection — доклад до министъра на труда, социалните отношения, семейството и солидарността, ноември 2008 г.

( 4 ) Moniteur belge, 28 декември 2006 г., стр. 75178, наричан по-нататък „спорният програмен закон“.

( 5 ) ОВ L 18, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29.

( 6 ) C-244/04, Recueil, стр. 885.

( 7 ) Решение от 14 април 2005 г. по дело Комисия/Германия (C-341/02, Recueil, стр. I-2733), Решение от 12 октомври 2004 г. по дело Wolff & Müller (C-60/03, Recueil, стр. I-9553), Решение от 3 април 2008 г. по дело Rüffert (C-346/06, Сборник, стр. I-1989), както и Решение от 10 февруари 2011 г. по дело Vicoplus и др. (C-307/09-C-309/09, Сборник, стр. I-453). Относно свързаните със социалната сигурност аспекти на командироването на работници вж. Решение от 26 януари 2006 г. по дело Herbosch Kiere (C-2/05, Recueil, стр. I-1079).

( 8 ) Решение от 23 ноември 1999 г. по дело Arblade и др. (C-369/96 и C-376/96, Recueil, стр. I-8453), Решение от 25 октомври 2001 г. по дело Finalarte и др. (C-49/98, C-50/98, C-52/98-C-54/98 и C-68/98-C-71/98, Recueil, стр. I-7831), Решение от 15 март 2001 г. по дело Mazzoleni и ISA (C-165/98, Recueil, стр. I-2189), Решение от 24 януари 2002 г. по дело Portugaia Construções (C-164/99, Recueil, стр. I-787), Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия (C-490/04, Сборник, стр. I-6095) и Решение от 7 октомври 2010 г. по дело Dos Santos Palhota и др. (C-515/08, Сборник, стр. I-9133). Относно особения случай на командироването от предприятие от дадена държава членка на работници и служители, които са граждани на трета държава, в друга държава членка, вж. Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, Решение от 21 септември 2006 г. по дело Комисия/Австрия (C-168/04, Recueil, стр. I-9041) и Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Комисия/Белгия (C-219/08, Сборник, стр. I-9213).

( 9 ) Решение от 18 декември 2007 г. по дело Laval un Partneri (C-341/05, Сборник, стр. I-11767) и Решение от 19 юни 2008 г. по дело Комисия/Люксембург (C-319/06, Сборник, стр. I-4323), както и Определение от 16 юни 2010 г. по дело RANI Slovakia (C-298/09).

( 10 ) Съдът обаче вече е разглеждал дела относно самонаети лица; вж. по-специално, за екскурзоводите, Решение от 5 юни 1997 г. по дело SETTG (C-398/95, Recueil, стр. I-3091), за адвокатите, Решение от 19 февруари 2002 г. по дело Wouters и др. (C-309/99, Recueil, стр. I-1577), и за автоучилищата, Определение от 19 юни 2008 г. по дело Kurt (C-104/08).

( 11 ) Вж. в това отношение по-конкретно съдебната практика относно командироването на работници, посочена в точка 25 от настоящото заключение.

( 12 ) Посочено по-горе, точки 83—88.

( 13 ) Всъщност в това дело от Съда се иска да разгледа два аспекта на германската правна уредба относно командироването на работници. От една страна, той приема, че мярката, задължаваща работодателя да съхранява определени документи на немски език и следователно налагаща задължение за превод на работодателите, които не са установени в немскоговореща държава членка, е обоснована от необходимостта за осъществяване на ефективен контрол на спазването на правните задължения, произтичащи от посочената правна уредба. От друга страна, той приема, че мярката, задължаваща установените в други държави членки предприятия за временна работа да съобщават писмено разнообразна информация относно предлагането за наемане на работник от предприятие ползвател в Германия, е конкретно приложима, не е обоснована от мотиви, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве, предвидени в член 52 ДФЕС, и следователно противоречи на член 56 ДФЕС.

( 14 ) Решение по дело Комисия/Австрия, посочено по-горе (точка 43), и Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 36).

( 15 ) Решение по дело Arblade и др., посочено по-горе (точка 39), Решение от 25 октомври 2001 г. по дело Комисия/Германия (C-493/99, Recueil, стр. I-8163, точка 20) и Решение по дело dos Santos Palhota и др., посочено по-горе (точка 48). Вж. по-специално Gardenés Santiago, M. Le détachement transnational de travailleurs dans le cadre des prestations de services: un sujet spécialement difficile pour le marché intérieur. — in: Mélanges en l’honneur du Professeur Joël Molinier. LGDJ. Lextenso éditions. 2012, р. 255, особено стр. 259.

( 16 ) Решение от 27 март 1990 г. по дело Rush Portuguesa (C-113/89, Recueil, стр. I-1417).

( 17 ) По отношение на този критерий, освен в Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 36), вж. също точка 71 от заключението на генералния адвокат Léger по дело Комисия/Австрия, по което е постановено посоченото по-горе решение, и точка 63 от заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Carmen Media Group, по което е постановено решение от 8 септември 2010 г. (C-46/08, Сборник, стр. I-8149).

( 18 ) Посочено по-горе (точки 26 и 27).

( 19 ) Вж. също така Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 19), и Решение по дело Laval un Partneri, посочено по-горе (точка 60).

( 20 ) Относно тази идея вж. Решение от 3 декември 1974 г. по дело Van Binsbergen (33/74, Recueil, стр. 1299, точка 13), Решение от 26 ноември 1975 г. по дело Coenen и др. (39/75, Recueil, стр. 1547, точка 9), Решение от 4 декември 1986 г. по дело Комисия/Германия (205/84, Recueil, стр. 3755, точка 22), Решение от 27 септември 1989 г. по дело Van de Bijl (130/88, Recueil, стр. 3039, точка 26) и Решение от 16 декември 1992 г. по дело Комисия/Белгия (C-211/91, Recueil, стр. I-6757, точка 12).

( 21 ) Решение по дело Finalarte и др., посочено по-горе (точка 73).

( 22 ) Вж. в този смисъл Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 33).

( 23 ) Решение по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе (точки 77—82).

( 24 ) Решение от 4 декември 1986 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точки 27 и 29), Решение от 26 февруари 1991 г. по дело Комисия/Италия (C-180/89, Recueil, стр. I-709, точки 17 и 18), Решение от 20 май 1992 г. по дело Ramrath (C-106/91, Recueil, стр. I-3351, точки 30 и 31), както и Решение от 27 октомври 2011 г. по дело Комисия/Португалия (C-255/09, Сборник, стр. I-10547, точка 72).

( 25 ) В това отношение Кралство Белгия се позовава на Решение по дело Wolff & Müller, посочено по-горе, и Решение по дело Laval un Partneri, посочено по-горе.

( 26 ) Вж. по-конкретно Препоръка 2003/134/ЕО на Съвета от 18 февруари 2003 г. относно по-добра защита на здравето и безопасността на труда на самонаетите лица (ОВ L 53, стр. 45); вж. също така Директива 92/57/ЕИО на Съвета от 24 юни 1992 г. относно прилагане на минимални изисквания за безопасност и здраве на временни или подвижни строителни участъци (Осма специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) (ОВ L 245, стр. 6 и поправка в ОВ L 41, 1993 г., стр. 50; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5 том 2, стр. 236).

( 27 ) В общ план и без да се влиза в подробности, тук се разглежда контролът на спазването на основните национални, европейски и международни трудови стандарти. В това отношение само ще спомена Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3), свързана със социалната политика на Съюза и чието приложно поле спрямо лицата не е определено в зависимост от отношението на подчиненост, свързващо работника с неговия работодател.

( 28 ) Относно споделянето на компетентности между държавите членки и Съюза в тази област вж. Становище 2/91 от 19 март 1993 г. (Recueil, стр. I-1061, точки 13—21), в което става въпрос за Конвенция № 170 на Международната организация по труда относно безопасността при използването на химикали при работа. Трябва да се посочи, че в своята Зелена книга, озаглавена „Модернизиране на трудовото законодателство за посрещане на предизвикателствата на XXI век“, посочена по-горе, Комисията подчертава, че „проблемът с лицата, които претендират, че са самонаети, за да заобиколят националното законодателство, трябва да се разглежда основно от държавите членки“.

( 29 ) Точки 51—53.

( 30 ) В това отношение е важно да се подчертае, че определението за самонаето заето лице е от компетентността на държавите членки, макар и Съдът да е имал повод да уточни, че формалното квалифициране като самонаето лице с оглед на националното право не изключва възможността дадено лице да бъде квалифицирано като работник по смисъла на член 141, параграф 1 ЕО, ако неговата самостоятелна заетост е само фиктивна, като по този начин прикрива трудово правоотношение по смисъла на посочения член; вж. Решение от 13 януари 2004 г. по дело Allonby (C-256/01, Recueil, стр. I-873, точка 71).

( 31 ) Вж. по-специално Решение от 11 септември 2003 г. по дело Anomar и др. (C-6/01, Recueil, стр. I-8621, точка 75), Решение от 6 март 2007 г. по дело Placanica и др. (C-338/04, C-359/04 и C-360/04, Сборник, стр. I-1891, точка 46), Решение от 8 септември 2009 г. по дело Liga Portuguesa de Futebol Profissional и Bwin International (C-42/07, Сборник, стр. I-7633, точка 56), както и Решение от 3 юни 2010 г. по дело Sporting Exchange (C-203/08, Сборник, стр. I-4695, точка 26).

( 32 ) Решение от 11 октомври 2007 г. по дело ELISA (C-451/05, Сборник, стр. I-8251, точка 81), Решение от 11 юни 2009 г. по дело X и Passenheim-van Schoot (C-155/08 и C-157/08, Сборник, стр. I-5093, точка 45) и Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Комисия/Испания (C-153/08, Сборник, стр. I-9735, точка 36).

( 33 ) Вж. обаче Резолюция на Европейския парламент за прилагането на Директива 96/71 (ОВ C 313E, 2006 г., стр. 452), който „иска да бъде подпомогнат обменът между службите на инспекцията по труда на държавите членки, за да може да се води съвместно преследването на представящите се за самонаети лица, по-специално чрез обмен на информация“, и Резолюция на Европейския парламент от 6 май 2009 г. относно обновената социална програма (ОВ C 212E, 2010 г., стр. 11), която „приканва Комисията да предприеме инициативи, които ще доведат до ясно разграничаване между, от една страна, работодатели, действителни самоосигуряващи се лица и дребни предприемачи и, от друга, работници и служители“ (точка 33). Вж. най-вече отговор на Комисията на Писмен въпрос E-5333/2009, зададен от г-н De Rossa относно инициатива на ЕС за ясно разграничаване между действителна самостоятелна заетост и недействителна самостоятелна заетост (ОВ C 10E, 2011 г.), в който се представят продължаващите проучвания по всички тези въпроси и който се позовава на Съобщение на Комисията до Съвета, Европейския парламент, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите от 24 октомври 2007 г., озаглавено „Резултат от общественото допитване относно Зелената книга на Комисията „Модернизиране на трудовото законодателство за посрещане на предизвикателствата на XXI век“ (COM(2007) 627 окончателен, стр. 7 и 8).

( 34 ) Вж. все пак във връзка с това съображение 88 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 г. относно услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50), което признава на държавите членки правото да определят разликата между самостоятелно заети и заети лица, включително и „фалшиви самостоятелно заети лица“, като се уточнява, че трябва да се класифицира като дейност, осъществявана при положение на самостоятелна заетост, за целите на член 43 ЕО (понастоящем член 49 ДФЕС) и член 49 ЕО „[в]сякаква дейност, която дадено лице осъществява извън отношение на подчиненост“. От това може да се направи изводът, че недействително самонаето лице е лице, което се занимава с дейност в правоотношение на подчинение с трето лице, като същевременно се представя или е представяно за самонаето лице с цел да се заобиколят минималните стандарти, предвидени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71. След тези разяснения е очевидно, че статутът на самонаето лице притежава множество социални, данъчни и икономически разлики по отношение на статута на заето лице.

( 35 ) Освен Зелената книга, озаглавена „Модернизиране на трудовото законодателство за посрещане на предизвикателствата на XXI век“ и последващото съобщение на Комисията (посочени по-горе), вж. Решение от 22 декември 2008 г. по дело Комисия/Австрия (C-161/07, Сборник, стр. I-10671), Съобщение на Комисията до Съвета, до Европейския парламент, до Европейския икономически и социален комитет и до Комитета на регионите от 18 април 2012 г., озаглавено „Към възстановяване и създаване на работни места“ (COM(2012) 173 окончателен, точка 2.1.1), Бяла книга на Комисията от 1 юли 2011 г., озаглавена „Пътна карта за постигането на Единно европейско транспортно пространство — към конкурентоспособна транспортна система с ефективно използване на ресурсите“ (COM(2011) 144 окончателен, точка 8), Становище по собствена инициатива на Европейския икономически и социален комитет относно „Нови тенденции в самостоятелната заетост: конкретният случай на икономически зависимата самостоятелна заетост“ (ОВ C 18, 2011 г., стр. 44), което изключва от обхвата на разследването си представящите се за самонаети лица. Вж. също така, относно здравето и безопасността на труда на представящите се за самонаети лица, Съобщение от Комисията до Европейския парламент, до Съвета, до Европейския икономически и социален комитет и до Комитета на регионите „Подобряване на качеството и на производителността на труда: Стратегия на Общността за здравословни и безопасни условия на труд за периода 2007—2012 г.“, COM(2007) 62 окончателен (ОВ C 224, 2008 г., стр. 88).

( 36 ) Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „Труд и бедност: към безусловно необходим цялостен подход“ (становище по собствена инициатива) (ОВ C 318, 2009 г., стр. 52), което сред факторите за наличието на работещи бедни посочва несигурността на статута на работника, чието силно проявление е явлението „представящи се за самонаети лица“ с близо 29 милиона засегнати лица, по-специално в областта на строителството и благоустройството. Все пак Комисията подчертава в писмените си становища, че данните за това не са много, както се посочвало в доклад, възложен на pr Jorens, Y. Travail indépendant et faux travail indépendant dans le secteur de la construction. Fédération européenne des travailleurs du bâtiment et du bois (www.efbww.org). Вж. също Grignon, F. Le BTP français face à l’élargissement de l’Europe, информационен доклад № 28 (2006—2007), Сенат, 18 октомври 2006 г. (www.senat.fr).

( 37 ) Вж. по-специално Решение по дело Mazzoleni и ISA, посочено по-горе (точка 27), Решение по дело Portugaia Construções, посочено по-горе (точка 20) и Решение по дело Wolff & Müller, посочено по-горе (точка 35).

( 38 ) Вж. Решение по дело Wolff & Müller, посочено по-горе (точка 41); Съдът постановява, че предотвратяването на нелоялна конкуренция от страна на предприятия, които дават на работниците си заплащане под равнището на минималната заплата, може да представлява императивно изискване от общ интерес.

( 39 ) Вж. Становище на Европейския икономически и социален комитет относно Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите „За по-добре функциониращ единен пазар на услугите — използване на резултатите от процеса на взаимна оценка на директивата за услугите“, COM (2011) 20 окончателен (ОВ C 318, 2011 г., стр. 109, точки 4.4 и 4.11). В областта на транспорта вж. Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „Автомобилен транспорт — Работно време на самостоятелно заетите водачи“ (ОВ C 27, 2009 г., стр. 49, точки 1.4, 3.3, 4.8 и 4.14), Становище на Европейския икономически и социален комитет относно Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Директива 2002/15/ЕО за организацията на работното време на лицата, извършващи транспортни дейности в автомобилния транспорт (ОВ C 228, 2009 г., стр. 78).

( 40 ) Решение 2009/739/ЕО на Комисията от 2 октомври 2009 година за определяне на практическите процедури за електронен обмен на информация между държавите членки в съответствие с глава VI от Директива 2006/123/ЕО (ОВ C 263, стр. 32).

( 41 ) Както впрочем и работата в рамките на прегледа на законодателната рамка относно командироването на работници. Вж. Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета от 21 март 2012 година за осигуряване на изпълнението на Директива 96/71 (COM(2012) 131 окончателен), както и Commission staff working document Impact assessment — Revision of the legislative framework on the posting of workers in the context of provision of services (SWD(2012) 63 final).

( 42 ) Вж. Решение от 21 октомври 2004 г. по дело Комисия/Люксембург (C-445/03, Recueil, стр. I-10191, точка 46), Решение от 19 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия, посочено по-горе (точка 41) и Решение от 1 октомври 2009 г. по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе (точка 16).

( 43 ) Решение от 19 юни 2008 г. по дело Комисия/Люксембург, посочено по-горе (точки 77—82).

( 44 ) Както Съдът нееднократно е посочвал, дадено законодателство е в състояние да гарантира осъществяването на изтъкнатата цел единствено ако действително отговаря на грижата за съгласуваното и последователното ѝ постигане; вж. Решение от 10 март 2009 г. по дело Hartlauer (C-169/07, Сборник, стр. I-1721, точка 55), Решение от 12 януари 2010 г. по дело Petersen (C-341/08, Сборник, стр. I-47, точка 53), както и Решение от 21 юли 2011 г. по дело Fuchs и Köhler (C-159/10 и C-160/10, Сборник, стр. I-6919, точка 85). Що се отнася до съдебната практика в областта на игрите, вж. точка 38 от заключението на генералния адвокат La Pergola по случая, по който е постановено Решение от 21 септември 1999 г. по дело Läärä и др. (C-124/97, Recueil, стр. I-6067), както и по-специално Решение от 21 октомври 1999 г. по дело Zenatti (C-67/98, Recueil, стр. I-7289, точки 35 и 36), Решение от 6 ноември 2003 г. по дело Gambelli и др. (C-243/01, Recueil, стр. I-13031, точки 62 и 67) и Решение по дело Placanica и др., посочено по-горе (точка 53). В друг контекст вж. Решение от 17 юли 2008 г. по дело Corporación Dermoestética (C-500/06, Сборник, стр. I-5785, точки 39 и 40), Решение от 19 май 2009 г. по дело Apothekerkammer des Saarlandes и др. (C-171/07 и C-172/07, Сборник, стр. I-4171, точка 42), Решение от 21 декември 2011 г. по дело Комисия/Австрия (C-28/09, Сборник, стр. I-13525, точка 126), както и Решение от 10 май 2012 г. по дело Duomo Gpa и др. (C-357/10 до C-359/10, точка 47) По този въпрос вж. Mathisen, G. Consistency and coherence as conditions for justification of Member States measures restricting free movement. CMLR, 2010, р. 1021.