BG
Сборниксъдебнапрактика
ECLI:EU:T:2010 :403 1ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА О БЩИЯ СЪД (състав п о жалбите)
15 септември 2010 година
Дело T-157/09 P
Luigi M ar cuc cio
срещу
Е вропейс ка коми сия
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Разумен срок за предявяване на искане 
за обезщетение — Закъснение — Частично я вно н едопустима и ч астично я вно 
неоснователна жалба“
Предмет:Жалба срещу Оп реде ление на Съда на публичната служба на Европейския съюз 
(първи състав) от 18 февруари 2009 г. по де ло M arcuccio/Комисия (F-42/08, Сборник 
СПС, стр. I-A-1-35 и II-A-1-147) с и скане за отмяна на това о преде ление
Решение:Отхвърля ж албата. Осъжда г-н Luigi M arcuccio да понесе направените от него 
съдебни разноски, както и т ези, направени от Европейската комисия във връзка с 
настоящото производство.
Резюм е
1. Производство — Искова молба или жа лба — Изисквания за форма
(член 21, първа алинея и чл ен 53, първа алинея от С татута на Съда; член 138, параграф 1 от 
Процедурния правилник на Общия съд)
2. Длъжностни л ица — Иск/Жалба — Искане по смисъла н а чл ен 90, параграф 1 от 
Правилника — Срок за подаване
(член 236 Е О, членове 90 и 91 от П равилника за длъжностните лица)
3. Длъжностни лица — Иск/Жалба — Срокове — Искане за обезщетение, от правено до 
институция
(член 236 Е О; член 46 от С татута на Съда; член 90 от П равилника за длъжностните лица)
4. Длъжностни лица — Иск/Жалба — Срокове — Искане за обезщетение, от правено до 
институция
(член 46 от С татута на Съда; член 90 от П равилника за длъжностните лица)
5. Производство — Срокове за обжалване — Връчване на исковата молба или жа лбата с 
препоръчано писмо
(член 39, параграф 1 и чл ен 100, параграф 3 от П роцедурния правилник на Съда на публичната 
служба)
2 ECLI:EU:T:2010 :403РЕЗЮМЕ—ДЕЛОT-157/09P
MARCUCCIO/КОМИСИЯ
1. По силата на член 21, първа алинея от Статута на Съда, приложим към производството пред 
Общия съд съгласно ч лен 53, първа а линея от същия статут, и н а член 138, параграф 1 от 
Процедурния правилник на О бщия съд исковата молба или ж албата трябва в ч астност да 
съдържа кратко изложение на изтъкнатите правни основания. Ето защо в н ея трябва д а се 
изложи в к акво се състои правното основание, на което се основава и скът или жалбата, поради 
което излагането на основанията само по абстрактен начин не отговаря на изискванията на 
Статута на Съда и н а Процедурния правилник на Общия съд. Нещо повече, това и зложение, 
дори и к ратко, трябва д а е д остатъчно я сно и т очно, за да се позволи на ответника да подготви 
защитата си, а н а Общия съд — д а се произнесе по иска или жалбата, ако е н еобходимо, без да 
разполага с др уги данни.
За да са допустими искът или жалбата — и ли по-конкретно п равното основание — п равната 
сигурност и д оброто п равораздаване и зискват с ъществените п равни и ф актически 
обстоятелства, на които те се основава т, да следват по съгласуван и р азбираем начин от самия 
текст на исковата молба или жалбата. В т ова о тношение Общият с ъд не следва д а търси във 
всички посочени в п одкрепа на ед но п равно о снование данни дали тези данни могат да бъдат 
използвани и в п одкрепа на второ правно о снование.
(вж. точка 27)
Позовава не на:
Общ съд — 23 март 2010 г., Marcuccio/Комисия, T-16/09, точка 15 и ц итираната съдебна практика
2. Когато спор за поправяне на вреди между длъжностно л ице и и нституция, на която то е и ли е 
било подчинено, произтича от служебното правоотношение между заинтересованото лице и 
институцията, той попада в п риложното поле на член 236 Е О (чието съдържание е и дентично с 
това н а член 270 Д ФЕС) и н а членове 90 и 91 о т Правилника.
Обстоятелството, че член 236 Е О и ч лен 90 о т П равилника не опреде лят н икакъв срок за 
предявяването на искане за обезщетение за вреда, не означава, че е н еправомерно д а се изисква 
такова и скане да бъде п редявено в р азумен срок. Всъщност при прилагането на тези разпоредби, 
по-специално к ъм искане за обезщетение за вреда, трябва д а се спазват общите принципи на 
правото на Европейския съюз, каквито са принципите на правна сигурност и н а защита на 
оправданите правни очаквания. Въпреки липсата на изрични правни разпоредби обаче, тези 
общи принципи не допускат институциите и ф изическите или ю ридически лица да могат да 
предявяват правата си без никакво ограничение във времето, с к оето би могло в ч астност да се 
застраши стабилността на установени правни положения, а н алагат спазването на разумен срок.
В този смисъл, когато извън разумен срок се оспорва ф акт, пораждащ в реда, причинена от 
европейска институция в р амките на нейните правоотношения със служителите ѝ, това з асяга 
сигурността на правоотношенията между посочената институция и н ейните служители и и злага 
бюджета н а Е вропейския съюз на разходи, свързани с т върде о тдалечено в ъв времето 
вредоносно с ъбитие. Ето защо п ринципът н а п равна сигурност н алага служителите д а 
представят в р азумен с рок своите и скания за обезщетение вследствие н а вреда, която 
европейска институция евентуално и м е п ричинила в р амките на правоотношенията им.
(вж. точки 40—43)
Позовава не на:
Общ съд — 5 октомври 2004 г., Eagle и др ./Комисия, T-144/02, Recueil, стр. II-3381 , точка 62; 26 юни 2009 г., 
Marcuccio/Комисия, T-114/08, Сборник С ПС, стp. I-Б-1-53 и II-Б-1-313, точка 12 и ц итираната съдебна 
практика; 23 март 2010 г., Marcuccio/Комисия, посочено п о-горе, точка 34 и ц итираната съдебна практика
ECLI:EU:T:2010 :403 3РЕЗЮМЕ—ДЕЛОT-157/09P
MARCUCCIO/КОМИСИЯ
3. Съдебен спор по искане за обезщетение за вреди между длъжностно л ице и и нституция, на 
която то е и ли е б ило подчинено, попада в п риложното поле на член 236 Е О, а н е на член 46 о т 
Статута на Съда. Следователно п редвиденият в п оследната разпоредба петгодишен давностен 
срок не е к ритерий з а преценка дали искът е п редявен в р азумен срок, а н ай-много може да се 
използва к ато ре левантен елемент за сравнение при тази преценка, като се има предвид, че 
този давностен срок също цели да гарантира правната сигурност при предявяването на искове 
за обезщетение срещу Европейския съюз. Поради тази причина обстоятелството, че искане е 
предявено п реди изтичането на пет години от момента, в к ойто заинтересованите лица са 
узнали за положението, от което се оплакват, не е д остатъчно, за да се приеме, че това и скане е 
предявено в р азумен срок.
(вж. точка 45)
Позовава не на:
Общ съд — 23 март 2010 г., Marcuccio/Комисия, посочено п о-горе, точка 37 и ц итираната съдебна практика
4. Опреде лянето на срока за предявяване на иск за обезщетение е п равен въпрос. При липсата 
на предвиден в п риложимата правна уредба срок за предявяване на искане за обезщетение, 
свързано с ъс служебното правоотношение между длъжностно л ице и и нституцията, на която то 
е подчинено, това и скане трябва д а бъде п редявено в р азумен срок, който се опреде ля с о глед н а 
конкретните обстоятелства. В т ова о тношение, макар че Съдът на публичната служба ед инствен 
е оправомощен да установява и п реценява ре левантните факти, при условие че не ги изопачава, 
след т ова т ой трябва д а им даде п равна квалификация с о глед н а принципа за спазване на 
разумен срок, като изводите му по този въпрос подлежат на контрол от Общия съд.
(вж. точка 47)
Позовава не на:
Общ съд — 23 март 2010 г., Marcuccio/Комисия, посочено п о-горе, точка 39 и ц итираната съдебна практика
5. Когато секретариатът на Съда на публичната служба връчва н а ответника искова м олба или 
жалба с п репоръчано п исмо, датата на връчването, от която започват да текат сроковете, е 
датата, на която ответникът е п одписал обратната разписка на изпратеното му препоръчано 
писмо.
(вж. точки 69 и 70)
Позовава не на:
Общ съд — 23 март 2010 г., Marcuccio/Комисия, посочено п о-горе, точка 64 и ц итираната съдебна практика