ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г‑ЖА J. KOKOTT

представено на 18 април 2013 година ( 1 )

Дело C‑115/12 P

Френска република

срещу

Европейска комисия

„Обжалване — Структурни фондове — Европейски фонд за регионално развитие (ЕФРР) — Структурна намеса на Съюза в региона на Мартиника — Намаляване на финансова помощ — Член 2 от Директива 93/37/ЕИО — Обществени поръчки — Координиране на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство — Пряко субсидиране на поръчка за строителството, възложена от частно образувание — Спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения — Работи по обновяване и разширяване в хотелски комплекс, стопанисван от частноправен субект“

I – Въведение

1. При какви обстоятелства строителните проекти на частноправни субекти, които са в значителна степен финансово подпомогнати или насърчени от публичен орган, трябва да бъдат предмет на процедура за възлагане на обществени поръчки съгласно европейското право в областта на обществените поръчки? По този, и до момента неизяснен правен въпрос, Съдът е призован да вземе становище в настоящото производство по обжалване, което се отнася до използването на парични средства от един от европейските структурни фондове.

2. В основата на правния спор е частен строителен проект от 2003 г. във френския регион Мартиника, с който трябва да се обнови и разшири ваканционно селище, стопанисвано от частно дружество. Повече от 50 % от строителния проект са финансирани от публичен орган, като част от средствата са на Европейския фонд за регионално развитие (ЕФРР).

3. Когато става ясно, че въпросният строителен проект е бил извършен, без преди това да се проведе процедура за възлагане на обществена поръчка по смисъла на европейското право в областта на обществените поръчки, на 28 юли 2010 г. с Решение C(2010) 5229 (наричано по-нататък „спорното решение“) Европейската комисия решава да съкрати финансовата помощ на ЕФВР в проекта ( 2 ). Във връзка с това тя се позовава на принципа, че финансиране от европейските структурни фондове трябва да се предоставя единствено за проекти, които съответстват на общностните политики, сред които са и тези в областта на обществените поръчки. От този момент Франция и Комисията спорят дали правото в областта на обществените поръчки действително налага провеждането на процедура за възлагане на обществена поръчка по отношение на строителните работи за обновяване и разширяване на частното ваканционно селище.

4. От решаващо значение в това отношение е дали въпросното ваканционно селище може да бъде причислено към категорията „спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения“. Именно във връзка с подобни съоръжения разпоредбите на правото в областта на обществените поръчки трябва да се спазват, дори когато изграждането им е възложено на частноправни субекти, при условие че повече от 50 % от съответния строителен проект се субсидират пряко от публичен орган.

5. Освен това се поставя въпросът дали за пряко субсидиране по смисъла на тези разпоредби може да се приемат и данъчните облекчения.

II – Правна уредба

6. Правната уредба в случая се съдържа в Директива 93/37/ЕИО ( 3 ). Член 2 от нея гласи следното ( 4 ): „1. Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че възлагащите органи спазват или осигуряват спазването на настоящата директива, когато пряко субсидират повече от 50 % от дадена поръчка за строителство, възложена от образувание, различно от тях самите. 2. Параграф 1 се отнася само за поръчките, обхванати от клас 50, група 502 от номенклатурата по общата промишлена класификация на икономическите дейности в рамките на Европейските общности (NACE), и поръчки, свързани със строителство на болници, спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения, училищни и университетски сгради и сгради, които се използват за административни цели“.

7. В допълнение следва да се посочи член 1, буква а) от Директива 93/37, чийто текст гласи: „По смисъла на настоящата директива: а) Обществените поръчки за строителство се определят като „възмездни договори, сключени в писмена форма между, от една страна, предприемач и, от друга страна, възлагащ орган, както е определен съгласно буква б) от същия член, които имат за предмет изпълнение или проектиране и изпълнение на строителни работи, […], или на строеж, както е определен съгласно буква в) на посочения член, или изпълнение на строителни дейности по изграждане, с каквито и да е средства, на строеж в съответствие с изискванията на възлагащия орган“.

8. Разпоредбите на Директива 93/37 се прилагат в настоящия случай чрез препращане към член 12 от Регламент (ЕО) № 1260/1999, който съдържа общи разпоредби за структурните фондове на Съюза ( 5 ). Тази разпоредба, озаглавена „Съвместимост“, гласи следното: „Мерките, финансирани от структурните фондове или получаващи помощ от ЕИБ или от друг финансов инструмент, трябва да бъдат в съответствие с разпоредбите на Договора и актовете, приети в съгласие с тях, както и с политиките на Общността, включително тези отнасящи се до правилата на конкуренция, възлагането на обществени поръчки, защитата и подобряването на околната среда, премахването на неравенствата и насърчаването на равенството на мъжете и жените“.

III – Фактическа обстановка

9. Société martiniquaise des villages de vacances (SMVV) стопанисва ваканционното селище „Les Boucaniers“ на Club Méditerranée във френския регион Мартиника. През 2003 г. SMVV решава да обнови и разшири селището. Стойността на строителните работи е била изчислена на около 49,98 милиона евро.

10. За този строителен проект са отпуснати субсидии в размер на около 2,5 милиона евро от региона Мартиника, а освен това и данъчни предимства от Френската държава в размер на около 16,69 милиона евро ( 6 ). С Решение C(2004) 4142 от 18 октомври 2004 г. Европейската комисия, от своя страна, определя финансовата помощ на ЕФВР на 12,46 милиона евро, което съответства на 24,93 % от общите допустими за финансиране разходи за строителния проект.

11. След проверка, извършена през 2007 г., обаче Европейската сметна палата критикува предоставянето на средства на ЕФВР от Комисията, защото във връзка със строителните работи за обновяване и разширяване на ваканционното селище „Les Boucaniers“ в нарушение на член 2 от Директива 93/37 не е била проведена процедура за възлагане на обществена поръчка, въпреки че общо 63,33 % от строителния проект са били финансирани с помощи от публичен орган.

12. Тази критика на Сметната палата води до продължителна размяна на писма, резултатът от който в крайна сметка е, че със спорното решение от 28 юли 2010 г. Комисията решава да съкрати изцяло финансовата помощ на ЕФВР в строителния проект за обновяване и разширяване на ваканционното селище „Les Boucaniers“. Тъй като този строителен проект е бил подпомогнат като част от единна програма за структурна намеса на Съюза в региона на Мартиника ( 7 ), от техническа гледна точка това решение на Комисията води до съответно съкращаване на общия размер на структурната намеса на Съюза в този регион.

13. Подадената от Франция на 11 октомври 2010 г. жалба за отмяна на спорното решение е отхвърлена в първоинстанционното производство. В Решение от 16 декември 2011 г. ( 8 ) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“) Общият съд отхвърля жалбата на Франция като неоснователна и я осъжда да заплати съдебните разноски.

IV – Производство пред Общия съд

14. На 1 март 2012 г. Френската република подава настоящата жалба срещу решението на Общия съд. С нея тя моли Съда: — да отмени Решение на Общия съд на Европейския съюз от 16 декември 2011 г. по дело Франция/Комисия, T‑488/10, в неговата цялост и — да постанови окончателно решение по правния спор като отмени Решение C(2010) 5229 на Комисията от 28 юли 2010 г. или върне делото на Общия съд.

15. От своя страна Комисията моли Съда: — да обяви втората част от първото основание и първата част от третото основание за недопустими, а при условията на евентуалност — за неоснователни, както и да отхвърли жалбата, и — да осъди жалбоподателя да заплати разноските.

16. В производството по обжалване пред Съда са представени писмени становища, а на 11 март 2013 г. е проведено съдебно заседание.

V – Преценка на жалбата

17. В подкрепа на жалбата си срещу решението на Общия съд Франция изтъква общо три основания, които, от една страна, се отнасят до понятието за пряко субсидиране, както и до понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения по смисъла на член 2 от Директива 93/37 (първо и съответно трето основание), а от друга страна — до твърдението за изопачаване на фактите, като се изтъква недопустима подмяна на мотивите на спорното решение (второ основание). Най-напред ще разгледам второто основание, преди да се насоча към първото и третото.

А – Второ основание: твърдение за изопачаване на спорното решение и за подмяна на мотивите му

18. С второто основание Франция оспорва второто изречение от точка 43 от обжалваното съдебно решение. В тази точка Общият съд установява, че Комисията е изходила от крайната цел на ваканционното селище като цяло, разглеждайки в спорното решение строителния проект за пълното обновяване на ваканционното селище „Les Boucaniers“ ( 9 ).

19. Франция упреква Общия съд, че в тази точка изопачава спорното решение и подменя мотивите му. Франция смята, че в спорното решение Комисията не е изходила от крайната цел на ваканционното селище като цяло, а изключително от естеството на извършените работи. В това отношение Франция се позовава по-специално на точки 31 и 32 от спорното решение.

20. Според установената съдебна практика в рамките на жалба за отмяна съдът на Съюза не може по никакъв повод да подмени мотивите на автора на обжалвания акт със свои ( 10 ). Още по-малко трябва да изопачава съдържанието на обжалвания акт ( 11 ).

21. От съдържателна гледна точка твърдението за изопачаване на спорното решение и за подмяна на мотивите на това решение в крайна сметка имат една и съща насоченост. Общият съд се упреква, че е „доразтълкувал“ в спорното решение нещо, което не съществува в него. По този начин и двете твърдения могат да бъдат предмет на единна преценка.

22. Струва ми се, че в спорното решение Комисията не е била особено ясна. Безспорно, в точки 31 и 32 от това решение на преден план са изведени отделните строителни работи в рамките на обновяването и разширяването на ваканционното селище „Les Boucaniers“. Правилно Франция изтъква този факт. Същевременно в спорното решение се оказва също, че става въпрос за „единен проект“ или за „общ проект“ (точки 28 и 31 от спорното решение).

23. От тази гледна точка не може да се изключи, че при изводите в решението си Комисията е направила преценка, освен на естеството на извършените работи, и на крайната цел на ваканционното селище като цяло. Поне в това отношение спорното решение е отворено за тълкуване, така че в крайна сметка Общият съд, предвид неговия прочит на решението, не може да се упрекне в изопачаването му ( 12 ), а още по-малко в подмяна на мотивите на решението.

24. Следователно второто основание трябва да се отхвърли.

Б – Първо основание: понятието за пряко субсидиране по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 93/37

25. С първото основание Франция упреква Общия съд, че не е преценил правилно понятието за пряко субсидиране по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 93/37.

26. В основата на това твърдение е фактът, че при предоставеното от френската държава финансиране за обновяването и разширяването на ваканционното селище „Les Boucaniers“ не ставало въпрос за парични субсидии, а за данъчни облекчения, които поради тази причина, според Франция, не са предоставени на дружеството Club Méditerranée като собственик на ваканционното селище или на SMVV като възложител на строителните работи, а на физическите лица, които като съдружници в частното société en nom collectif ( 13 ) са инвестирали в този строителен проект ( 14 ).

27. Франция оспорва, че посочените данъчни облекчения могат да се считат за „пряко субсидиране“ по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 93/37, от една страна, защото нямат характер на субсидии, а от друга страна, защото действието им не е като това на преките субсидии. Уместно е да се разгледа най-напред последното твърдение.

1. По понятието за „пряко“ субсидиране (втора част от първото основание)

28. Втората част от първото основание се занимава с понятието за „пряко“ субсидиране по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 93/37 и е насочена по-специално срещу точки 36 и 37 от обжалваното съдебно решение. Франция смята, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел данъчните облекчения за поръчката за строителство за пряко субсидиране, въпреки че тези облекчения не са предоставени нито на възложителя на строителните работи, нито на собственика на ваканционното селище „Les Boucaniers“, а на съдружниците на частното société en nom collectif.

а) Допустимост

29. Комисията смята, че тази част от първото основание е недопустима, тъй като според нея се поставя под въпрос преценката на фактите и доказателствата на Общия съд и се изтъква нов довод, който Франция не била посочила в първата инстанция.

30. Това възражение не е убедително.

31. Твърдението на Франция не цели да постави под въпрос фактическите констатации на Общия съд относно лицето на ползвателя на данъчните облекчения, още повече че подобни констатации и без това не са били правени в обжалваното съдебно решение. По-скоро Франция критикува, от една страна, тълкуването, което Общият съд е дал на член 2, параграф 1 от Директива 93/37, а от друга страна — определянето на конкретно предоставените данъчни облекчения като „пряко“ субсидиране. Така в крайна сметка се оспорва възприетата от Общия съд правна квалификация на фактите, за чието преразглеждане според постоянната съдебна практика в рамките на производството по обжалване е компетентен Съдът ( 15 ).

32. Освен това, противно на твърдяното от Комисията, няма значение дали Франция е изтъкнала доводи специално по проблема за „прякото“ субсидиране още в първоинстанционното производство. Безспорно е, че в точки 36 и 37 от обжалваното съдебно решение Общият съд се е занимал с този въпрос. Тези съображения на Общия съд трябва да могат да бъдат преразгледани в рамките на производството по обжалване. Съдебната практика приема, че в производството по обжалване Съдът има право да направи преценка на правното решение, дадено във връзка с изложените в първоинстанционното производство правни основания ( 16 ).

33. Възможно е в първата инстанция Франция все още да не е изтъкнала, че липсва пряко субсидиране на възложителя на строителните работи или на собственика на ваканционното селище, тъй като данъчните облекчения били предоставени на частноправни субекти, съдружници в société en nom collectif. В това отношение следва да се отбележи, че в хода на правния спор страните са свободни да доразвият доводите си, доколкото не изменят предмета на спора пред Общия съд ( 17 ). В настоящия случай обаче няма никакво място за притеснение от изменение на предмета на спора, тъй като въпросът за прякото субсидиране като такъв е бил обсъждан още в първоинстанционното производство като предмет на спора.

34. Следователно втората част от първото основание е допустима.

б) Основателност

35. По същество обаче доводът на Франция не е убедителен.

36. Още текстът на член 2, параграф 1 от Директива 93/37 посочва, че дали е налице „пряко“ субсидиране не зависи от това на какви лица е предоставено финансирането от публичен орган. По-скоро за прилагането на член 2, параграф 1 от Директива 93/37 е достатъчно за поръчката за строителство, която се възлага от образувание, различно от възлагащ орган, да е отредено повече от 50-процентно пряко субсидиране от страна на един или няколко възлагащи органи. С други думи понятието за пряко субсидиране не се отнася до лицата, а е по-скоро обективно.

37. Защитаваното от Франция изключително тясно разбиране за „прякото“ субсидиране би направило твърде лесно заобикалянето на член 2 от Директива 93/37. Така възлагащият орган би могъл да избегне задълженията си по директивата, като предостави субсидии за съответната обществена поръчка за строителство не на възложителя на строителните работи или на собственика на парцел за застрояване, а на лица, които са икономически свързани с тях.

38. Ето защо съвсем правилно в точки 36 и 37 от обжалваното съдебно решение Общият съд изхожда от това дали проектът се е ползвал от пряко субсидиране по смисъла на член 2 от Директива 93/37, а не от това дали субсидирането е предоставено специално на възложителя на строителните работи или на собственика на ваканционното селище „Les Boucaniers“.

в) Междинен извод

39. При това положение втората част от първото основание е допустима, но неоснователна.

2. По понятието „субсидиране“ (първа част от първото основание)

40. Първата част от първото основание се занимава с понятието за „субсидиране“ по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 93/37 и е насочено по-специално срещу точки 24—35 от обжалваното съдебно решение. Франция смята, че данъчните облекчения не могат да се приемат за субсидиране съгласно тази разпоредба.

41. Понятието за субсидиране не е подробно дефинирано в Директива 93/37. Подобно на много други неопределени правни понятия и това понятие може да има различно съдържание според това до каква област от правото на Съюза се отнася. Така разпоредбите за защитата срещу субсидиран внос от трети страни изрично включват в понятието за субсидия и данъчните облекчения ( 18 ). За разлика от това данъчните облекчения в конкурентното право действително са обхванати от широкото понятие за държавна помощ ( 19 ), но не и от тясното понятие за субсидия ( 20 ); с последното в конкурентното право се обозначават само преките субсидии.

42. Следователно, за да се изпълни със съдържание член 2 от Директива 93/37, трябва да се определи по пътя на самостоятелно тълкуване какво е значението на използваното в него понятие за субсидиране.

43. Без съмнение както целта на член 2 от Директива 93/37, така и контекстът, в който се намира тази разпоредба, разгледани сами по себе си, могат да подкрепят широко тълкуване на понятието за субсидиране, което не трябва да се ограничава обезателно до преките субсидии на публичен орган, но може да обхване и други финансови мерки като разглежданите в случая данъчни облекчения. На това Общият съд обръща съответното внимание в решението си ( 21 ).

44. Тълкуването на член 2 от Директива 93/37 обаче не трябва да се основава единствено на целта и контекста на тази разпоредба, а трябва да вземе предвид и генезиса ѝ. Именно от гледна точка на този генезис ми се струва, че в настоящия случай Общият съд е направил погрешни изводи.

45. Правилото, което се съдържа в член 2 от Директива 93/37, е въведено за първи път в европейското право в областта на обществените поръчки ( 22 ) с член 1a от Директива 71/305/ЕИО ( 23 ) в редакцията му от Директива 89/440/ЕИО ( 24 ).

46. Във връзка с член 1a от Директива 71/305 следва да се отбележи, че както Комисията, така и Европейският парламент първоначално са предпочели твърде широка формулировка, която не се ограничава само до прякото субсидиране. Така Комисията е предложила член 1a да обхваща всички форми на прякото или непрякото финансиране на поръчките за строителство ( 25 ). Приетото на първо четене становище на Парламента във връзка с член 1a също изхожда от това твърде широко понятие за финансиране. В приетото на първо четене становище на Парламента във връзка с член 1a дори се съдържа определение на понятието за финансиране, което наред със субсидиите изрично включва и предоставянето на данъчни предимства ( 26 ).

47. За разлика от това приетата в крайна сметка от Съвета формулировка на член 1a от Директива 71/305 не се позовава повече най-общо на финансирането на поръчки за строителството, а се ограничава изключително до споменаването на прякото субсидиране на подобни поръчки от възлагащи органи.

48. По този начин Съветът в качеството си на законодател на Общността в този момент възприема в член 1a от Директива 71/305 — противно на предложението на Комисията и на приетото на първо четене становище на Парламента — тясна формулировка, която избягва широкото понятие за „финансиране“ и се ограничава до правилото за пряко субсидиране на повече от 50 % от обществени поръчки за строителство от възлагащи органи.

49. Нищо по-различно не следва от съвместната декларация на Съвета и Комисията, която е приложена към протокола на Съвета във връзка с приемането на член 1a от Директива 71/305. В тази декларация дори се подчертава, че „всички форми, които са различни от прякото субсидиране“ по член 1a следва да бъдат включени ( 27 ). За разлика от това въпросната декларация не съдържа никаква отправна точка, въз основа на която да се приеме, че освен преките субсидии в обхвата на член 1a следва да се включат и други предимства като данъчните облекчения или че от своя страна подобни данъчни облекчения следва да се считат за преки субсидии, както твърди Комисията в производството пред Съда.

50. Не по-убедително от тази гледна точка е становището на Общия съд ( 28 ) и Комисията, според което позоваването на прякото субсидиране в член 1a от Директива 71/305 има за цел „ясно и единствено“ да изключи непрякото субсидиране, а не да ограничи приложното поле на тази разпоредба. Всъщност по този начин не става ясно защо Съветът по-специално е стеснил текста на тази разпоредба до субсидирането, а не е пожелал за запази първоначално използваното много по-общо понятие за финансиране.

51. Предвид този генезис понятието за пряко субсидиране в член 2 от Директива 93/37 като разпоредба, която замества в съдържателно отношение член 1a от Директива 71/305, трудно може да се разбира толкова широко, че да обхване и данъчните облекчения. Не съществува отправна точка, въз основа на която да се приеме, че в тази разпоредба законодателят е искал да възприеме подобно широко значение на понятието за субсидиране.

52. По този начин Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като въпреки изложения по-горе генезис на член 2 от Директива 93/37, е приобщил в приложното поле на тази разпоредба и самите данъчни облекчения.

53. От това следва, че първата част на първото основание трябва да се уважи. Само на това основание е оправдана отмяната на обжалваното съдебно решение. Всъщност, ако не се вземат предвид предоставените от френската държава данъчни облекчения за обновяването и разширяването на ваканционното селище „Les Boucaniers“, делът на прякото субсидиране от публичния орган за строителния проект намалява под прага от 50 %, както се изисква в член 2 от Директива 93/37 ( 29 ).

В – Трето основание: „спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения “ по смисъла на член 2, параграф 2 от Директива 93/37

54. Третото основание, изтъкнато от Франция, се отнася до понятието за „спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения“ по смисъла на член 2, параграф 2 от Директива 93/37. Франция упреква Общия съд, че е разтълкувал това понятие прекомерно широко, като не е съобразил, че в разпоредбата става въпрос единствено за обществени поръчки за строителство, които, от една страна, имат за цел да отговорят на колективните нужди на ползвателите на спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения (вж. в това отношение точка 1 по-долу), а от друга страна, представляват пряк икономически интерес за възлагащите органи (вж. в това отношение точка 2 по-долу).

3. По релевантността на колективните нужди на ползвателите на спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения (първа част от третото основание)

55. Първата част от третото основание се отнася до точки 56—63 от обжалваното съдебно решение. Франция твърди, че Общият съд не е взел предвид, че спортните, възстановителни и развлекателни съоръжения по смисъла на член 2, параграф 2 от Директива 93/37 биха могли да включват единствено такива съоръжения, които са предназначени да отговорят на колективните нужди на ползвателите им.

а) Допустимост

56. Комисията смята, че първата част от третото основание е недопустима, тъй като в първоинстанционното производство Франция се е позовала не на „колективните нужди на ползвателите“ на спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения, а на критерия за „традиционните нужди на публичните органи“.

57. Това възражение не е убедително. Действително е вярно, че в първоинстанционното производство — във всеки случай в писмената фаза на производството — Франция все още не е използвала критерия за „колективните нужди на ползвателите“, като първоначално е пледирала в полза на това, че член 2, параграф 2 от Директива 93/37 се отнася до поръчките, които според естеството си попадат в обхвата на традиционните нужди на публичните органи. Сегашното позоваване на колективните нужди на ползвателите е обаче само доразвиване на доводите на Франция, което не изменя предмета на спора, поради това е допустимо в производството по обжалване ( 30 ).

58. Ето защо първата част на третото основание е допустима.

б) Основателност

59. По същество в рамките на тази първа част от третото основание страните спорят за това дали понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения в рамките на член 2, параграф 2 от Директива 93/37 трябва да се тълкува тясно или широко.

60. В обжалваното съдебно решение Общият съд възприема друго тълкуване, което обозначава като „функционално тълкуване“ ( 31 ). Така и поръчките за строителство във връзка с частно ваканционно селища като Club Méditerranée „Les Boucaniers“ попадат в приложното поле на правото в областта на обществените поръчки за строителство, при условие обаче че повече от 50 % са пряко субсидирани от възлагащи органи.

61. Това тълкуване на спортните, възстановителни и развлекателни съоръжения е неубедително.

i) Необходимост от ограничително тълкуване на понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения

62. Действително на пръв поглед е възможно текстът на член 2, параграф 2 от Директива 93/37 да включва и ваканционни селища като това в настоящия случай. Както целта на член 2 от Директива 93/37, така и контекстът, в който тази разпоредба обхваща въпросните спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения, обаче подкрепят противно становище.

63. С член 2 от Директива 93/37 не се извършва общо разширяване на правото в областта обществените поръчки за строителство върху всички частни строителни проекти, доколкото са субсидирани повече от 50 % с публични средства.

64. По-скоро член 2 от Директива 93/37 единствено помага да се предотврати възможността разпоредбите за обществените поръчки за строителство и преследваните с тях цели да бъдат заобиколени в определени области ( 32 ). Поради тази причина и в тези области член 2 включва обществените поръчки за строителство в приложното поле на директивата, доколкото тези проекти се субсидират пряко с повече от 50 % от възлагащите органи. Това че в случая не става въпрос за общоприложимо правило, а за изчерпателно изброяване, е ясно не на последно място от използването на формулировката „се отнася само за“ в член 2, параграф 2 от Директива 93/37.

65. Освен това сравнение с други области, споменати в член 2, параграф 2 от Директива 93/37, показва, че става въпрос изключително за поръчки във връзка с пътната инфраструктура ( 33 ) или за строителни сгради, които или са на разположение на обществеността (училища, университети, болници), или трябва да бъдат използвани от даден възлагащ орган (сгради, които се използват за административни цели).

66. От тази гледна точка понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения в член 2, параграф 2 от Директива 93/37 също трябва да се тълкува стеснително, както между впрочем Съдът вече е постъпил с други разпоредби от европейското право в областта на обществените поръчки ( 34 ). Противно на твърдяното от Комисията, подобен подход по никакъв начин не цели да се „доразтълкува“ в член 2, параграф 2 от Директива 93/37 допълнителен критерий, който не е предвиден от законодателя на Съюза. По-скоро именно ограничителното тълкуване на понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения съответства на целта и контекста, в които законодателят на Съюза използва това понятие в Директива 93/37. Франция правилно обръща внимание на това.

ii) Критерии за ограничителното тълкуване на понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения

67. Макар да съм съгласна с Франция, че понятието за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения в член 2, параграф 2 от Директива 93/37 трябва да се тълкува ограничително, не съм убедена, че предложените от дадената държава членка критерии са подходящи за подобно тълкуване.

68. Критерият да се „отговори на колективните нужди на ползвателите“ на спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения, на който се позовава Франция в настоящото производство по обжалване, изглежда твърде неясен, за да може да е подходящ за тълкуването и прилагането на член 2, параграф 2 от Директива 93/37. Към това следва да се добави, че по-голямата част от съоръженията, посочени в съответната разпоредба (училища, университети, болници, но и спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения), по правило са предназначени да отговорят (включително и) на отделни нужди на ползвателите им ( 35 ). В крайна сметка, много по-малко е от значение дали е отговорено на „индивидуалните“ или „общи“ интереси на ползвателите, отколкото дали предоставянето им е в обществен интерес.

69. Предложеният от Франция в първоинстанционното производство критерий за традиционните нужди на публичните органи също не изглежда подходящ. Този критерий е твърде необективен с оглед на традиционните задачи на колективните органи и пренебрегва обстоятелството, че с времето тези задачи могат да се изменят или доразвият. Съразмерно тълкуване на член 2, параграф 2 от Директива 93/37 трябва да вземе предвид и тази гледна точка.

70. Ето защо предложението ми е член 2, параграф 2 от Директива 93/37 да се разбира в смисъл, че тази разпоредба обхваща само частни поръчки за строителство, които са субсидирани от възлагащи органи в изпълнение на задачите им в областта на услугите от общ интерес. При услугите от общ интерес става въпрос за обичайна концепция ( 36 ) в правото на Съюза, която освен това е достатъчно отворена, за да вземе предвид, от една страна, различните нужди в отделните държави членки и многобройните им административно-териториални структури, а от друга страна, да отговори на съвременното развитие в областта на задачите на обществените образувания. Освен това по този начин би могло да се осигури съответствие между правото в областта на обществените поръчки и европейското конкурентно право.

71. Въпреки че нито Франция, нито Комисията са взели становище в настоящия случай по-специално по критерия за услугите от общ интерес, това не е пречка Съдът да се позове на този критерий при тълкуването и прилагането на член 2, параграф 2 от Директива 93/37. Всъщност съдът не е „гласът на страните“ ( 37 ). В този смисъл той не е обвързан от доводите, изтъкнати от страните в подкрепа на исканията им, тъй като в противен случай би могъл да се окаже принуден да основе решението си на погрешни правни съображения ( 38 ).

72. Така, ако член 2, параграф 2 от Директива 93/37 се разтълкува в смисъл, че тази разпоредба не обхваща всички спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения, а само онези, които обслужват услугите от общ интерес — например обществено достъпни зелени площи, места, предназначени за спорт, библиотеки и музеи — в настоящия случай Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.

73. Следователно първата част от третото основание е основателна.

2. По прекия икономически интерес на възлагащия орган (втора част от третото основание)

74. С втората част от третото основание Франция оспорва по-специално точка 64 от обжалваното съдебно решение. Франция смята, че Общият съд неправилно е приел, че понятието „поръчки за строителство“ по смисъла на член 2 от Директива 93/37 трябва да се тълкува независимо от понятието „обществени поръчки за строителство“ по смисъла на член 1, буква а) от директивата. Според Франция обаче както член 1, буква а), така и член 2 от Директива 93/37 се отнасят единствено до поръчки за строителство, които са в пряк интерес на възлагащия орган.

75. Изложените от Франция доводи са убедителни.

76. Поръчки за строителство по смисъла на член 2 от Директива 93/37 се различават от тези в член 1, буква а) от тази директива само и единствено по това, че не са възложени от възлагащите органи, а от образувания, различни от тях, преди всичко частни предприятия, при това пряко субсидирани с повече от 50 %, предоставени от възлагащи органи.

77. Още съгласно текста си член 2 от Директива 93/37, като използва израза „поръчки за строителство“, препраща към определението на понятието, което член 1, буква а) дава за цялата директива и от което зависи именно материалното приложно поле на тази директива.

78. Целта на член 2 от Директива 93/37 също подкрепя тълкуване на понятието за поръчка за строителство, което е ориентирано към общото определение в член 1, буква а) от директивата. С член 2 от директивата по-специално трябва да се възпрепятства разпоредбите на европейското право в областта на обществените поръчки да се заобиколят чрез включването на частноправни субекти ( 39 ). Следователно член 2 не може да включва в приложното поле на директивата поръчки за строителство, различни от тези, които също трябва да бъдат предмет на процедура за възлагане на обществена поръчка, когато се възлагат от възлагащ орган вместо от частноправен субект.

79. Следователно в нормалната хипотеза на член 1, буква а) от Директива 93/37 е налице поръчка за строителство само когато предоставените строителни услуги са в пряк икономически интерес за възлагащия орган ( 40 ), което важи в още по-голяма степен в особената хипотеза на член 2 от Директива 93/37. Така предоставените строителни услуги могат да се обхванат от приложното поле на Директива 93/37, когато възлагащият орган, който пряко субсидира повече от 50 % от тези строителни услуги, има пряк икономически интерес от тях.

80. Както Съдът е приел, пряк икономически интерес е налице по-специално, когато е предвидено, че възлагащият орган трябва да придобие собствеността или правото на ползване върху построената сграда или когато се ползва от икономически облаги или трябва да поеме икономически рискове, които зависят от бъдещото използване на сградата ( 41 ). Всичко това не следва да се взема предвид в случай като настоящия, в който частен строителен проект е само финансово подпомогнат от възлагащ орган в рамките на структурната помощ.

81. Самото обстоятелство, че даден частен строителен проект може да има положително въздействие върху общото икономическо развитие на даден регион, какъвто може да бъде случаят с обновяването и разширяването на частно ваканционно селище, за разлика от това не е достатъчно, за да обоснове пряк икономически интерес на съответните колективни органи, които пряко са субсидирали този частен строителен проект. В извършените строителни работи като такива тези обществени донори имат най-много непряк икономически интерес.

82. В това отношение Общият съд отново е допуснал грешка при тълкуването и прилагането на член 2, параграф 2 от Директива 93/37. Ето защо и втората част от третото основание е основателна.

3. Заключителни бележки по третото основание

83. И по двете части от третото основание Комисията изтъква, че широко тълкуване на член 2, параграф 2 от Директива 93/37, каквото възприема Общият съд, съответства на целта да се осигури безпристрастно възлагане на обществени средства ( 42 ).

84. Същевременно това становище е част от целите, които се преследват от разпоредбите на европейското право в областта на обществените поръчки. Съобразяването на тази цел обаче не може да доведе до широко тълкуване на член 2, параграф 2 от Директива 93/37, което да противоречи на структурата на директивата. Законодателят е решил да постигне тази цел, като не всички, а само определени частни строителни проекти са предмет на разпоредбите на Директива 93/37.

85. В допълнение следва да се напомни, че още основните свободи на вътрешния пазар — преди всичко свободата на установяване и на предоставяне на услуги — съдържат забрана за недопускане на дискриминация, с която е свързано изискване за прозрачност ( 43 ). Тези принципи възпрепятстват възлагащите органи, дори отвъд пределите на приложното поле на директивите в областта на обществените поръчки, да субсидират или финансират с обществени средства частни поръчки за строителство по непрозрачен или дискриминационен начин. В този смисъл не е необходимо широко тълкуване на член 2, параграф 2 от Директива 93/37.

Г – Обобщение

86. Тъй като първата част от първото основание, както и двете части от третото основание са основателни, обжалваното съдебно решение следва да се отмени.

VI – Произнасяне по жалбата в първоинстанционното производство

87. Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.

88. В настоящия случай в решението си Общият съд е разгледал изчерпателно основанията, изложени от Франция в първоинстанционното производство. Страните са имали възможност да обменят както в производството пред Общия съд, така и в производството по обжалване пред Съда становищата си по всички гледни точки от значение за разрешаването на този правен спор. Фактите и обстоятелствата по делото също не се нуждаят от допълнително изясняване. Следователно фазата на производството позволява Съдът да постанови окончателно решение по спора.

89. В случай че член 2 от Директива 93/37 се разтълкува и приложи, както предлагам по-горе, в рамките на първото и третото основание ( 44 ), тогава подадената от Франция жалба за отмяна е основателна. От една страна, частното ваканционно селище не е пряко субсидирано с повече от 50 %, когато не се вземат предвид предоставените от френската държава данъчни облекчения. От друга страна, това ваканционно селище не може да се приеме за спортни, възстановителни и развлекателни съоръжения по смисъла на съответната разпоредба. Дори когато се приеме, че местните жители на Мартиника спорадично, през деня и срещу заплащане, използват съоръженията за развлечение на ваканционното селище, това не лишава ваканционното селище от характера му на хотелски комплекс, който обслужва изцяло частни интереси и не предоставя никаква услуга от общ интерес.

90. Ето защо спорното решение на Комисията следва да се отмени (член 264, параграф 1 ДФЕС).

VII – Съдебни разноски

91. Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски ( 45 ).

92. По силата на член 138, параграф 1 във връзка с член 184, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.

93. В първоинстанционната си жалба Франция е поискала Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Тъй като Комисията е загубилата делото страна, следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в първоинстанционното производство.

94. За разлика от това в производството по обжалване Франция не е предявила искане за съдебните разноски, поради които двете страни следва да се осъдят да заплатят направените от тях съдебни разноски.

VIII – Заключение

95. С оглед на предходните съображения предлагам на Съда да постанови следното решение: 1) Отменя Решение на Общия съд на Европейския съюз от 16 декември 2011 г. по дело Франция/Комисия, T‑488/10. 2) Отменя Решение C(2010) 5229 на Европейската комисия от 28 юли 2010 г. 3) Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски, направени в първоинстанционното производство. По отношение на разноските в производството по обжалване всяка страна следва да понесе направените от нея съдебни разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: немски.

( 2 ) Решение C(2010) 5229 на Европейската комисия от 28 юли 2010 година относно съкращаване на част от участието на Европейския фонд за регионално развитие (ЕФРР) на основание единния програмен документ по цел № 1 за структурна намеса на Общността в региона на Мартиника във Франция.

( 3 ) Директива 93/37/ЕИО на Съвета от 14 юни 1993 година за съгласуване на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство (ОВ L 199, стр. 54). Междувременно тази директива е отменена и заменена с Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки (ОВ L 134, стр. 114; Специално издание на български език, глава 6, том 8, стр. 116), която е трябвало да бъде транспонирана до 31 януари 2006 г. Към настоящия случай обаче се прилага все още Директива 93/37, в чието времево приложно поле попада предоставянето на помощ от ЕФВР в строителния проект за обновяване и разширяване на ваканционното селище „Les Boucaniers“.

( 4 ) По същество подобна в съдържателно отношение разпоредба съдържа днес член 8 от Директива 2004/18, като това правило се прилага освен за обществени поръчки за строителство, и за обществени поръчка за услуги, но и в двата случая само над определени финансови прагове.

( 5 ) Регламент (ЕО) № 1260/1999 на Съвета от 21 юни 1999 година относно определянето на общи разпоредби за структурните фондове (ОВ L 161, стр. 1).

( 6 ) Данъчните облекчения са на основание на член 199 undecies B I от френския Code général des impôts (Общ данъчен кодекс).

( 7 ) С Решение C(2000) 3493 от 21 декември 2000 г. Комисията одобрява за периода 2000—2006 г. участие на ЕФВР на основание единния програмен документ по цел № 1 за структурна намеса на Общността в региона на Мартиника в размер на 17,15 милиона евро.

( 8 ) Решение на Общия съд от 16 декември 2011 г. по дело Франция/Комисия (T‑488/10).

( 9 ) На езика на производството точка 43 от обжалваното съдебно решение гласи следното: „Il convient de rappeler que, afin d’examiner si les marchés de travaux en cause portaient sur des travaux de bâtiment relatifs aux équipements sportifs, récréatifs et de loisirs au sens de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37, il y a lieu de se baser sur la vocation d’ensemble du club Les Boucaniers et non sur les travaux entrepris. À cet égard, il convient de relever que, en examinant, dans la décision attaquée, le projet consistant en une rénovation complète du club Les Boucaniers, la Commission a analysé l’applicabilité de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37 en ce sens“.

( 10 ) Решение от 27 януари 2000 г. по дело DIR International Film и др./Комисия („DIR“, C-164/98 P, Recueil, стр. I-447, точки 38 и 49), Решение от 1 юни 2006 г. по дело P&O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стр. I-4845, точки 60 и 67), Решение от 22 декември 2008 г. по дело British Aggregates/Комисия (C-487/06, Сборник, стр. I-10515, точка 141) и Решение от 24 януари 2013 г. по дело Frucona Košice/Комисия (C‑73/11 P, точка 89).

( 11 ) Според установената съдебна практика в рамките на производството по обжалване Съдът проверява дали Общият съд е изопачил факти или доказателства (вж. например Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет, C-229/05 P, Сборник, стр. I-439, точки 35 и 37; Решение от 18 юли 2007 г. по дело Industrias Químicas del Vallés/Комисия, C-326/05 P, Сборник, стр. I-6557, точка 57, и Решение от 9 юни 2011 г. по дело Comitato „Venezia vuole vivere“/Комисия, C-71/09 P, C-73/09 P и C-76/09 P, Сборник, стр. I-4727, точки 152 и 153).

( 12 ) Вж. в този смисъл — по отношение на документ, който дава възможност за повече тълкувания — Решение от 10 февруари 2011 г. по дело Activision Blizzard Germany/Комисия (C-260/09 P, Сборник, стр. I-419, точка 54).

( 13 ) Според френското право société en nom collectif (SNC) е търговско дружество, в което съдружниците са лично отговорни с цялото си имущество.

( 14 ) Комисията твърди обратното, а именно че данъчните облекчения на société en nom collectif са му предоставени в качеството му на такова за спорния строителен проект.

( 15 ) Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Brazzelli Lualdi и др. (C-136/92 P, Recueil, стр. I-1981, точка 49), Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия (C-167/04 P, Recueil, стр. I-8935, точка 106), Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Schneider Electric (C-440/07 P, Сборник, стр. I-6413, точка 191) и Решение от 19 юли 2012 г. по дело Съвет/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, точка 55).

( 16 ) Решение по дело Комисия/Brazzelli Lualdi и др., посочено в бележка под линия 15, точка 59, Решение от 11 декември 2008 г. по дело Комисия/Département du Loiret (C-295/07 P, Сборник, стр. I-9363, точка 95) и Решение от 16 ноември 2011 г. по дело Bank Melli Iran/Съвет (C-548/09 P, Сборник, стр. I-11381, точка 122).

( 17 ) Решение от 20 октомври 1994 г. по дело Scaramuzza/Комисия (C-76/93 P, Recueil, стр. I-5173, точка 18), Решение по дело PKK и KNK/Съвет, посочено в бележка под линия 11, точка 64, Решение от 15 април 2010 г. по дело Gualtieri/Комисия (C-485/08 P, Сборник, стр. I-3009, точка 37) и Решение от 18 ноември 2010 г. по дело NDSHT/Комисия (C-322/09 P, Сборник, стр. I-11911, точка 41).

( 18 ) Член 3 от Регламент (ЕО) № 597/2009 на Съвета от 11 юни 2009 година относно защитата срещу субсидиран внос от държави, които не са членки на Европейската общност (ОВ L 188, стр. 93).

( 19 ) Така още в Решение от 2 юли 1974 г. по дело Италия/Комисия (173/73, Recueil, стр. 709, точка 28) се уточнява, че дадена мярка не може да отпадне от приложното поле на член 107 ДФЕС (по-рано член 92 от Договора за ЕИО) единствено поради факта, че е данъчна; вж. освен това Решение от 17 ноември 2009 г. по дело Presidente del Consiglio dei Ministri (C-169/08, Сборник, стр. I-10821, точки 58 и 66).

( 20 ) Фактът, че понятието за субсидия е по-тясно от понятието за държавна помощ, става ясен освен това от Решение от 23 февруари 1961 г. по дело De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Върховен орган (30/59, Recueil, стр. 3, точка 43), Решение от 14 септември 2004 г. по дело Испания/Комисия (C-276/02, Recueil, стр. I-8091, точка 24) и Решение от 8 септември 2011 г. по дело Комисия/Нидерландия (C-279/08 P, Сборник, стр. I-7671, точка 86).

( 21 ) Вж. по-специално точки 32 и 33 от обжалваното съдебно решение.

( 22 ) В обжалваното съдебно решение неправилно се посочва член 1a от Директива 89/440; всъщност става въпрос за член 1a от Директива 71/305 в редакцията му от Директива 89/440.

( 23 ) Директива 71/305/ЕИО на Съвета от 26 юли 1971 година за съгласуване на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство (ОВ L 185, стр. 5).

( 24 ) Директива 89/440/ЕИО на Съвета от 18 юли 1989 година за изменение на Директива 71/305/ЕИО за съгласуване на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство (ОВ L 210, стр. 1).

( 25 ) Член 1a от предложението за Директива на Съвета за изменение на Директива 71/305/ЕИО за съгласуване на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство (СOM(86) 679 окончателен) е формулиран по следния начин: „Държавите членки вземат необходимите мерки, за да се спазят разпоредбите на настоящата директива, когато инвестициите за поръчки за строителство, възложени от образувание, различно от тях самите, са изцяло или частично, пряко или непряко финансирани с обществени средства“.

( 26 ) На първо четене Парламентът възприема следната формулировка на член 2a от Регламент 71/305 (ОВ C 167, 1988 г., стр. 65): „Държавите членки вземат необходимите мерки, за да се спазят разпоредбите на настоящата директива, когато възлагащите органи […] финансират предимно инвестициите за поръчки за строителство, възложени от образувание, различно от определените в член 1, буква б). Под финансиране се разбира: предоставянето на обществени субсидии, облекчения в лихвите по отпуснатите кредити, предоставяне на данъчни предимства, предоставяне на строителни предимства“.

( 27 ) Декларацията в протокола гласи следното: „Съветът и Комисията потвърждават, че при прилагането на член 1а трябва да се вземат предвид, доколкото е възможно, всички форми, различни от преките субсидии, включително тези с общностен произход, по отношение на въпросните поръчки за строителство“.

( 28 ) Обжалваното съдебно решение, точка 35 в края.

( 29 ) Вж. по този въпрос по-горе, точки 9—11 от настоящото заключение.

( 30 ) Вж. в това отношение съдебната практика, посочена по-горе в бележка под линия 17.

( 31 ) Обжалваното съдебно решение, по-специално точка 30 в края и точка 59.

( 32 ) Заключение на генералния адвокат Léger от 7 декември 2000 г. по дело Ordine degli Architetti delle Province di Milano e Lodi и др. (C-399/98, Recueil, стр. I-5409, точка 106); вж. също точка 30 от обжалваното съдебно решение.

( 33 ) Това са поръчките по смисъла на клас 50, група 502 от „Номенклатурата по общата промишлена класификация на икономическите дейности в рамките на Европейските общности“ (NACE), към които препраща член 2, параграф 2 от Директива 93/37.

( 34 ) Вж. например възприетото в постоянната съдебна практика ограничително тълкуване на понятието за обществени поръчки с цел изключването на „quasi-inhouse“ сделките още в Решение от 18 ноември 1999 г. по дело Teckal (C-107/98, Recueil, стр. I-8121, точка 50, второ изречение).

( 35 ) Посещението на болница зависи от здравословното състояние на съответния ползвател, поради което е изключително индивидуално. Съответно посещението на образователни учреждения зависи изцяло или отчасти от индивидуалните възможности и предпочитания на отделния човек.

( 36 ) Вж. например съобщението на Комисията „Услугите от общ интерес в Европа“ (ОВ C 17, 2001 г., стр. 4), както и доклада „Услуги от общ интерес“, който Комисията представя на Европейския съвет в Лаакен (СOM(2001) 598 окончателен).

( 37 ) Така в заключението на генералния адвокат Léger, представено на от 2 април 1998 г. по дело Парламент/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C-252/96 P, Recueil, стр. I-7421, точка 36).

( 38 ) В този смисъл Определение от 27 септември 2004 г. по дело UER/M6 и др. (C‑470/02 P, точка 69) и Решение от 21 септември 2010 г. по дело Швеция/API и Комисия (C-514/07 P, C-528/07 P и C-532/07 P, Сборник, стр. I-8533, точка 65).

( 39 ) Вж. по-горе точка 64 от настоящото заключение.

( 40 ) Вж. Решение от 25 март 2010 г. по дело Helmut Müller (C-451/08, Сборник, стр. I-2673, точки 49, 54, 57 и 58) и Решение от 15 юли 2010 г. по дело Комисия/Германия (C-271/08, Сборник, стр. I-7091, точка 75) относно правната уредба на Директива 93/37, която е възпроизведена в Директива 2004/18.

( 41 ) Във връзка с това вж. Решение по дело Helmut Müller (посочено в бележка под линия 40, точки 50—52). Основанията на критерия за пряк икономически интерес бяха осветлени наскоро от генералния адвокат Wathelet в заключението му от 11 април 2013 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑576/10, точки 108—113); вж. освен това заключението на генералния адвокат Mengozzi от 17 ноември 2009 г. по дело Helmut Müller (посочено в бележка под линия 40, точки 46—62).

( 42 ) В това отношение Комисията се позовава на точка 31 от спорното решение.

( 43 ) Решение от 7 декември 2000 г. по дело Telaustria и Telefonadress (C-324/98, Recueil, стр. I-10745, точки 60—62), Решение от 21 юли 2005 г. по дело Coname (C-231/03, Recueil, стр. I-7287, точки 16 и 17) и Решение от 13 април 2010 г. по дело Wall (C-91/08, Сборник, стр. I-2815, точка 68).

( 44 ) Вж. по-горе точки 54—82 от настоящото заключение.

( 45 ) Съгласно общия принцип, според който новите процесуални правила се прилагат към висящите към момента на влизането им в сила правни спорове (постоянна съдебна практика, вж. например Решение от 12 ноември 1981 г. по дело Meridionale Industria Salumi и др., 212/80-217/80, Recueil, стр. 2735, точка 9), решението за съдебните разноски в настоящия случай се урежда от Процедурния правилник на Съда от 25 септември 2012 г., който влезе в сила на 1 ноември 2012 г. (в този смисъл също Решение от 15 ноември 2012 г. по дело Съвет/Bamba, C‑417/11 P, точки 91 и 92). В съдържателно отношение обаче няма разлика с член 69, параграф 2 във връзка с член 118 и член 122, първа алинея от Процедурния правилник на Съда от 19 юни 1991 г.