ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н PAOLO MENGOZZI

представено на 23 май 2007 година ( 1 )

Дело C-341/05

Laval un Partneri Ltd

срещу

Svenska Byggnadsarbetareförbundet и др.

Съдържание

I — Въведение II — Правна уредба А — Общностно право Б — Национално право 1. Национално право във връзка с командироването на работници 2. Колективните трудови договори в Швеция 3. Национално право във връзка с колективните действия III — Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси IV — Производство пред Съда V — Правен анализ А — Предварителни бележки 1. По приложимостта на общностното право 2. По допустимостта на преюдициалното запитване Б — По преюдициалните въпроси 1. Общи бележки 2. По тълкуването на Директива 96/71 и прилагането ѝ в Швеция 3. Междинно заключение 4. По член 49 ЕО а) Общи бележки б) По наличието на ограничение на свободното предоставяне на услуги в) По евентуалната обосновка на ограничението i) По пропорционалността на колективните действия, доколкото целят да наложат минималните ставки на заплащане, определени съгласно колективния трудов договор Byggnadsarbetarefцrbundet ii) По пропорционалността на колективните действия, доколкото целят налагане на всички условия, предвидени от колективния трудов договор Byggnadsarbetarefцrbundet VI — Заключение

„Свободно предоставяне на услуги — Директива 96/71/ЕО — Командироване на работници в сферата на строителството — Национално законодателство, определящо условията за работа по въпросите, посочени в член 3, параграф 1, първа алинея, букви a)—ж), с изключение на минималните ставки на заплащане — Колективен трудов договор за строителството, чиито клаузи определят по-благоприятни условия или се отнасят до други въпроси — Възможност за синдикалните организации да се опитват чрез колективни действия да принудят предприятията, установени в други държави-членки, да водят преговори за всеки отделен случай с оглед на определяне на ставките, по които следва да се заплаща на работниците, и да се присъединят към колективния трудов договор за строителството“

I — Въведение

1. С двата си преюдициални въпроса Arbetsdomstolen (Швеция) по същество иска Съдът да установи дали при положение че държава-членка няма система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими, член 12 ЕО, член 49 ЕО и Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги ( 2 ) (наричана по-нататък „Директива 96/71“) трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат синдикални организации на работещите от дадена държава-членка в съответствие с вътрешното право на тази държава да започнат колективни действия, с цел да принудят доставчик на услуги от друга държава-членка да се присъедини към колективен трудов договор в полза на работници, временно командировани от същия доставчик на територията на първата държава-членка, включително когато този доставчик вече е обвързан с колективен трудов договор, сключен в държавата-членка по неговото установяване.

2. Настоящото дело повдига редица правни въпроси, на които далеч не е лесно да се даде отговор, като за най-сложните от тях се изисква съчетаване на противоречиви интереси.

3. Така, за да се даде отговор на въпросите по настоящото дело, се налага да се съвместят упражняването от синдикалните организации на работещите на правото да предприемат колективни действия за защита на интересите на работниците — право, за което в настоящото заключение предлагам да се разглежда като един от общите принципи на общностното право, и упражняването от установено в Общността предприятие на свободата за предоставяне на услуги — основно право, гарантирано от Договора за ЕО.

4. Налага се и да се съчетаят закрилата на работници, които са временно командировани на територията на държава-членка във връзка с трансгранично предоставяне на услуги, борбата срещу социалния дъмпинг и запазването на равното третиране на националните предприятия на държава-членка и на доставчиците на услуги от други държави-членки.

5. Считам, че разпоредбите на Директива 96/71 и на член 49 ЕО също следва да се разгледат подробно предвид преобладаващия в Швеция особен модел на колективни трудови правоотношения, който според изложения в настоящото заключение анализ не би трябвало да се поставя под въпрос при прилагането на общностното право, но който все пак трябва да гарантира, че позволените от него колективни действия зачитат конкретно принципа на пропорционалност.

6. Накрая, настоящото дело би могло да даде повод на Съда да уточни практиката си относно хоризонталното непосредствено действие на член 49 ЕО, каквото действие предлагам да му бъде признато в настоящото заключение.

II — Правна уредба

А — Общностно право

7. Член 12 ЕО посочва, че в обхвата на приложение на договора и без да се засягат специалните разпоредби, съдържащи се в него, се забранява всякаква дискриминация на основание гражданство.

8. Член 49, първа алинея ЕО предвижда, че се забраняват ограниченията на свободното предоставяне на услуги в рамките на Общността по отношение на гражданите на държавите-членки, които са се установили в държава от Общността, различна от тази, в която се намира лицето, за което са предназначени услугите.

9. Член 50, първа алинея ЕО определя като услуги престации, които обикновено се предоставят срещу възнаграждение, доколкото не са регулирани от разпоредбите, отнасящи се по-специално до свободата на движение на капитали и хора. По силата на последната алинея от тази разпоредба лицата, които предлагат услуги, имат право, за да ги осъществяват, временно да упражняват своята дейност в държавата, където се предоставя услугата, при същите условия, каквито съответната държава прилага спрямо своите собствени граждани.

10. Съгласно член 55 ЕО разпоредбите на членове 45—48 ЕО се прилагат по отношение на материята, уредена в главата относно свободното предоставяне на услуги. Така към тази глава се прилага както разпоредбата на член 46 ЕО, която предоставя право на държавите-членки да прилагат разпоредбите, съдържащи се в закон, подзаконов или административен акт, които предвиждат специално третиране на чуждите граждани по съображения за обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве, така и разпоредбата на член 47, параграф 2 ЕО, съгласно която в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 ЕО, Съветът приема по-специално директиви за координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите-членки в областта на предоставянето на услуги.

11. Така на основание член 57, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем след изменението член 47, параграф 2 ЕО) и член 66 от Договора за ЕО (понастоящем член 55 ЕО), на 16 декември 1996 г. Съветът и Европейският парламент приемат Директива 96/71.

12. Като установява в съображение 3, че изграждането на вътрешния пазар предлага динамична среда за транснационалното предоставяне на услуги, което подтиква все повече предприятия временно да командироват работници зад граница, за да извършват работа на територията на държава-членка, различна от държавата, в която обикновено работят, Директива 96/71 цели, както се посочва в съображение 5, да съчетае насърчаването на транснационалното предоставяне на услуги с необходимостта от „лоялна конкуренция“ и „мерки, гарантиращи правата на работещите“.

13. Както се напомня в съображения 8 и 10 от Директива 96/71, Римската конвенция от 19 юни 1980 година за определяне на приложимото право към договорните задължения ( 3 ) предвижда, че при отсъствието на избор от страните договорът следва да се урежда от законодателството на страната, в която работникът или служителят обикновено извършва работата си в изпълнение на договора, дори ако той временно е командирован в друга страна, или от законодателството на страната, в която се намира предприятието, което го е наело, което не засяга възможността при определени условия едновременно със законодателството, което е обявено за приложимо, да се приложат задължителни разпоредби на законодателството на друга страна, в частност законодателството на държавата-членка, на чиято територията временно е командирован работникът.

14. В това отношение, както се посочва в съображения 6 и 13, Директива 96/71 има за цел да координира законодателствата, които държавите-членки прилагат към транснационалното предоставяне на услуги, като определя приложимите към разглежданото трудово правоотношение условия за работа, сред които в частност „ядро“ от задължителни правила за минимална закрила, които трябва да се спазват в приемащата държава от работодателите, командироващи временно работници на територията на държавата-членка, в която се предоставят услугите.

15. Член 1 от Директива 96/71 гласи: „1. Настоящата директива се прилага за предприятия, установени в държава-членка, които в рамките на транснационалното предлагане на услуги командироват работници в съответствие с параграф 3 на територията на [друга] държава-членка. […] 3. Настоящата директива се прилага доколкото предприятията, посочени в параграф 1, предприемат една от следните транснационални мерки: а) командироват работници на територията на държава-членка за собствена сметка и под свое ръководство по договор, сключен между командироващото предприятие, и страната, за която са предназначени услугите, действаща в тази държава-членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване; или б) командироват работници в организация или предприятие, притежавано от групата на територията на държава-членка, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване; или в) в качеството на предприятие за временна работа или агенция за посредническа дейност по наемане на работа, предлагат за наемане работник на предприятие-потребител, установено или извършващо дейност на територията на държава-членка, при условие че съществува трудово правоотношение между предприятието за временна работа или агенцията за посредническа дейност по наемане на работа и работника за периода на командироване. […]“

16. Член 3 от Директива 96/71, който е свързан с условията за работа, гласи: „1. Държавите-членки трябва да осигурят, независимо от приложимия закон по отношение на трудовото правоотношение, предприятията, посочени в член 1, параграф 1, да гарантират на работниците, командировани на тяхна територия, ред и условия на работа [другаде в текста: „условия за работа“], обхващащи следните въпроси, които са определени в държавата-членка, в която се извършва работата: — от законови, подзаконови или административни разпоредби, и/или — по силата на колективни договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими по смисъла на параграф 8 дотолкова, доколкото те засягат дейностите, посочени в приложението: a) максимална продължителност на работата и минимална продължителност на почивка; б) минимални платени почивни дни; в) минимални ставки на заплащане, включително ставки за извънреден труд; настоящата точка не се отнася за допълнителни професионални пенсионни схеми; г) условия за предлагане на работници за наемане на работа, в частност от предприятия за временна работа; д) здраве, безопасност и хигиена на работното място; е) защитни мерки по отношение на условията за наемане на работа на бременни жени или родилки, деца и младежи; ж) равно третиране на мъжете и жените и други разпоредби за недискриминация. По смисъла на настоящата директива понятието за минимални ставки на заплащане, посочено в параграф 1, буква в) се определя от националното законодателство и/или практиката на държавата-членка, на чиято територия се командирова работникът. […] 7. Параграфи 1—6 не накърняват прилагането на условия за наемане на работа [да се чете: „условия за работа“], които са по-благоприятни за работниците. Специфичните добавки, свързани с командироването, се смятат за част от минималната заплата, освен ако не са изплатени като възстановяване на разходи, които фактически са били направени във връзка с командироването, като например пътни разходи, разходи за храна и квартирни разходи. 8. „Колективни трудови договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими“ означава колективни трудови договори или арбитражни решения, които трябва да се спазват от всички предприятия в географския район [да се чете: „всички предприятия, които попадат в техния териториален обхват“] и в рамките на съответната професия или отрасъл. При отсъствие на система за обявяване, че дадени колективни договори или арбитражни решения са общоприложими по смисъла на първата алинея, държавите-членки, ако решат това, се основават на: — колективни договори или арбитражни решения, които се прилагат общо по отношение на всички подобни предприятия в географския район [да се чете: „всички предприятия, които попадат в техния териториален обхват“] и в съответната професия или промишлен отрасъл, и/или — колективни договори, които са били сключени от най-представителните организации на социалните партньори на национално равнище и които се прилагат на цялата територия на държавата, при условие че тяхното прилагане по отношение на предприятията, посочени в член 1, параграф 1, гарантира равно третиране по въпросите, изброени в първата алинея на параграф 1 от настоящия член, на тези предприятия и другите предприятия, посочени в настоящата алинея, които се намират в подобно положение. Счита се, че съществува равно третиране по смисъла на настоящия член, когато националните предприятия, които се намират в подобно положение [другаде в текста: „сходно положение“]: — на въпросното място или в съответния отрасъл имат същите задължения като командироващите предприятия, по отношение на въпросите, изброени в първата алинея на параграф 1, и — от тях се изисква да изпълняват същите задължения със същия резултат. […] 10. Настоящата директива не засяга прилагането от държавите-членки по отношение на националните предприятия и предприятията от други държави, в съответствие с Договора, на основата на равно третиране, на: — условия за наемане на работа [да се чете: „условия за работа“] по въпроси, различни от посочените в първата алинея на параграф 1, в случай на разпоредби, свързани с обществения ред, — условия за наемане на работа [да се чете: „условия за работа“], определени в колективните трудови договори или арбитражни решения по смисъла на параграф 8 и отнасящи се до дейности, които са различни от посочените в приложението.“

17. От член 4, параграфи 1 и 3 от Директива 96/71 е видно, че в рамките на сътрудничеството в областта на информацията всяка държава-членка определя едно или повече бюра за връзка на нейна територия и взема необходимите мерки, за да направи общодостъпна информацията за условията за работа, посочени в член 3.

18. Освен това на основание член 5, втора алинея от Директива 96/71 държавите-членки в частност осигуряват работниците и/или техните представители да разполагат със съответни процедури за изпълнението на задълженията по настоящата директива.

19. По-нататък, съображения 21 и 22 от Директива 96/71 напомнят съответно, че Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година относно прилагането на схеми за социално осигуряване на наети лица, самостоятелно заети лица и членовете на техните семейства, които се придвижват в Общността ( 4 ), определя разпоредбите, приложими за социалноосигурителните вноски и обезщетения, и че Директива 96/71 не засяга законодателството на държавите-членки относно колективните действия в защита на професионалните интереси.

20. Накрая, приложението на Директива 96/71 се отнася до всички дейности в областта на строителството, в това число и ремонт, възстановяване и изменение на сгради.

Б — Национално право

1. Национално право във връзка с командироването на работници

21. Директива 96/71 е транспонирана в Швеция със Закон (1999:678) за командироването на работници (lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, наричан по-нататък „шведския закон за командироването на работници“), в член 5 от който са уредени приложимите спрямо командированите работници условия за работа, независимо от приложимото към самия трудов договор право. Този член касае условията за работа по въпросите, посочени в член 3, параграф 1, букви a)—ж) от Директива 96/71, с изключение на буква в), която се отнася до минималните ставки на заплащане. Шведският закон за командироването на работници всъщност мълчи по въпроса за трудовите възнаграждения, които в Швеция традиционно се регулират от колективни трудови договори. Той също така не препращаща към регулираните от колективни трудови договори условия за работа, различни от трудовите възнаграждения.

22. Безспорно това обстоятелство се обяснява от особеностите на шведската система, която възлага на сключените от социалните партньори колективни трудови договори основна роля за гарантирането на закрилата на работниците, която законодателствата на другите държави-членки им предоставят. Тъй като колективните трудови договори са широко разпространени в Швеция, след като се прилагат към повече от 90 % от работниците от частния сектор, и механизмите и процедурите, с които разполагат социалните партньори, гарантират в достатъчна степен зачитането на предвидените от колективните договори минимални изисквания, шведският законодател до този момент не е счел за необходимо да разшири действието на тези договори посредством обявяването им за общоприложими. Според шведския законодател, ако обявяването им за общоприложими е насочено единствено към чуждестранните доставчици на услуги, които временно упражняват дейност в Швеция, то би довело до създаване на дискриминация между тези доставчици и шведските предприятия, доколкото колективните трудови договори никога не се прилагат автоматично към последните. Следователно в Швеция не съществува система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими като посочената в член 3, параграфи 1 и 8 от Директива 96/71.

23. Съгласно член 9 от шведския закон за командироването на работници, бюрото за връзка, създадено на основание член 4 от Директива 96/71, трябва да уведомява за наличието на колективни трудови договори, които могат да бъдат приложими в случаите на командироване на работници в Швеция, и да препраща всяко заинтересовано лице към страните по съответния колективен трудов договор за получаване на по-подробна информация.

2. Колективните трудови договори в Швеция

24. Колективните трудови договори, които са гражданскоправни договори, могат да се сключват на различни равнища между работодатели и синдикални организации на работещи в съответствие с разпоредбите на Закона за участието на наети лица във вземането на решения чрез преговори (Lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet ou medbestämmandelagen, наричан по-нататък „MBL“) ( 5 ). Както вече беше посочено, колективните трудови договори в Швеция са широко разпространени в частния сектор.

25. Колективните трудови договори най-често се сключват на национално равнище между организации на работодатели и на работещи от различни браншове. Те обвързват всички работодатели, които са членове на съответната организация. Предприятие, включително и чуждестранно, което не е член на организация на работодатели, подписала колективен трудов договор, също може да стане страна по този договор, ако сключи споразумение, наречено „за присъединяване“ („hängavtal“ на шведски език, наричано по-нататък „споразумението за присъединяване“), на местно равнище с местна секция на въпросната синдикална организация. С подписването на споразумение за присъединяване работодателят се задължава да изпълнява общоприложимите в неговия бранш колективни трудови договори. Това споразумение предполага, че страните са обвързани със задължение за социален мир, което след това им дава възможност да започнат преговори относно размера на трудовото възнаграждение на съответните работници.

26. Освен това много колективни трудови договори съдържат „клаузи ultima ratio“ („stupstocksregeln“ на шведски език или „fall-back clause“ на английски език), които се явяват последно възможно разрешение по въпрос, по който страните по преговорите не са успели да се споразумеят на местно равнище след определен срок. Клаузата ultima ratio може по-специално да се отнася до възнаграждението.

27. Съгласно MBL колективен трудов договор, който е подписан от работодател на национално равнище или към който работодател се присъединява чрез подписване на споразумение за присъединяване на местно равнище, се прилага за всички работници на работното място, независимо дали членуват в синдикална организация.

3. Национално право във връзка с колективните действия

28. Правото за провеждане на колективни действия в Швеция е конституционно право, гарантирано в глава 2 от Конституцията (Regeringsformen 1974:152). Съгласно член 17 от същата организациите на работещите и организациите на работодателите имат право да предприемат колективни действия, освен ако в закон или споразумение не е предвидено друго.

29. MBL предвижда ограничения на правото за провеждане на колективни действия, сред които е наличието на социален мир между обвързани с колективен трудов договор работодатели и работници.

30. Съгласно даденото в съдебната практика тълкувание член 42, първа алинея от MBL забранява провеждането на колективни действия, с цел да се постигне отмяна или изменение на колективен трудов договор, сключен между трети лица. В съдебно решение от 1989 г., наречено „Britannia“ ( 6 ), Arbetsdomstolen приема, че тази забрана обхваща предприетите в Швеция колективни действия, целящи да се постигне отмяна или изменение на колективен трудов договор, сключен между чуждестранни лица и при работно място в чужбина, ако такива колективни действия са забранени от чуждото право, което се прилага към страните по този колективен трудов договор.

31. За да ограничи обхвата на принципа, изведен от посоченото по-горе решение по дело Britannia, шведският законодател приема закон, наречен „lex Britannia“, който влиза в сила на 1 юли 1991 г. и съдържа три разпоредби, които са включени в MBL, а именно членове 25а, 31а и 42, трета алинея.

32. Член 25а от MBL посочва, че „[к]олективен трудов договор, който поради обстоятелството че е сключен вследствие на колективни действия, е недействителен съгласно правото на чужда държава, при все това е действителен в Швеция, ако въпросните колективни действия са разрешени от шведския закон“.

33. По силата на член 31а от MBL „[к]огато работодател, обвързан с колективен трудов договор, по отношение на който настоящият закон не се прилага непосредствено, впоследствие сключи колективен трудов договор на основание членове 24 и 25 от настоящия закон, при противоречие между клаузите на договорите се прилага по-късно сключеният“.

34. Съгласно член 42 от MBL: „Организациите на работодателите или на работещите нямат право да организират, нито да предизвикват по какъвто и да е друг начин незаконни колективни действия. Те нямат право и да участват в незаконни колективни действия под формата на подкрепа или по какъвто и да е друг начин […]. Ако едно лице е започнало незаконни колективни действия, на всички останали се забранява да участват в тях. Разпоредбите на първите две изречения от първа алинея се прилагат единствено когато сдружение предприема действия, отнасящи се до условията на труд, които пряко попадат в приложното поле на настоящия закон“.

35. Колективните действия, визирани от MBL, освен стачка и локаут, включват и блокада, тоест бойкотиране от синдикална организация на работодател, с цел да се възпрепятства използването на работници, които са нейни членове, както и „акция за солидарност“ („sympatiåtgärd“), която в частност предполага синдикална организация, която не е страна по даден социален конфликт, да подкрепи колективни действия на друга организация, като предприеме действия със същата насоченост.

III — Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси

36. В началото на май 2004 г. Laval un Partneri Ltd (наричано по-нататък „Laval“), учредено по латвийското право дружество със седалище в Рига, командирова няколко десетки работници от Латвия за работа на строителни обекти в Швеция. Строителните работи се извършват от дъщерно дружество с наименование L & P Baltic Bygg AB (наричано по-нататък „Baltic Bygg“). Строителните работи включват възстановяване и разширяване на училищна сграда в град Vaxholm, който е разположен в района на Стокхолм. Поръчката за извършване на строителните работи е възложена на Baltic Bygg след провеждане на процедура за възлагане на обществена поръчка. Договорът, сключен между общинската администрация и дружеството, предвижда, че по отношение на строителния обект са приложими шведските колективни трудови договори и споразумения за присъединяване, но според Laval страните впоследствие са се споразумели да не прилагат тази клауза.

37. През юни 2004 г. е установен контакт между, от една страна, представител на Laval и на Baltic Bygg, а от друга страна, синдикален представител на (местна) секция № 1 (Svenska Byggnadsarbetareförbundet avdelning 1, наричана по-нататък „местната синдикална секция“) на шведския синдикат на работещите в сектора на строителството и благоустройствените мероприятия (Svenska Byggnadsarbetareförbundet, наричан по-нататък „Byggnadsarbetareförbundet“) ( 7 ). Започват преговори с местната синдикална секция за сключване на споразумение за присъединяване към колективния трудов договор за строителството, подписан между Byggnadsarbetareförbundet и шведското сдружение на работодателите в строителството (Sveriges Byggindustrier) (наричан по-нататък „колективният трудов договор Byggnadsarbetareförbundet“). Споразумението за присъединяване щяло да доведе до разпростиране на действието на колективния трудов договор Byggnadsarbetareförbundet по отношение на командированите от Laval работници от строителния обект в община Vaxholm. Споразумение обаче не се подписва. Според сведенията, предоставени в акта на препращащата юрисдикция, местната синдикална секция иска, от една страна, да се сключи споразумение за присъединяване относно въпросния строителен обект, а от друга страна, на работниците от строителния обект да се гарантира заплата в размер на 145 SEK ( 8 ) на час, която според местната синдикална секция е средната заплата на час. В случай че не бъде сключено такова споразумение, местната синдикална секция посочва, че Byggnadsarbetareförbundet ще има готовност да започне колективни действия.

38. Съгласно материалите по делото в края на 2004 г. местната синдикална секция обявява, че е готова да се откаже от искането си за заплата в размер на 145 SEK на час, ако Laval подпише споразумението за присъединяване. В този случай Laval щяло да може да се ползва от социален мир и преговорите за заплатите можело да започнат съгласно колективния трудов договор Byggnadsarbetareförbundet ( 9 ). Ако преговорите не успеят първо на местно равнище с местната синдикална секция, а след това и на централно равнище с Byggnadsarbetareförbundet, Laval би могло да се позове на предвидената в колективния трудов договор Byggnadsarbetareförbundet клауза ultima ratio относно заплатите, по силата на която основната заплата за втората половина на 2004 г. е определена в размер на 109 SEK на час ( 10 ).

39. През септември и октомври 2004 г. Laval подписва два колективни трудови договора със синдиката на работещите в сектора на строителството в Латвия. Командированият му персонал не членува в шведските синдикати.

40. На 2 ноември 2004 г., след предупреждение Byggnadsarbetareförbundet и местната му синдикална секция започват колективни действия за блокада на всички строителни работи на обектите на Laval. От 3 декември 2004 г. шведският синдикат на електротехниците (Svenska Elektrikerförbundet, наричан по-нататък „SEF“) ( 11 ) се присъединява към действията им по съображения за солидарност. Извършването на всички текущи работи по електрическите инсталации на строителния обект Vaxholm е спряно. След спирането на строителните работи на обекта за известно време започва процедура по ликвидация на Baltic Bygg. Междувременно командированите от Laval латвийски работници на строителния обект Vaxholm се завръщат в Латвия. Съгласно сведенията, предоставени в акта на препращащата юрисдикция, през септември 2005 г. колективните действия на синдикатите все още продължават.

41. През декември 2004 г. Laval предявява пред Arbetsdomstolen иск, с който претендира, първо, да бъдат обявени за незаконосъобразни както колективните действия на Byggnadsarbetareförbundet и на синдикалната му секция, засягащи всички строителни обекти на Laval, така и акцията за солидарност на SEF, свързана с блокиране на строителните работи, на следващо място, да бъде разпоредено преустановяването на тези действия, и накрая, синдикалните организации да бъдат осъдени да поправят претърпените от него вреди. Laval подава до Arbetsdomstolen и молба за допускане на обезпечение на иска чрез прекратяване на колективните действия. Молбата е отхвърлена с определение от 22 декември 2004 г.

42. В решението си по същество Arbetsdomstolen достига до заключението, че преценката на законосъобразността на описаните по-горе колективни действия повдига въпроси, свързани с тълкуването на общностното право, и поставя на Съда следните два преюдициални въпроса: „1) Дали опитът на синдикални организации да принудят чрез изразяващо се в блокада колективно действие чуждестранно лице, което предоставя услуги, да се присъедини в приемащата държава към колективен трудов договор относно условията за работа, какъвто е [колективният трудов договор за строителството] е съвместим с правилата на Договора за ЕО относно свободното предоставяне на услуги и забраната на всякаква дискриминация на основание гражданство, както и с Директива 96/71[…], ако положението в приемащата държава е такова, че законодателството, с което посочената директива е транспонирана, не съдържа никаква изрична разпоредба относно прилагането на условията за работа в колективните трудови договори? 2) [MBL] забранява на синдикална организация да предприема колективно действие, целящо неприлагането на колективен трудов договор между други социални партньори. Според специална разпоредба, включена в lex Britannia обаче, тази забрана важи само ако синдикална организация започне колективно действие заради условията за работа, по отношение на които [MBL] е пряко приложим, което на практика означава, че тя не важи за колективни действия, насочени срещу чуждестранни предприятия, които временно извършват дейност в Швеция със свой собствен персонал. Дали правилата на Договора относно свободното предоставяне на услуги и забраната на дискриминация на основание гражданство, както и Директива 96/71 не допускат прилагането на тази норма, която заедно с останалите разпоредби на lex Britannia на практика води до приложимост на шведските колективни трудови договори и им дава приоритет по отношение на вече сключените чуждестранни колективни трудови договори срещу колективно действие, изразяващо се в блокада, наложена от шведски синдикални организации по отношение на лице, което предоставя услуги и пребивава временно в Швеция?“

IV — Производство пред Съда

43. С акт Arbetsdomstolen иска от Съда да разгледа преюдициалното запитване по реда на бързото производство на основание член 104а, първа алинея от Процедурния правилник.

44. С определение от 15 декември 2005 г. председателят на Съда отхвърля това искане.

45. На основание член 23 от Статута на Съда писмени становища представят ищецът и ответникът по главното производство, четиринадесет държави-членки, а именно Кралство Белгия, Чешка република, Кралство Дания, Федерална република Германия, Република Естония, Кралство Испания, Френската република, Ирландия, Република Латвия, Република Литва, Република Австрия, Република Полша, Република Финландия, Кралство Швеция, както и Комисията на европейските общности, Република Исландия, Кралство Норвегия и Надзорният орган на ЕАСТ.

46. Посочените страни са изслушани в съдебно заседание от 9 януари 2007 г., с изключение на Кралство Белгия и Чешка република, чиито представители не се явяват. Освен това на заседанието Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия представя устно становище.

V — Правен анализ

А — Предварителни бележки

47. Преди да се пристъпи към анализ на преюдициалните въпроси, е важно да се даде отговор на повдигнатите от датското и шведското правителство възражения от общ характер относно приложимостта на общностното право, както и на свързаните в по-голяма степен с конкретните обстоятелства възражения, повдигнати от ответника по главното производство, относно допустимостта на преюдициалното запитване.

1. По приложимостта на общностното право

48. Датското правителство счита, че правото да се предприемат колективни действия, с цел да се принуди работодател да сключи колективен трудов договор в съответствие с националното законодателство, излиза извън приложното поле на общностното право, поради това че както установява член 137, параграф 5 ЕО, Общността не разполага с компетентност пряко или непряко да регулира подобни действия.

49. То също твърди, както и шведското правителство, че общностното право, и по-специално предвидената от Договора свобода на движение, са неприложими, поради обстоятелството че по силата в частност на различни международноправни инструменти относно защитата на човешките права правото да се предприемат колективни действия представлява основно право.

50. Най-напред, що се отнася до първия довод, изложен от датското правителство, следва да се посочи, че за разлика от становищата, изразени от някои взели участие в съдебното заседание страни, възражението на същото не се свежда до твърдението, че социалната област сама по себе си излиза извън приложното поле на общностното право. Освен трудностите, свързани с даване на определение на израза „социална област“, подобна позиция би била явно незащитима и архаична, тъй като в действителност, от една страна, социалните законодателства на държавите-членки не са общо изключени от приложното поле на Договора, и по-специално на разпоредбите, свързани с установената от същия свобода на движение, като компетентността, която държавите-членки запазват в този сектор, трябва да се упражнява при зачитане на общностното право ( 12 ), а от друга страна, по силата на глава 1 от дял ХІ от Договора Общността също разполага с компетентност в социалната област, макар и ограничена, която е насочена към подкрепа и допълване на действията на държавите-членки при условията, предвидени в членове 137—145 ЕО.

51. Тези два аспекта на общностната интеграция, често определяни съответно като „негативна интеграция“, а именно задължение за държавите-членки да допускат прилагането на предвидената от Договора свобода на движение, и „позитивна интеграция“, все пак не са несъвместими, както показва член 136 ЕО, тъй като се приема, че развитието на социалната политика на Общността ( 13 ) може да следва „както от функционирането на общия пазар, който ще благоприятства хармонизирането на социалните системи, така и от процедурите, предвидени в […] договора и от сближаването на законовите, подзаконовите и административните разпоредби“ ( 14 ).

52. При тези обстоятелства предявеното от датското правителство възражение относно приложимостта на общностното право към настоящото дело по-конкретно се основава на член 137, параграф 5 ЕО, който предвижда, че „[р]азпоредбите на настоящия член не се прилагат спрямо заплащането на труда, правото на сдружаване, правото на стачка или правото да се обявява локаут“.

53. Не считам обаче, че посочената разпоредба има общия обхват, който Кралство Дания ѝ приписва.

54. Всъщност от самия текст на член 137, параграф 5 ЕО е видно, че единствената му цел е да изключи мерките, които общностните институции могат да приемат в изброените в параграф 1 области в съответствие с предвидените в параграф 2 условия (според случая съответно квалифицирано мнозинство или единодушие в рамките на Съвета и процедури за съвместно решение или консултации с Парламента), аспектите на общностната социална политика, свързани със заплащането на труда, правото на сдружаване, правото на стачка и правото да се обявява локаут.

55. Текстът, но и мястото на параграф 5 от член 137 ЕО в рамките на Договора, не позволяват разширително тълкуване, съгласно което посоченият параграф би определял приложното поле на всички разпоредби от Договора.

56. Все пак не е сигурно дали предвиденото от член 137, параграф 5 ЕО изключение относно правото на стачка и правото да се обявява локаут обхваща по-общо всяко колективно действие. Всъщност следва да се отбележи, че съгласно член 137, параграф 1, буква е) ЕО Общността може да допълва дейността на държавите-членки в областта „представителство и колективна защита на интересите на работниците и работодателите, включително съвместно вземане на решения в съответствие с параграф 5“. Следователно изглежда, че последният има за задача да ограничи предоставянето на нормативна компетентност на Общността в изчерпателно изброените области.

57. Въпреки това, дори да се приеме, че посочените в параграф 5 от член 137 ЕО право на стачка и право да се обявява локаут могат да се тълкуват като визиращи по-общо правото да се предприемат колективни действия, така или иначе тази разпоредба би се ограничила с изключване на приемането от общностните институции на мерките, посочени в член 137, параграф 2 от същия член, по-специално на приемането на директиви, установяващи минимални изисквания, които да регулират правото на колективни действия. За да се запази полезното действие на параграф 5 от член 137 ЕО, общностните институции, разбира се, не биха могли да използват друго правно основание от Договора при приемането на мерки, целящи сближаване на законодателствата на държавите-членки в тази област.

58. Във всички случаи е уместно да се посочи, че не такъв е случаят например с Директива 96/71, която е основана на разпоредбите от Договора, регулиращи свободното предоставяне на услуги, и която има за цел да координира стълкновителните норми на държавите-членки за определяне на националното право, приложимо към трансгранично предоставяне на услуги в случай на временно командироване на работници в рамките на Общността, без да хармонизира нито материалните норми на съответните държави-членки в областта на трудовото право и на условията за работа, свързани по-специално със ставката на заплащане, нито правото да се предприемат колективни действия.

59. Като се има предвид това, дори ако член 137, параграф 5 ЕО се тълкува в смисъл, че предвижда изключителна компетентност за държавите-членки да регулират правото да се предприемат колективни действия, посочената разпоредба не би означавала, че при упражняването на тази компетентност държавите-членки не трябва да гарантират спазването на основната свобода на движение, предвидена в Договора.

60. На следващо място остава да се разбере — като тук засягам разглеждането на предявеното общо от датското и шведското правителство възражение относно приложимостта на общностното право към настоящото дело — дали правото да се предприемат колективни действия, както е гарантирано съответното от всяко национално право, все пак може да излиза извън приложното поле на предвидената от Договора свобода на движение поради претендирания му статут на основно право.

61. Този въпрос е от съществено значение, защото ако прилагането на свободите на движение от Договора, в дадения случай тази на свободното предоставяне на услуги, засяга самата същност на правото да се предприемат колективни действия, което се ползва от защита на основно право, това прилагане би могло да се счита за незаконосъобразно, дори и да преследва цел от обществен интерес ( 15 ).

62. Като се изключи разгледаното вече посочване на правото на стачка и на правото да се обявява локаут, Договорът не споменава правото — което е по-основно — да се предприемат колективни действия с цел защита на професионалните интереси на членовете на даден синдикат.

63. Съгласно член 6, параграф 2 ЕС „Съюзът зачита основните права така, както те са гарантирани от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. и така, както произтичат от конституционните традиции, общи за държавите-членки, като основни принципи на правото на Общността “.

64. Въпреки че посоченият член упоменава сред международноправните инструменти само Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), формулировката му е основана на практиката на Съда, съгласно която тази конвенция има „особено значение“ ( 16 ), тъй като позволява на Съда да установи общите принципи на общностното право.

65. Следователно е оправдано в тази насока Съдът да се ръководи, освен от ЕКПЧ, и от други инструменти за защита правата на човека.

66. Що се отнася до разглеждания от нас въпрос, следва да се отбележи, че в преамбюла на Договора за ЕС и в член 136 ЕО се споменават както Европейската социална харта, подписана в Торино на 18 октомври 1961 г. и изработена под егидата на Съвета на Европа, така и Хартата на Общността за основните социални права на работниците от 1989 г., която няма задължителна правна сила, като утвърждава характера на „основни социални права“ на правата, съдържащи се в тези инструменти. В практиката си Съдът се позовава също на Европейската социална харта ( 17 ) и на Хартата на Общността за основните социални права ( 18 ).

67. Обстоятелството, че Съдът отдава „особено значение“ на ЕКПЧ, без при това да изключва възможността да се ръководи от други източници, намира израз в Хартата на основните права на Европейския съюз, тържествено провъзгласена на 7 декември 2000 г. в Ница от Европейския парламент, Съвета и Комисията след одобрение от страна на държавните и правителствените ръководители на държавите-членки ( 19 ) (наричана по-нататък „Хартата на основните права“).

68. Действително Хартата не представлява акт със задължителна правна сила. Съдът обаче вече е подчертал, че видно от преамбюла основната ѝ цел е да утвърди „правата, произтичащи по-специално от общите конституционни традиции и международни задължения на държавите-членки, от Договора [за ЕС] и от общностните договори, от [ЕКПЧ], от социалните харти, приети от Общността и от Съвета на Европа, както и от практиката на Съда […] и на Европейския съд по правата на човека“ ( 20 ).

69. По отношение на синдикалната свобода и правото да се предприемат колективни действия, на първо място, следва да се отбележи, че член 11 от ЕКПЧ относно свобода на събранията и сдружаването — по отношение на която синдикалната свобода представлява само особен аспект ( 21 ) — посочва в параграф 1 правото на всеки „на свобода на мирните събрания и на свободно сдружаване, включително правото да образува и членува в професионални съюзи за защита на своите интереси“. В параграф 2 от същия се уточнява, че „[у]пражняването на това право не подлежи на никакви ограничения, освен на тези, предвидени в закона и необходими в едно демократично общество в интерес на националната или обществената сигурност, за предотвратяване на безредици или престъпления, за защитата на здравето и морала или на правата и свободите на другите […]“.

70. Член 11, параграф 1 от ЕКПЧ закриля както свободата да се членува в синдикат (т.нар. „позитивен“ аспект на свободата за сдружаване), така и свободата да не се членува или да се прекрати членството в такъв (т.нар. „негативен“ аспект на тази свобода) ( 22 ). В това отношение Европейският съд по правата на човека приема, че дори принудата за присъединяване към синдикат да не представлява винаги нарушение на ЕКПЧ, то форма на принуда, която при определени обстоятелства засяга самата същност на гарантираната от член 11 от ЕКПЧ свобода на сдружаване, нарушава тази свобода. Следователно при определени обстоятелства националните органи могат да бъдат принудени да се намесят в отношенията между частноправни субекти, като предприемат разумни и подходящи мерки за гарантиране на ефективното спазване на правото да не се членува в синдикат ( 23 ).

71. Въпреки че член 11, параграф 1 от ЕКПЧ не посочва изрично правото да се предприемат колективни действия, Европейският съд по правата на човека счита, че изразът „за защита на своите интереси“, съдържащ се в посочената разпоредба, „показва, че [ЕКПЧ] закриля свободата за защита на професионалните интереси на членовете на синдикатите чрез колективни действия на същите, като договарящите държави трябва едновременно да позволяват и да правят възможно тяхното провеждане и разгръщане“ ( 24 ).

72. От практиката на Европейския съд по правата на човека обаче следва, че член 11, параграф 1 от ЕКПЧ, като оставя на всяка държава сама да избере какви средства да използва за целта, не включва непременно правото на стачка, тъй като интересите на членовете на даден синдикат могат да бъдат защитени с други средства, след като правото на стачка впрочем не е изрично гарантирано от член 11 от ЕКПЧ и може да бъде подчинено от вътрешното право на уредба, която при определени обстоятелства ограничава упражняването му ( 25 ). Освен това Европейският съд по правата на човека признава, че сключването на колективни трудови договори може също да представлява средство за защита на интересите на членовете на синдиката ( 26 ), като същевременно напълно отхвърля противопоставимо на държавата от страна на синдикат право за сключване на подобни договори ( 27 ). Досега единствената форма на колективни действия, изрично призната от Европейския съд по правата на човека като цялостно право, е това да бъдеш „изслушан“ от държавата ( 28 ).

73. В този смисъл посочената съдебна практика може да се обобщи, че член 11, параграф 1 от ЕКПЧ изисква от договарящите страни да позволяват на синдикатите да се борят за защита на интересите на членовете си ( 29 ), без при това да им налага средствата, с които да постигнат до този резултат.

74. По-нататък следва да се отбележи, че на основание член 6, параграф 4 от Европейската социална харта договарящите страни признават „правото на работниците и на работодателите на колективни действия в случай на конфликт на интересите, включително и правото на стачка, като се спазват задълженията, които биха могли да произтичат от сключените преди това колективни договори“. Приложението към Европейската социална харта, което е неразделна част от нея ( 30 ), уточнява по отношение на член 6, параграф 4, че „[в]сяка договаряща страна може, доколкото това я касае, да регламентира със закон упражняването на правото на стачка, при условие че по-нататъшното ограничаване на това право със закона е оправдано при условията на член [31]“. От параграф 1 от посочения член следва, че ефективното упражняване на правата и принципите, гарантирани от Европейската социална харта, не може да е подчинено на условия или ограничения, които не са предвидени в първата и втора част от Хартата, с изключение на тези, които са уредени със закон и които са необходими в едно демократично общество за гарантиране на зачитането на правата и свободите на други хора или за защита на обществения ред, националната сигурност, общественото здраве или добрите нрави.

75. Освен това точка 13 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците предвижда, че „правото да се предприемат колективни действия в случай на конфликт на интереси включва правото на стачка, при условие че се спазват задълженията, произтичащи от националната уредба и от колективните трудови договори“. [неофициален превод]

76. Накрая, съгласно член 28 от Харта на основните права „[в] съответствие с правото на Съюза и с националните законодателства и практики работниците и работодателите, или съответните им организации, имат правото […] да сключват колективни договори на съответните равнища, както и да предприемат колективни действия за защита на техните интереси, включително стачка, в случай на конфликт на интереси“. Член 52 от Хартата посочва, че „[в]сяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от настоящата Харта, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на същите права и свободи. При спазване на принципа на пропорционалност ограничения могат да бъдат налагани, само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора“.

77. Що се отнася до конституционните традиции на държавите-членки, макар изчерпателното им разглеждане да не ми се струва наложително предвид обстоятелството, че както беше посочено в точка 68 от настоящото заключение, Хартата на основните права, която въпреки че няма задължителна правна сила, цели основно да потвърди правата, произтичащи по-специално от посочените традиции, все пак следва да се отбележи, че конституциите на много държави-членки закрилят изрично свободата на сдружаване в синдикални организации ( 31 ) и защитата на интересите им чрез колективни действия ( 32 ), като най-често в това отношение посочват правото на стачка ( 33 ).

78. Този анализ ми дава основание да смятам, че правото да се предприемат колективни действия с цел защита на интересите на членове на синдикат представлява основно право ( 34 ). Следователно става въпрос не само за „общ принцип на трудовото право“, както приема Съдът в относително отдавнашната си практика по спорове, свързани с публичната служба на Общността ( 35 ), а за общ принцип на общностното право по смисъла на член 6, параграф 2 ЕС. Следователно това право трябва да бъде закриляно в Общността.

79. В противоречие с поддържаното от датското и шведското правителство обаче, признаването на подобен статут и на подобна закрила на правото да се предприемат колективни действия не води до изключване на приложимостта на нормите на Договора за ЕО относно свободното движение към положение като разглежданото в главното производство.

80. На първо място, както става ясно от посочените по-горе международноправни инструменти и практиката на Европейския съд по правата на човека, следва да се прави разлика между правото за предприемане на колективни действия и начините, по които същото се упражнява, като тези начини във всяка държава могат да бъдат различни и да не се ползват автоматично от защитата на самото право. В този смисъл, ако подобно разсъждение е вярно по отношение на правото на стачка — което, въпреки че редовно се посочва като едно от най-важните средства за прилагане на колективни действия, по принцип е гарантирано при условие на признаване на еквивалентно право в полза на работодателите ( 36 ) най-често под формата на локаут — то същото във всички случаи според мен е валидно за чувствително по-рядко използваните начини за извършване на колективните действия в делото по главното производство, а именно блокада и акция за солидарност.

81. По-нататък, като следствие от това всички посочени инструменти за защита правата на човека, както и разгледаните конституции на държави-членки, признават възможността за налагане на определени ограничения на упражняването на правото да се предприемат колективни действия. От тези текстове може да се изведе, че подобни ограничения трябва да са предвидени в законов или подзаконов акт, да са оправдани с оглед на преследване на императивен обществен интерес и да не водят до засягане на „основното съдържание“ на това право съгласно използвания в член 52 от Хартата на основните права израз или до засягане на самата същност на закриляното право или свобода ( 37 ).

82. Не разбирам обаче защо по отношение на упражняването на правото да се предприемат колективни действия могат да се налагат само национални ограничения, когато както в делото по главното производство, разглежданите действия целят да принудят чуждестранен доставчик на услуги да подпише колективен трудов договор и щом като този оператор, за да не допусне такива колективни действия, иска да се позове и на една от предвидените от Договора основни свободи на движение, която не изглежда напълно чужда на спора, с който е сезирана препращащата юрисдикция, както ще бъде уточнено при разглеждането на втората точка от настоящите предварителни бележки.

83. Наистина държавите-членки безспорно трябва да гарантират, че на тяхната територия синдикатите могат да защитават интересите на членовете си чрез колективни действия ( 38 ). Щом като държавите-членки разрешават един и повече начини за провеждане на територията им на тези действия, те разполагат и с правото да определят граници и условия за провеждането на същите в съответствие с вече посочените инструменти за защита на правата на човека. Те трябва обаче същевременно да гарантират, че на територията им се зачитат задълженията, които са се съгласили да поемат по силата на Договора за ЕО, едно от които по-специално е спазването на предвидените в същия основни свободи на движение.

84. Да се изключи във всички случаи приложимостта на предвидените в Договора за ЕО свободи на движение с мотива да се гарантира закрилата на основните права, би означавало в действителност да се признае наличието на йерархия между нормите или принципите от първичното законодателство, която дори да не е непременно лишена от смисъл, не се допуска от действащото общностно право ( 39 ).

85. В този смисъл, тъй като далеч не може да бъде изключено, прилагането на предвидените от Договора за ЕО основни свободи на движение в края на краищата трябва да бъде съчетано с упражняването на основно право.

86. Съдът взима предвид именно необходимостта от „претегляне“ на тези изисквания в Решение по дело Schmidberger, към което ще се върна отново по-нататък, по което националните органи, след като са разрешили демонстрация на магистрална отсечка с централно значение за трансалпийския транспорт, се основават на необходимостта от зачитане на основните права, гарантирани както от ЕКПЧ, така и от конституцията на съответната държава-членка, за да позволят да бъде наложено ограничение на една от основните свободи на движение, установени в Договора ( 40 ).

87. Очевидно Съдът въобще не приема, че поради основните права, чието упражняване се разглежда по посоченото дело, а именно свободата на изразяване на мнение и свободата на събранията, визирани съответно в членове 10 и 11 от ЕКПЧ, свързаните със свободното движение на стоките разпоредби от Договора са неприложими.

88. Освен това, ако в случай като този по главното производство се приеме, че нормите и принципите на Договора за ЕО не са приложими, както претендират датското и шведското правителство, според мен би могло да се влезе в противоречие с практиката на Съда, в която се уточнява, че клаузите на колективните трудови договори не правят изключение, в частност по отношение на зачитането на принципа на недопускане на дискриминация ( 41 ), намиращ израз по-специално в принципа на равно третиране на работниците от мъжки и от женски пол ( 42 ).

89. Всъщност според мен би било още по-нелогично, дори противоречиво, от приложното поле на Договора за ЕО да се изключват колективни действия под формата на блокада и на акция за солидарност, чиято цел е принуждаване на даден работодател да подпише определен колективен трудов договор, и в същото време евентуално да се изисква този колективен трудов договор да зачита установения именно от разпоредбите на Договора принцип на недопускане на дискриминация.

90. Накрая, въпреки че само по себе си това съображение не е от решаващо значение, все пак си позволявам да отбележа предвид големия брой страни, представили становища пред Съда, че от встъпилите в настоящото производство седемнадесет държави петнадесет не поставят под съмнение приложимостта на общностното право към настоящото дело, и в частност на свободното предоставяне на услуги.

91. Поради това предлагам на Съда да приеме, че упражняването от синдикати на държава-членка на правото да предприемат колективни действия, с цел да принудят чуждестранен доставчик на услуги да сключи колективен трудов договор в държавата-членка, в която същият иска да се ползва по-специално от предвидената в Договора свобода за предоставяне на услуги, попада в приложното поле на общностното право.

92. Сега следва да се разгледа предявеното от ответника по главното производство възражение относно допустимостта на преюдициалното запитване.

2. По допустимостта на преюдициалното запитване

93. Ответниците по главното производство твърдят, че преюдициалното запитване било недопустимо. В подкрепа на този извод те изтъкват, че поставените от препращащата юрисдикция въпроси нямали никаква връзка с фактическите обстоятелства по главното производство, тъй като по отношение на Laval, установено в Швеция посредством дъщерно дружество, не били приложими нито Директива 96/71, нито член 49 ЕО. В този смисъл фактическата обстановка в основата на спора била изкуствено създадена, с цел да се заобиколи прилагането на шведското трудово право, като в крайна сметка Laval целяло латвийски работници да имат достъп до пазара на труда на приемащата държава-членка, като при това искало да избегне задълженията, произтичащи от прилагането на трудовото право на посочената държава.

94. Според мен тези доводи трябва да бъдат отхвърлени, тъй като в основната си част са насочени към оборване на извършената от препращащата юрисдикция преценка на обстоятелствата.

95. Съгласно съдебната практика обаче, в рамките на производството по член 234 ЕО, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, националният съд е компетентен да извърши всяка преценка на обстоятелствата по делото. Само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени предвид особеностите на всяко дело както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда ( 43 ).

96. Както посочва още Съдът, презумпцията за относимост, която се свързва с поставените от националните юрисдикции преюдициални въпроси, може да не се приложи само в изключителни случаи, по-специално когато е ясно, че исканото тълкуване на указаните във въпросите разпоредби от общностното право няма никаква връзка с обективната действителност или с предмета на спора по главното производство или когато въпросът е общ или хипотетичен, или също когато Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора си на поставените му въпроси. С изключение на тези случаи, Съдът по принцип е длъжен да се произнася по преюдициални запитвания относно тълкуването на разпоредби от общностното право ( 44 ).

97. В дадения случай, както вече отбелязах, препращащата юрисдикция иска тълкуване на членове 12 ЕО и 49 ЕО, както и на разпоредбите на Директива 96/71 относно командироването на работници във връзка с предоставянето на услуги. От акта за препращане е видно, че въпросите са поставени в рамките на спор между, от една страна, Laval — установено в Латвия дружество, и от друга страна, шведския синдикат Byggnadsarbetareförbundet, местната му синдикална секция, както и SEF, по повод на колективни действия, започнати от последните след отказа на Laval да подпише колективния трудов договор Byggnadsarbetareförbundet, регулиращ условията за работа на латвийските работници, командировани от Laval на строителен обект, който е разположен в Швеция и се изпълнява от предприятие, принадлежащо към групата Laval. Установено е, че след колективните действия и прекъсването на извършването на строителните работи командированите работници се завръщат в Латвия.

98. Исканото от препращащата юрисдикция тълкуване на общностното право обаче не е очевидно без никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство и не изглежда от хипотетично естество.

99. Бих добавил, че с оглед на материалите по делото препращащата юрисдикция с основание приема, че икономическата дейност на Laval представлява предоставяне на услуги по смисъла на член 49 ЕО и на Директива 96/71.

100. В това отношение, като се има предвид също представеният от ответниците по главното производство довод, че предоставянето на работна ръка от Laval цели латвийските работници да имат достъп до шведския пазар на труда, считам за уместно на този етап да направя някои бележки относно връзката на разпоредбите от Договора, на които се позовава препращащата юрисдикция, и тези от Акта относно условията за присъединяване на Латвия към Европейския съюз ( 45 ) (наричан по-нататък „Акта за присъединяване от 2003 г.“), който, нека припомня, към момента на обстоятелствата по главното производство регулира отношенията между Латвия и другите държави-членки, но който не се споменава в преюдициалното запитване.

101. Съгласно член 2 от Акта за присъединяване от 2003 г. разпоредбите на Учредителните договори ( 46 ) и актовете, приети от институциите преди присъединяването, са задължителни за новите държави-членки и се прилагат в тези държави при условията, предвидени в посочените договори и в този акт.

102. Следователно разпоредбите от Договора, по-специално в областта на свободното предоставяне на услуги, по принцип се прилагат към отношенията между Латвия и другите държави-членки от датата на присъединяване, а именно от 1 май 2004 г., при спазване на условията, предвидени в Акта за присъединяване от 2003 г.

103. Член 24 от Акта за присъединяване от 2003 г. препраща към приложенията към същия, в които са уредени преходните мерки, приложими за всяка от десетте нови държави-членки, и се уточняват условията за тяхното прилагане.

104. Приложение VIII към Акта за присъединяване от 2003 г., което се прилага по отношение на Латвия, се отнася конкретно до член 39 ЕО и до член 49, първа алинея ЕО, както и до Директива 96/71.

105. Условията за прилагането на тези разпоредби, съдържащи се в приложение VIII към Акта за присъединяване от 2003 г., обаче са без значение при обстоятелствата по настоящото дело.

106. На първо място, що се отнася до член 49, първа алинея ЕО и Директива 96/71, от точка 13 от приложение VIII към Акта за присъединяване от 2003 г. е видно, че преходните разпоредби, с които напълно се дерогира прилагането на посочените член и директива, се отнасят само до временното движение на работници във връзка с предоставянето на услуги на територията на Германия и Австрия от установени в Латвия предприятия, при посочените в същата точка условия. Следователно точка 13 от приложение VIII към Акта за присъединяване от 2003 г. не се прилага ratione loci към обстоятелствата по главното производство.

107. Тъй като Директива 97/61 е приложима към икономическата дейност на Laval, важно е да се отбележи, че по силата на член 1, параграф 3, буква б) от посочената директива в приложното ѝ поле попада дейността на предприятия, установени в държава-членка, които командироват работници на територията на друга държава-членка в организация или предприятие, притежавано от групата, при условие че съществува трудово правоотношение между командироващото предприятие и работника за периода на командироване.

108. Видно от акта за препращане, такова е положението, в което се намират Laval и временно командированите от него в Швеция латвийски работници. Освен това следва да се отбележи, че безспорно дейностите, във връзка с които Laval командирова в Швеция латвийските работници, попадат в приложното поле на приложението към Директива 96/71, т.е. те се извършват в сектора на строителството.

109. На следващо място, що се отнася до свободното движение на работници, следва да се отбележи, че към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство държавите-членки могат на основание точка 2 от приложение VIII към Акта за присъединяване от 2003 г., чрез дерогиране на членове 1—6 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността ( 47 ) и до изтичането на двугодишен период след датата на присъединяване (а именно 30 април 2006 г.) да прилагат национални или произтичащи от двустранни споразумения мерки за регулиране на достъпа на латвийски граждани до своя пазар на труда ( 48 ). Наистина държавите-членки, например Кралство Швеция, разполагат с възможност да решат да либерализират достъпа до своя пазар на труда считано от 1 май 2004 г. ( 49 ) Това решение трябва да бъде взето обаче в съответствие с националното право, а не на основание разпоредби от общностното право ( 50 ).

110. На този етап от разсъжденията идва ред на посочения по-горе довод на ответниците по главното производство, съгласно който предоставянето на работна ръка от Laval на дъщерното му дружество цели латвийските работници да имат достъп до шведския пазар на труда.

111. Този довод изглежда е изведен от становището, изразено от Съда в Решение по дело Rush Portuguesa, съгласно което предвиденото в член 216 от Акта за присъединяване на Португалия дерогиране на установената от Договора свобода на движение на работниците не допуска предоставяне на работници от Португалия в друга държава-членка посредством предприятие — доставчик на услуги ( 51 ). Съгласно разсъжденията на Съда подобно предприятие, независимо че по смисъла на Договора е доставчик на услуги, в крайна сметка цели да даде достъп на работниците до пазара на труда на приемащата държава-членка, пренебрегвайки дерогирането, предвидено в Акта за присъединяване.

112. В случая обаче доводът на ответниците по главното производство не изглежда подкрепен от нито един от материалите по делото, като нищо не разкрива, че целта на дейността на Laval е да позволи на латвийските работници да получат достъп до шведския пазар на труда ( 52 ).

113. От съображение за изчерпателност — дори тази бележка да излиза и извън рамките на въпроса за допустимостта на преюдициалните въпроси stricto sensu, към който повече няма да се връщам — доводът на ответниците по главното производство, изведен от Решение по дело Rush Portuguesa, според мен не обслужва, а в крайна сметка опровергава развитата в писменото им становище теза, че настоящото дело би трябвало да се разглежда единствено в светлината на свободата на движение на работниците, предвидена в член 39 ЕО, а не на член 49 ЕО и/или на Директива 96/71.

114. В действителност достатъчно е да се отбележи, че поради самото прилагане към момента на обстоятелствата по главното производство на първия етап на преходните мерки, предвидени в Приложение VІІІ към Акта за присъединяване от 2003 г., дори и на основание на националното си право Швеция да реши да отвори своя пазар на труда за всички работници от държавите-членки, присъединили се към Европейския съюз на 1 май 2004 г., латвийските работници не могат да се позовават пряко на разпоредбите на член 39 ЕО.

115. Накрая, за разлика от впечатлението, което ответниците по главното производство създават, нито един от материалите по делото не доказва, нито дори навежда на мисълта, че дейността на Laval е била напълно или основно насочена към шведската територия, за да заобиколи нормите, които биха били приложими по отношение на него, в случай че предприятието беше установено в Швеция ( 53 ).

116. В заключение на предварителните бележки считам, че общностното право е приложимо към настоящото дело и че преюдициалното запитване следва да бъде обявено за допустимо. Важно все пак е да се подчертае, че отговорите на преюдициалните въпроси, предложени от мен в анализа по-долу, не са непременно валидни за всички случаи, и по-специално за различни фактически обстоятелства, при които разпоредбите на Акта за присъединяване от 2003 г. могат да бъдат приложими.

Б — По преюдициалните въпроси

1. Общи бележки

117. От съдържанието на двата преюдициални въпроса е видно, че препращащата юрисдикция иска от Съда да даде тълкувание на член 12 ЕО, на член 49 ЕО и на Директива 96/71.

118. Що се отнася до член 12 ЕО, който установява принципа на забрана за всяка дискриминация, основана на гражданството, същият се прилага, както се посочва в текста му, „без да се нарушават специфичните разпоредби, съдържащи се в [Договора]“, което съгласно съдебната практика предполага, че е предвиден да се прилага самостоятелно само в случаи, уредени от правото на Общността, за които същият не предвижда специални разпоредби за недопускане на дискриминация ( 54 ).

119. Този общ принцип обаче е приложен и конкретизиран, както от член 49 ЕО ( 55 ), така и от Директива 96/71, в член 3 от която по същество се предвижда, че определените от приемащите държави-членки условия за работа, отнасящи се до въпроси, които същата посочва или към които препраща, се прилагат по отношение на доставчиците на услуги, които временно командироват работници на територията на тази държава-членка, и по отношение на националните предприятия, които се намират в сходно положение, с оглед зачитането на равното третиране.

120. Поради това по мое мнение в настоящото дело не е необходимо Съдът да се произнася по член 12 ЕО.

121. Що се отнася до Директива 96/71 и до член 49 ЕО, държа да отбележа, че по-голяма част от представилите писмени становища в настоящото производство страни предлагат на Съда да разгледа преюдициалните въпроси както в светлината на разпоредбите на Директива 96/71, така и на член 49 ЕО, без значение как предлагат да се отговори на тези въпроси ( 56 ). По-малка част от явилите се пред Съда страни пристъпват към разглеждане на преюдициалните въпроси само с оглед на член 49 ЕО ( 57 ), докато само Комисията и норвежкото правителство развиват анализа си относно поставените от съда преюдициални въпроси изключително в светлината на разпоредбите на Директива 96/71.

122. Предвид различията в позициите полезно би било някои от спорните моменти да се изяснят.

123. Що се отнася до Директива 96/71, много от представилите становища пред Съда страни, сред които съвсем ясно ответниците по главното производство, шведското правителство и Надзорният орган на ЕАСТ, поддържат, че разглеждането на същата не представлява интерес, доколкото е установено, от една страна, че спорът, който е в основата на преюдициалните въпроси, е между частноправни субекти, а от друга страна, че съгласно практиката на Съда разпоредбите на директивата не могат да се ползват от каквото и да е „хоризонтално“ непосредствено действие.

124. Този довод само отчасти е основателен, тъй като не мисля, че може да доведе до изключване на Директива 96/71 от разглеждането на поставените на Съда въпроси.

125. От съображения за по-голяма яснота на разсъжденията в това отношение следва да се поясни логиката, въз основа на която препращащата юрисдикция поставя въпросите си във връзка с Директива 96/71 и с транспонирането ѝ от Кралство Швеция, по-специално след като в първия си преюдициален въпрос тази юрисдикция се позовава на обстоятелството, че шведският закон за командироването на работници не съдържал никаква изрична разпоредба относно приложимостта на условията за работа от колективните трудови договори.

126. Следва да се напомни, че член 3 от Директива 96/71, който е основна разпоредба за този акт, задължава държавите-членки да гарантират, че работниците, които са временно командировани на тяхната територия във връзка с предоставянето на услуги, се ползват от условията за работа по въпросите, посочени в параграф 1 от същия член. Сред тези въпроси са и минималните ставки на заплащане.

127. Посочените в член 3, параграф 1 от Директива 96/71 въпроси се уреждат със законови, подзаконови или административни разпоредби и/или по отношение на сектора на строителството, каквито са разглежданите в главното производство въпроси, с колективни трудови договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими, по смисъла на параграф 8 от същия член.

128. Параграф 8, първа алинея от член 3 уточнява, че арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими, са тези, които трябва да се спазват от всички предприятия, които попадат в техния териториален обхват и в рамките на съответната професия или отрасъл.

129. Втора алинея от параграф 8 от същия член позволява на държавите-членки при отсъствие на система за обявяване на дадени колективни договори или арбитражни решения за общоприложими, ако решат това, да се основават на: а) колективни договори, които се прилагат общо по отношение на всички подобни предприятия, които попадат в техния териториален обхват и в рамките на съответната професия или отрасъл, и/или б) колективни трудови договори, които са били сключени от най-представителните организации на социалните партньори на национално равнище и които се прилагат на цялата територия на държавата, при условие че във всички случаи се гарантира равно третиране между чуждестранните доставчици на услуги и националните предприятия, които се намират в сходно положение.

130. Както изтъкнах по-горе при излагането на правната уредба, установено е, че Кралство Швеция няма система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими по смисъла на член 3, параграф 8, първа алинея от Директива 96/71 и че същото не се е позовало на втора алинея от тази разпоредба. Освен това, както беше вече посочено в точка 21 по-горе, по-голямата част от условията за работа, отнасящи се до посочените в член 3, параграф 1 от Директива 96/71 въпроси, са възприети от шведския закон за командироването на работници, който я транспонира.

131. От друга страна, избраният от Кралство Швеция метод, който цели да гарантира, че временно командированите на неговата територия работници се ползват от предвидените в колективните трудови договори условия за работа, в това число по принцип и от тези, свързани със ставките на заплащане, се състои, в случаите когато посочените договори не са подписани от даден доставчик на услуги, в предоставяне на синдикалните организации на работещите на грижата да инициират колективни действия, с цел да принудят този работодател да се присъедини към посочените договори било то пряко или посредством споразумение за присъединяване, включително когато — което е от интерес за втория от въпросите, отправени от препращащата юрисдикция — този доставчик вече е обвързан с колективен трудов договор, сключен в държавата-членка по установяването му.

132. Следва обаче също да се отбележи, че прилагането на „твърдото ядро“ от условията за работа, които съгласно член 3 от Директива 96/71 приемащата държава-членка трябва да гарантира на временно командированите на нейна територия работници, представлява дерогиране на принципа за приложимото право на държавата-членка по произход по отношение на доставчик на услуги от същата държава-членка, който командирова споменатите работници на територията на първата държава-членка.

133. Следователно, като отправя въпрос към Съда относно евентуално неправилно транспониране в шведското вътрешно право на член 3 от Директива 96/71, препращащата юрисдикция по същество иска Съдът да ѝ помогне да установи дали Laval може да противопостави на синдикалните организации, ответници по главното производство, обстоятелството, че Кралство Швеция не е използвало предвидените в член 3 от Директивата процедури, за да разшири или гарантира посредством акт на орган на публична власт прилагането на сключените на неговата територия колективни трудови договори по отношение на чуждестранни доставчици на услуги, които временно командироват там работници. Съгласно тезата, която Laval защитава и която е в основата на отправените от препращащата юрисдикция два въпроса, непредприемането на действия от страна на Кралство Швеция в случая предполагало, че по отношение на командироването били приложими само латвийските законодателство и колективни трудови договори, поради което шведските синдикални организации били лишени от възможността чрез предприемане на колективни действия да се опитат да принудят Laval да подпише разглеждания в спора по главното производство колективен трудов договор Byggnadsarbetareförbundet.

134. Следователно е вярно, както поддържат ответниците по главното производство, шведското правителство и Надзорният орган на ЕАСТ, че исканото от препращащата юрисдикция тълкуване на Директива 96/71 би могло да доведе до непосредствено прилагане на същата между Laval и синдикалните организации, ответници по главното производство.

135. Изглежда обаче, че понастоящем Съдът категорично не допуска възможността директивите да създават задължения за частноправните субекти и като такива да могат да им се противопоставят ( 58 ).

136. Освен това не считам, че тази пречка може да се преодолее с предприетия в писменото становище на Laval опит за разширяване на концепцията за държава по такъв начин, че в случая синдикалните организации на работещите да се разглеждат като част от шведската държава, поради което Laval да може непосредствено да се позове срещу нея на Директива 96/71, доколкото последната отговаря на съществените критерии за непосредствено действие.

137. В действителност тези организации изобщо не са публични органи ( 59 ) и не им е възложено предоставянето на услуги в обществен интерес по силата на акт на публичен орган и под надзора на последния и не разполагат поради тази причина с изключителни правомощия в сравнение с тези, които произтичат от правните норми, приложими към отношенията между частни лица ( 60 ).

138. Освен това проблеми във връзка с непосредственото хоризонтално действие на Директива 96/71 биха възникнали само ако Съдът установи, че Кралство Швеция неправилно е транспонирало член 3 от същата.

139. Това означава, от една страна, че Директива 96/71 не е изключена от проверката, която Съдът трябва да извърши, след като с първия си въпрос препращащият съд косвено, но неизбежно повдига въпроса дали Кралство Швеция наистина е транспонирало правилно този акт.

140. От друга страна, дори да се предположи, че транспонирането е неправилно и че в спора по главното производство не е възможно непосредствено прилагане на Директива 96/71, следва да се напомни, че съгласно съдебната практика националните юрисдикции трябва, доколкото е възможно, да тълкуват вътрешното право в светлината на текста и целта на директивата, за да се постигне търсеният от нея резултат ( 61 ). Вмененото на националните юрисдикции задължение за съответно тълкуване, което се отнася до всички разпоредби на националното право, приети както преди, така и след въпросната директива, цели да им даде възможност да гарантират пълна ефективност на общностното право в спора, с който са сезирани, като прилагат утвърдени от вътрешното право способи за тълкуване ( 62 ).

141. Наистина, отново според съдебната практика задължението за съответно тълкуване е ограничено от общите принципи на правото, по-специално от тези на правната сигурност, както и на забраната на обратното действие, и това задължение не може да служи като основание за тълкуване на националното право contra legem ( 63 ).

142. В настоящото дело посочените ограничения биха означавали със сигурност, че тълкуването в съответствие с националното право, което препращащата юрисдикция следва да извърши, не би могло да доведе до засягане по същество на самото право да се предприемат колективни действия за защита на интересите на работниците, за което право в предварителните ми бележки по-горе приех, че представлява общ принцип на общностното право, установен и от шведската конституция. Освен това тълкуването на Директива 96/71 в съответствие с националното право не може да крие подобна опасност, тъй като преамбюлът на същата обстоятелствено напомня в съображение 22, че този акт не засяга законодателството на държавите-членки относно колективните действия в защита на професионалните интереси ( 64 ).

143. Въпреки че е невъзможно на тези разпоредби да се признае непосредствено хоризонтално действие, съвсем не е без значение начинът, по който Съдът разглежда Директива 96/71 — въпрос, на който ще се спра по-нататък в настоящото заключение.

144. Остава да се определи дали Съдът може да пропусне да анализира преюдициалните въпроси с оглед на член 49 ЕО или трябва да ги разгледа и в светлината на тази разпоредба.

145. В това отношение следва да се уточни, че както по същество и основателно много от представилите писмени становища по настоящото дело страни изтъкват, Директива 96/71 представлява специфично тълкуване на член 49 ЕО в светлината на практиката на Съда.

146. В действителност, изхождайки от предварителното условие, признато от Съда в тълкуванието му на член 49 ЕО ( 65 ) и напомнено от съображение 12 от Директива 96/71, че правото на Общността не изключва възможността държавите-членки да прилагат своето законодателство или колективните договори, сключени между социалните партньори, по отношение на всяко наето лице, дори и временно, макар работодателят да е установен в друга държава-членка, член 3 от Директива 96/71 има за цел да уточни задължителните правила за минимална закрила на работниците, които трябва да се спазват от чуждестранните доставчици на услуги, които командироват работници в приемащата държава-членка, и които задължителни правила следователно не би трябвало да препятстват трансграничното предоставяне на услуги.

147. Поради „минималистичния“ си характер обаче Директива 96/71 не изчерпва прилагането на член 49 ЕО ( 66 ).

148. В крайна сметка отговорът на въпроса, поставен в точка 144 по-горе, според мен основно зависи от резултатите от анализа, който следва да бъде извършен от гледна точка на Директива 96/71.

149. Всъщност мярка, която е несъвместима с Директива 96/71, a fortiori би противоречала на член 49 ЕО, тъй като тази директива е насочена към прилагане на същността на посочения член в специфичното ѝ приложно поле ( 67 ).

150. Обратно, да се признае, че дадена мярка е в съответствие с Директива 96/71, не означава непременно, че същата отговаря на изискванията на член 49 ЕО, както ги тълкува Съдът.

151. В частност, въпреки че Директива 96/71 приема, че държавите-членки могат да прилагат към доставчик на услуги от дадена държава-членка, който временно командирова работници на територията на друга държава-членка, по-благоприятни от посочените в член 3, параграф 1 от Директива 96/71 условия за работа, предоставянето на подобна възможност все пак трябва да става, като се зачита гарантираната от член 49 ЕО свобода за предоставяне на услуги ( 68 ).

152. Съдът също приема, че съгласно съвместния прочит на член 3, параграф 1 и на член 5 от Директива 96/71 държавите-членки трябва да гарантират по-специално, че командированите работници разполагат с подходящи средства за ефективно постигане на минимална заплата, което предполага, че правото на преценка, предоставено на държавите-членки от посочения по-горе член 5, трябва да се упражнява, като се зачита гарантираната от Договора свобода за предоставяне на услуги ( 69 ).

153. Доколкото, както ще бъде изложено по-подробно в точки 194—217 от настоящото заключение, определени аспекти от повдигнатите от препращащата юрисдикция проблеми излизат извън приложното поле на Директива 96/71 или се допускат от същата, считам, че преюдициалните въпроси би трябвало да се разгледат също и в светлината на член 49 ЕО.

154. От съображение за изчерпателност следва да се посочи, че тази преценка не се поставя под въпрос от изложения от ответниците по главното производство довод, съгласно който по отношение на тях Laval не можело да се позовава непосредствено на член 49 ЕО, освен поради посоченото по-горе задължение на националния съд да тълкува, доколкото е възможно, вътрешното право в съответствие с общностното право.

155. Считам обаче също, както обстойно поддържат Laval, естонското правителство и Надзорният орган на ЕАСТ, че в главното производство член 49 ЕО може да придобие непосредствено действие.

156. В това отношение следва да се подчертае, че Съдът неколкократно приема, че забраната за дискриминация, предвидена в член 49 ЕО, следва да се прилага не само към органите на публична власт, но и към норми, които не изхождат от орган на публична власт и които са насочени към колективното регулиране на труда на самостоятелно заетите лица и на предоставянето на услуги. Всъщност съгласно съдебната практика премахването на пречките пред свободното предоставяне на услуги между държавите-членки би било осуетено, ако отпадането на създадените на държавно равнище бариери може да се обезсили от пречки, произтичащи от упражняване на правна автономия от страна на сдружения или органи, които не са публичноправни ( 70 ).

157. Съдът обосновава този подход също с мотива, че в различните държави-членки условията за работа се регулират понякога от законови или подзаконови разпоредби, понякога от договори и други актове, сключени или приети от частноправни субекти. Ограничаване на забраната за дискриминация само до актовете на органите на публична власт би създало опасност от възникване на неравенство при прилагането ѝ ( 71 ).

158. Напълно приемам, че настоящото дело се различава от случаите по делата, по които Съдът досега приема, че член 49 ЕО е приложим към действията на частноправните субекти. В тези дела всъщност се разглежда законосъобразността на правилниците или на други установени от съответните органи правила. За разлика от това в настоящото дело се разглежда упражняването от синдикални организации на правото им да започнат колективни действия срещу чуждестранен доставчик на услуги, за да го принудят да подпише разглеждания шведски колективен трудов договор.

159. Все пак тази разлика според мен е от значение само за да се определи дали разглежданите колективни действия представляват пречка за свободното предоставяне на услуги. Тя няма отношение към въпроса дали синдикалните организации по принцип са длъжни за спазват установените в член 49 ЕО забрани. Освен това следва да се напомни, че във връзка с определянето на условията за работа в държавите-членки Съдът приема, че приложеният от член 49 ЕО принцип за недопускане на дискриминация е задължителен за частноправните субекти при съставянето на (колективни трудови) договори и при сключването или приемането на други актове ( 72 ).

160. В случая, както беше вече отбелязано, шведският модел на колективни трудови правоотношения предоставя на социалните партньори голяма автономия, която се ръководи от принципите на отговорност и самоуправление ( 73 ). Синдикалните организации разполагат по-специално с широки правомощия, позволяващи им да разпростират действието на приетите в Швеция колективни трудови договори върху работодатели, които не членуват в тази държава-членка в организация на работодателите, която е страна по посочените договори, включително при необходимост да предприемат колективни действия. В този смисъл тези правомощия и тяхното упражняване имат колективно действие върху шведския пазар на труда. Започването на колективни действия в края на краищата представлява форма на упражняване на правната автономия на синдикалните организации, с цел да се регулира предоставянето на услуги по смисъла на посочената по-горе съдебна практика.

161. Член 49 ЕО по мое мнение може да придобие непосредствено действие по главното производство.

162. От тези общи бележки следва, че с двата преюдициални въпроса, които по мое мнение могат да се разгледат заедно, препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали в случая на държава-членка, която няма система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими, Директива 96/71 и член 49 ЕО трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат синдикалните организации на работещите на една държава-членка да започнат колективни действия в съответствие с вътрешното право на тази държава-членка, с цел да принудят доставчик на услуги от друга държава-членка да подпише посредством споразумение за присъединяване колективен трудов договор в полза на временно командировани от този доставчик работници на територията на първата държава-членка, включително когато този доставчик вече е обвързан с колективен трудов договор, сключен в държавата-членка по установяването му.

163. Както беше уточнено по-горе, този въпрос изисква най-напред да разгледаме дали предприемането на посочените колективни действия е основано на правилно прилагане на Директива 96/71 в шведското вътрешно право. След това, в случай на положителен отговор би следвало да го анализираме в светлината на член 49 ЕО.

2. По тълкуването на Директива 96/71 и прилагането ѝ в Швеция

164. Както вече отбелязах, безспорно установено е, че при прилагането на Директива 96/71 във вътрешното право шведският законодател, следвайки шведските традиции в колективните трудови правоотношения и при липсата на обявяване на колективните трудови договори за общоприложими, е оставил на социалните партньори грижата да определят основна част от залегналите в колективните трудови договори в Швеция условия за работа, в това число и тези, свързани с възнаграждението.

165. Съгласно шведското правителство Директива 96/71 не задължавала държавите-членки да въведат минимални ставки на заплащане. По думите на шведското правителство Директива 96/71 позволявала държавите-членки да предоставят на временно командированите на територията на една от тях по-висока степен на защита от предвидената в текста ѝ. Следователно по мнението на това правителство временно командированите на територията на държава-членка във връзка с трансгранично предоставяне на услуги трябвало да могат да се ползват в същата държава-членка от условията за заплащане, предвидени в колективните трудови договори или към които тези договори препращат.

166. Според шведското правителство именно механизмите и процедурите, които са на разположение на социалните партньори и са гарантирани от закона, и в частност правото да се предприемат колективни действия, осигурявали спазването на предвидените от колективните трудови договори условия за работа. В този смисъл механизмите и процедурите давали възможност да се постигне целта, визирана в член 3, параграф 1 от Директива 96/71, която при това не засягала правото да се предприемат колективни действия. Шведското правителство добавя, че въобще не било необходимо Кралство Швеция да се позовава на член 3, параграф 8, втора алинея от посочената директива, тъй като тази разпоредба предвиждала само факултативна възможност за държавите-членки, които нямали система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими. При тези условия възприетият от Кралство Швеция метод за транспониране във вътрешното му право на Директива 96/71 отговарял на нейните цели.

167. По същество поддържаната от австрийското, датското, финландското, френското, исландското и норвежкото правителство теза е сходна.

168. Следвайки същия ред на мисли, германското, испанското и ирландското правителство, както и Комисията по същество добавят, че предвидените в колективните трудови договори условия за работа трябва или да спадат към въпросите, посочени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71, или да бъдат предвидени в разпоредба, свързана с обществения ред, по смисъла на член 3, параграф 10.

169. От своя страна Laval, естонското, латвийското, литовското, полското, както и чешкото правителство считат, че Кралство Швеция неправилно е транспонирало Директива 96/71. Най-напред, като се позовават на Съобщение на Комисията, прието на 25 юли 2003 г. ( 74 ), тези страни считат, че като не се позовавало на член 3, параграф 8, втора алинея от Директива 96/71, Кралство Швеция отхвърляло прилагането на определените в колективни трудови договори условия за работа по отношение на работници, временно командировани на негова територия от чуждестранен доставчик на услуги. По-нататък те поддържат, че шведският метод не гарантира равно третиране между доставчиците на услуги и националните предприятия, като се явява източник на правна несигурност, доколкото по-специално първите не са информирани за всички условия за работа, и в частност за тези, свързани със заплащането, които ще бъдат приложими по отношение на тях във връзка с временното командироване на работници в тази държава-членка. Накрая те считат, че шведското законодателство допуска чуждестранни доставчици на услуги да бъдат подчинени на определени в колективни трудови договори условия за работа, които не съответстват нито на посочените такива в член 3, параграф 1 от Директива 96/71, нито на ограниченията, предвидени в член 3, параграф 10 от посочената директива.

170. Що се отнася до мен, склонен съм да приема подхода, който предлагат германското, испанското и ирландското правителство, както и Комисията.

171. Както беше вече посочено, член 3 от Директива 96/71 преследва двояка цел за минимална закрила на командированите работници и за равно третиране между доставчиците на услуги и националните предприятия, които се намират в сходно положение. Тези две изисквания трябва да се спазват едновременно.

172. Що се отнася до първата цел, член 3 от Директива 96/71 изисква от държавите-членки да следят за гарантирането на временно командированите на тяхна територия работници на минималните условия за работа по въпросите, посочени в параграф 1 от него, сред които са минималните ставки на заплащане, като същевременно позволява, от една страна, да се прилагат условия за работа, които са по-благоприятни за работниците, съгласно параграф 7 от него, а от друга страна, да се налагат условия за работа по въпроси, различни от посочените в параграф 1, доколкото става въпрос за разпоредби, свързани с обществения ред.

173. За да се гарантира равно третиране между доставчиците на услуги, които временно командироват работници, и националните предприятия, член 3, параграф 1 от Директива 96/71 предвижда, че гаранциите, предоставени на посочените работници, се определят от законови, подзаконови или административни разпоредби и/или, в сектора на строителството, от колективни трудови договори или арбитражни решения, които са били обявени за общоприложими по смисъла на параграф 8, първа алинея от посочения член, т.е. се „спазват от всички предприятия в географския район [да се чете: „всички предприятия, които попадат в техния териториален обхват“] и в рамките на съответната професия или отрасъл“ ( 75 ).

174. От член 3, параграф 8, втора и трета алинея от Директива 96/71 следва, че при липса на система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими държавата-членка, на чиято територия са командировани работници, ако реши, може да приеме за основание колективните трудови договори, които са общоприложими за всички подобни предприятия или които са сключени от най-представителните организации на социалните партньори на цялата ѝ територия, доколкото държавата-членка гарантира равно третиране между доставчика на услуги, който командирова посочените работници на нейната територия, и националните предприятия, които се намират в аналогично положение, т.е. по-специално гарантира, че на тези предприятия се налагат същите задължения със същите последици.

175. От тази разпоредба с право може да се изведе, че общностният законодател е искал да избегне положение, при което на чуждестранните доставчици на услуги се налагат колективни трудови договори, които нямат задължителна правна сила в сектора на строителството в приемащата държава-членка, когато за голяма част от националните работодатели в нея те на практика не се прилагат.

176. Освен това държа да отбележа, че съгласно член 5 от Директива 96/71 държавите-членки трябва да осигуряват работниците и/или техните представители да разполагат със съответни процедури за изпълнението на задълженията по посочената директива.

177. Тази разпоредба според мен трябва да бъде четена както в светлината на съображение 12 in fine от Директива 96/71, което, следвайки практиката на Съда относно член 49 ЕО ( 76 ), посочва, че „правото на Общността не забранява на държавите-членки да гарантират спазването на [правилата за закрила на работниците] с подходящи средства“, така и в светлината съображение 22 от нея, което, нека напомня, отбелязва, че Директива 96/71 „не засяга законодателството на държавите-членки относно колективните действия в защита на професионалните интереси “.

178. Съвместният прочит на тези разпоредби ми дава основание да формулирам следните съображения.

179. Най-напред не мисля, че при липса на система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими Кралство Швеция е длъжно да използва способа, предвиден в член 3, параграф 8, втора алинея от Директива 96/71. Всъщност този способ, както разкрива самият текст на разпоредбата, е само възможност, предоставена на държавите-членки, които нямат система за обявяване на колективните трудови договори за общоприложими.

180. Обстоятелството, че Кралство Швеция дава на социалните партньори да определят условията за работа, в това число по-специално правилата относно възнаграждението, посредством колективни трудови договори, не може само по себе си да представлява недостатъчно прилагане на Директива 96/71 до такава степен, че тази държава-членка да откаже да прилага посочените условия по отношение на чуждестранните доставчици на услуги.

181. Следва общо да се напомни, че Съдът приема за позволено чрез колективни трудови договори държавите-членки да предоставят на социалните партньори постигането на преследваните от общностните директиви цели ( 77 ).

182. Разбира се, той приема също, че в такива случаи държавата-членка продължава да носи отговорност за изпълнението на задължението си да гарантира пълно прилагане на директивите, като приема, когато е необходимо, всички подходящи мерки ( 78 ).

183. На първо място, не мисля, че в настоящото дело Кралство Швеция не е изпълнило задължението си да гарантира, че командированите на неговата територия работници се ползват от условията за работа по въпросите, посочени в член 3, параграф 1 от Директива 96/71.

184. Ако чрез националното си законодателство Кралство Швеция непосредствено налага спазване на условията за работа по въпросите, посочени в букви а) и б), както и в букви г)—ж) от член 3, параграф 1 от Директива 96/71, то чрез признаването в полза на синдикалните организации на работещите на правото да предприемат колективни действия същото гарантира, че тези организации могат in fine да наложат условията за заплащане, предвидени или регулирани в колективни трудови договори, при липса на доброволно приемане на тези условия от чуждестранния доставчик на услуги.

185. Както обаче отбелязва препращащата юрисдикция, дори такова признаване да не следва изрично от шведския закон за командироването на работниците, то, напротив, косвено, но неизбежно произтича от MBL, който предвижда, че могат да бъдат започнати колективните действия, с цел да се принуди чуждестранен работодател да се присъедини към колективен трудов договор, сключен в Швеция, когато този доставчик е обвързан с колективен трудов договор в държавата му по произход. A fortiori това законодателство се прилага по отношение на всеки доставчик на услуги в държава-членка, който не е обвързан с никакъв колективен трудов договор, сключен в посочената държава. Следователно в крайна сметка то гарантира на синдикалните организации възможността чрез предприемане на колективни действия да наложат условията за заплащане, предвидени или регулирани от шведски колективни трудови договори, на всеки чуждестранен доставчик на услуги при липса на доброволно приемане на посочените условия от този оператор, с цел да гарантират, че временно командированите в Швеция работници се ползват от приложимите към шведските работници в разглеждания отрасъл условия за заплащане.

186. Следва да добавя, че доколкото предвижда, че бюрото за връзка уведомява чуждестранните доставчици на услуги за приложимите в сектора колективни трудови договори и ги препраща към синдикалните организации за получаване на повече информация, член 9 от шведския закон за командироването на работници води до това, че Кралство Швеция не е имало намерение да откаже да гарантира на временно командированите на неговата територия работници условията за заплащане, приложими по силата на сключените в същата държава-членка колективни трудови договори.

187. Следователно според мен е без съмнение, че правото да се предприемат колективни действия, което е признато от шведското право в полза на синдикалните организации на работещите и което им позволява да налагат условията за заплащане, предвидени или регулирани в шведски колективни трудови договори, е годно да постигне визираната от член 3 от Директива 96/71 цел за закрила на командированите работници.

188. На