Дело T-16/04

Arcelor SA

срещу

Европейски парламент и Съвет на Европейския съюз

„Околна среда —Директива 2003/87/ЕО — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове — Искане за отмяна — Липса на пряко и лично засягане — Искане за поправяне на вреди — Допустимост — Достатъчно сериозно нарушение на правна норма от по-висок ранг, предоставяща права на частноправните субекти — Право на собственост — Свобода на упражняване на професионална дейност — Пропорционалност — Равно третиране — Свобода на установяване — Правна сигурност“

Резюме на решението

1. Жалба за отмяна — Физически или юридически лица — Актове, които ги засягат пряко и лично — Нормативен акт — Директива

(член 230, алинея 4, EО и член 249, алинея 3, EО)

2. Жалба за отмяна — Физически или юридически лица — Актове, които ги засягат пряко и лично — Директива 2003/87 — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове

(член 174 EО, член 175, параграф 1 ЕО и член 230, четвърта алинея ЕО, приложение І към Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

3. Производство — Искова молба или жалба — Изисквания за форма — Определяне на предмета на спора — Кратко изложение на изтъкнатите правни основания

(член 21, първа алинея и член 53, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд)

4. Извъндоговорна отговорност — Условия — Незаконосъобразност — Достатъчно съществено нарушение на правото на Общността

(член 174 EО, член 175 EО и член 288,втора алиеня EО; Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

5. Свободно движение на хора — Свобода на установяване — Разпоредби на Договора

(член 3, параграф 1, буква в) EО, член 43 EО, член 174 EО, член 175 EО и член 249, трета алинея 3; Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

6. Околна среда — Атмосферно замърсяване — Директива 2003/87 — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове

(член 5, втора алинея ЕО, член 10 EО, членове 174 ЕО—176 EО и член 249, трета алинея EО; член 9, параграф 1 и член 11, параграф 1 от Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

7. Общностно право — Принципи — Основни права

(член 9, параграф 1 и член 11, параграф 1 от Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

8. Околна среда — Атмосферно замърсяване — Директива 2003/87 — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове

(член 43 EО и член 174 EО; член 3, буква а) и член 12, параграфи 2 и 3 от Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

9. Околна среда — Атмосферно замърсяване — Директива 2003/87 — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове

(член 174 EО; член 9, параграфи 1 и 3 и член 11, параграф 1 от Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета, приложение ІІІ към същата директива, Решение 2002/358 на Съвета)

10. Общностно право — Принципи — Правна сигурност

(член 2 ЕО и член 3, параграф 1, букви в) и ж) ЕО; член 1 от Директива 2003/87 на Европейския парламент и на Съвета)

1. Само обстоятелството, че член 230, четвърта алинея от Договора не признава изрично допустимостта на подадена от частноправен субект жалба за отмяна на директива по смисъла на член 249, трета алинея ЕО, не е достатъчно, за да бъде обявена такава жалба за недопустима. Действително общностните институции не биха могли да изключат предоставената от Договора на частноправните субекти съдебна защита само чрез избора на формата на съответния акт, дори ако той има формата на директива. Освен това самият факт, че спорните разпоредби са част от акт с общо приложение, който представлява истинска директива, а не решение по смисъла на член 249, четвърта алинея ЕО, прието под формата на директива, сам по себе си също не е достатъчен, за да бъде изключена възможността тези разпоредби да могат да засегнат пряко и лично частноправен субект.

(вж. точка 94)

2. Макар да е вярно, че при приемането на акт с общо приложение общностните институции са длъжни да спазват правните норми от по-висок ранг, включително основните права, твърдението, че такъв акт нарушава тези норми или тези права, не е достатъчно само по себе си, за да се приеме за допустима жалбата на частноправен субект, без да се изпразнят от съдържание изискванията на член 230, четвърта алинея ЕО, след като това твърдяно нарушение не може да го индивидуализира по начин, аналогичен на този, по който са индивидуализирани адресатите.

В това отношение не съществува никаква изрична и конкретна разпоредба, било от по-висок ранг, било от вторичното право, която да е задължавала общностния законодател в процеса на приемане на Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността да обърне особено внимание на положението на производителите на чугун или на стомана, в сравнение с това на операторите от другите, посочени в приложение І към тази директива, промишлени сектори. Така именно член 174 EО и член 175, параграф 1 EО като правни основания за регулаторната дейност на Общността по въпросите на околната среда не предвиждат такова задължение.

Освен това нито едно предприятие, производител на стомана, не може да се смята лично засегнато от разпоредбите на Директива 2003/87.

(вж. точки 102—103 и 105)

3. Искова молба или жалба, целяща поправяне на вреди, за които се твърди, че са причинени от общностна институция, трябва да съдържа данни, които позволяват да се определят действията на институцията, на които ищецът или жалбоподателят се позовава срещу нея, причините, поради които той счита, че съществува причинно-следствена връзка между тези действия, и вредата, която твърди, че е понесъл, както и характерът и размерът на тази вреда.

Ако все пак с оглед на обстоятелствата към момента на внасяне на искова молба или жалба, с която се иска обезщетение за вреди от поведение на Европейския Парламент и на Съвета при приемане на Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността тази вреда задължително е трябвало да има характер на бъдеща вреда, поради факта че обжалваната директива все още е била в процес на транспониране в националния правен ред на държавите членки и ако, с оглед на голямата свобода на преценка на държавите членки относно привеждането в действие на схемата за търговия с квоти на техните територии въз основа на техните НРП жалбоподателят не е могъл да уточни точния размер на тази бъдеща щета при подаването на жалбата си, не е било необходимо в жалбата като условие за нейната допустимост да се уточнява точният размер на щетата, а още по-малко да се дава цифрово изражение на размера на търсеното обезщетение, тъй като това при всички положения е възможно до фазата на репликата, при условие че жалбоподателят се позовава на такива обстоятелства и посочва елементите, които позволяват да се уточнят естеството и размерът на щетата, тъй като при това положение ответникът е в състояние да организира защитата си.

(вж. точки 132 и 135)

4. Що се отнася до ангажирането на извъндоговорната отговорност на Общността поради приемането на Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността, евентуално достатъчно сериозно нарушение на правни норми, предоставящи права на частноправни субекти, трябва да се основава на явно и грубо пренебрегване на пределите на широкото право на преценка, с което общностният законодател разполага при упражняването на правомощията си по въпросите на околната среда на основание членове 174 ЕО и 175 ЕО. Действително упражняването на тези дискреционни правомощия предполага, от една страна, необходимостта за общностния законодател да предвиди и оцени екологични, научни, технически и икономически развития с комплексен и несигурен характер, и от друга страна, съпоставяне и избор от страна на законодателя между различните цели, принципи и интереси, посочени в член 174 ЕО. В посочената директива това се проявява в установяването на поредица от частично противоречиви цели и подцели.

(вж. точки 141 и 143)

5. Общностните институции също както държавите членки трябва да зачитат основните свободи като свободата на установяване, които служат за достигане на основните цели на Общността, по-конкретно тази за установяване на вътрешния пазар, прогласена в член 3, параграф 1, буква в) ЕО.

От това общо задължение обаче не следва, че общностният законодател трябва да регулира разглежданата материя по такъв начин, че общностното законодателство, по-конкретно когато то приема формата на директива по смисъла на член 249, трета алинея ЕО, да дава изчерпателно и окончателно разрешение на някои повдигнати проблеми в светлината на осъществяването на вътрешния пазар или че то трябва да осъществява пълна хармонизация на националните законодателства, за да премахне всяка мислима пречка за търговията в Общността. Когато общностният законодател е призван да реструктурира или да създава комплексна схема като схемата за търговия с квоти, той може да използва поетапен подход и да осъществи само постепенна хармонизация на съответните национални законодателства, като се има предвид, че прилагането на такива мерки обикновено е трудно, тъй като то предполага изготвянето от страна на компетентните общностни институции въз основа на различни и сложни национални разпоредби на общи норми, съобразени с определените в Договора за ЕО цели и по отношение на които има съгласие на квалифицирано мнозинство на членовете на Съвета. Същото важи и за общностната правна уредба относно опазването на околната среда по силата на членове 174 ЕО и 175 ЕО.

(вж. точки 177 и 178)

6. По силата на член 249, трета алинея ЕО директивата обвързва всяка държава членка адресат само относно резултата, който трябва да бъде постигнат, като оставя на националните органи правомощия относно формата и средствата, което логически предполага необходима свобода на преценка на тази държава за определяне на мерките за транспониране. Впрочем по силата на прогласения в член 5, втора алинея ЕО принцип на субсидиарност, на който се позовава съображение 30 от Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността, в областите, които не са от нейната изключителна компетентност, Общността предприема действия само ако и доколкото целите на предлаганото действие не могат да бъдат достатъчно добре постигнати от държавите членки и поради обхвата или последиците на предлаганото действие могат да бъдат по-успешно осъществени от Общността. От членове 174 ЕО—176 ЕО следва обаче, че в областта на опазването на околната среда правомощията на Общността и на държавите членки са споделени. При това положение общностната правна уредба в тази област не предвижда пълна хармонизация и член 176 ЕО предвижда възможността за държавите членки да приемат засилени мерки за опазване на околната среда, тъй като те са подчинени единствено на условието да бъдат съвместими с Договора за ЕО и да бъдат съобщени на Комисията.

В съответствие с тези принципи разглежданата Директива 2003/87 не предвижда пълна хармонизация на общностно равнище на условията, които са в основата на установяването и функционирането на схемата за търговия с квоти. Действително, при условие че бъдат спазени разпоредбите на Договора за ЕО, държавите членки имат широка свобода на преценка относно прилагането на тази схема, по-конкретно в рамките на изработването на националните разпределителни планове, и на техните самостоятелни решения за разпределяне на емисионни квоти на основание член 9, параграф 1 и на член 11, параграф 1 от посочената директива. Следователно самият факт, че общностният законодател е оставил открит конкретен въпрос, попадащ в приложното поле на тази директива и на една основна свобода, като свободата на установяване по начин, по който държавите членки да бъдат тези, които трябва да уредят този въпрос, упражнявайки правото си на преценка, разбира се, в съответствие с по-висшите норми на общностното право, не може сам по себе си да обоснове квалифицирането на този пропуск като противоречащ на разпоредбите на Договора за ЕО. Това важи в още по-голяма степен с оглед на обстоятелството, че държавите членки по силата на задължението си за лоялно сътрудничество на основание член 10 ЕО следва да гарантират ефективността на директивите, което предполага също, че те трябва да тълкуват вътрешното право в светлината на целите и на принципите, които са в основата на съответната директива.

(вж. точки 179 и 180)

7. Както общностният законодател, когато приема директива, така и държавите членки, когато транспонират посочената директива в националното право, са длъжни да следят за спазването на общите принципи на общностното право. Така изискванията, произтичащи от защитата на признатите в общностния правен ред основни принципи, между които са основните права, обвързват и държавите членки, когато въвеждат общностните разпоредби, и следователно те са длъжни, доколкото е възможно, да прилагат тези разпоредби по начин, който не противоречи на посочените изисквания. Тези принципи се прилагат по аналогия по отношение на основните свободи в Договора.

В това отношение Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността, и по-конкретно член 9, параграф 1 от нея и член 11, параграф 1 от нея оставят на държавите членки свобода на преценка, като тя по принцип е достатъчно голяма, за да даде възможност те да приложат правилата на тази директива в смисъл, който съответства на изискванията, произтичащи от защитата на основните права и на основните свободи от Договора. Освен това, тъй като прилагането на тази директива подлежи на контрола на националните юрисдикции, тези юрисдикции следва да отправят до Съда преюдициално запитване при посочените в член 234 ЕО условия, в случай че срещнат трудности във връзка с тълкуването или с действителността на тази директива. Следователно институциите и юрисдикциите на държавите членки са длъжни не само да тълкуват националното си право по начин, който съответства на обжалваната директива, но и да не допускат да се основават на тълкуване на същата, което би влязло в конфликт с основните права, защитавани от общностния правен ред, с останалите основни принципи на общностното право или с основните свободи в Договора като свободата на установяване. Общностният законодател не може да бъде упрекван за това, че не е дал изчерпателно и окончателно разрешение в рамките на една директива на проблематика, попадаща в приложното поле на свободата на установяване, след като тази директива оставя на държавите членки свобода на преценка, която им позволява да зачитат изцяло разпоредбите на Договора и общите принципи на общностното право.

(вж. точки 181—184)

8. При липсата на свободно трансгранично прехвърляне на емисионни квоти по смисъла на член 12, параграфи 2 и 3 във връзка с член 3, буква а) от Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността постигането на ефективност и добри резултати от схемата за търговия с квоти по смисъла на член 1 от обжалваната директива би се оказало много затруднено. Именно по тази причина член 12, параграф 2 от тази директива налага на държавите членки общото задължение да „осигурят“ постигането на ефективност на тази свобода в рамките на съответното национално законодателство. Обратно, посочената директива не предвижда ограничения относно трансграничното прехвърляне на квоти между юридически лица от една и съща група предприятия, независимо от тяхното стопанско и/или уставно седалище във вътрешния пазар. В светлината на посочените по-горе разпоредби от Директива 2003/87 при това положение не би могло да се заключи, че тя съдържа неправомерно ограничаване на основните свободи от Договора, включително свободата на установяване, или че тя подтиква държавите членки да не зачитат тези свободи. В още по-малка степен общностният законодател не може да се счита отговорен за явно и тежко нарушение в това отношение на пределите на своето право на преценка на основание член 174 ЕО във връзка с член 43 ЕО.

(вж. точки 188 и 190)

9. Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността не съдържа никаква разпоредба, регламентираща обхвата на финансовите последици, които могат да произтекат, както от евентуалния недостиг на емисионни квоти, разпределени на една инсталация, така и от цената на тези квоти, като тази цена се определя изключително от механизмите на пазара, възникнал в резултат на установяването на схемата за търговия с квоти, която съгласно член 1 от посочената директива цели да стимулира намаляването на емисиите на парникови газове по икономичен и икономически ефективен начин. Общностна уредба на цената на квотите би могла да осуети главната цел на обжалваната директива, а именно, намаляването на емисиите парникови газове чрез ефикасна схема за търговия с квоти, в рамките на която цената на емисиите и на реализирани с цел тяхното намаляване инвестиции, се определя основно от пазарните механизми (съображение 5 от посочената директива). От това следва, че в случай на недостиг на квоти мотивирането на операторите да намалят или не своите емисии парникови газове е функция от комплексно икономическо решение, взето именно, от една страна, с оглед на цените на наличните емисионни квоти на пазара на търговията с квоти, и от друга страна, с оглед на разходите за евентуални мерки за намаляване на емисиите, които могат да имат за цел или да се намали производството, или да се инвестира в по-ефикасни средства за производство от гледна точка на енергийна ефективност (съображение 20 от същата директива).

В такава схема увеличаването на стойността на емисиите, а оттам и на цената на квотите, което зависи от редица икономически параметри, не може да бъде предварително регламентирано от общностния законодател под страх от намаляване, дори унищожаване на икономическите стимули, които формират основата на нейното функциониране и от намаляване по този начин на ефективността на схемата за търговия с квоти. Освен това установяването на такава схема, включително нейните икономически предпоставки, за нуждите на изпълнението на произтичащите от Протокола от Киото задължения, спада към широката свобода на преценка, с която разполага общностният законодател на основание член 174 ЕО и представлява само по себе си негов законен и подходящ избор, чиято основателност като такъв не е била оспорена от жалбоподателя. Впрочем именно на основата на този законен избор общностният законодател е основал схемата за търговия с квоти на предпоставката, че в съответствие с член 9, параграф 1 и с член 11, параграф 1 от обжалваната директива държавите членки са тези, които трябва да определят въз основа на техните национални разпределителни планове и при упражняване на свободата на преценка, която им е оставена в това отношение, общото количество квоти за разпределение и индивидуалното издаване на тези квоти на намиращите се на тяхната територия инсталации. Това решение подлежи само на ограничен предварителен контрол от страна на Комисията на основание член 9, параграф 3 от обжалваната директива, от гледна точка именно на критериите, посочени в приложение ІІІ към нея. При това положение различията между целите и мерките за намаляване на емисиите на различните държави членки, които са резултат от техните задължения по силата на Протокола от Киото, така както са отразени в плана за разпределяне на задълженията, предвиден в Решение 2002/358 за одобряване от името на Общността на протокола от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за промените на климата и съвместното изпълнение на ангажиментите, произтичащи от нея, а следователно и несигурността относно мащабите и общото количество на индивидуалните количества квоти за разпределяне на различните промишлени сектори и на операторите, на основание на различните национални разпределителни планове, не се дължат на спорните разпоредби като такива.

(вж. точки 199—202)

10. Липсата на предвидимост на развитието на пазара на търговията с квоти представлява вътрешноприсъщ и неразделен елемент от икономическия механизъм, характеризиращ схемата за търговия с квоти, въведена с Директива 2003/87 за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността, която е подчинена на класическите правила на предлагането и на търсенето, характеризиращи свободния и конкурентен пазар в съответствие с прогласените в член 1 във връзка със съображение 7 от посочената директива, както и в член 2 и в член 3, параграф 1, букви в) и ж) ЕО принципи. При това положение този аспект не може да се определи като противоречащ на принципа на правна сигурност, без да се засегнат самите икономически основи на схемата за търговия с квоти, така както са установени в обжалваната директива и в съответствие с разпоредбите на Договора.

(вж. точка 203)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (трети състав)

2 март 2010 година( )

„Околна среда — Директива 2003/87/EО — Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове — Искане за отмяна — Липса на пряко и лично засягане — Искане за поправяне на вреди — Допустимост — Достатъчно сериозно нарушение на правна норма от по-висок ранг, предоставяща права на частноправните субекти — Право на собственост — Свобода на упражняване на професионална дейност — Пропорционалност — Равно третиране — Свобода на установяване — Правна сигурност“

По дело T‑16/04

Arcelor SA, установено в Люксембург (Люксембург), представлявано първоначално от адв. W. Deselaers, адв. B. Meyring и адв. B. Schmitt-Rady, avocats, впоследствие от адв. Deselaers и адв. Meyring, avocats,

жалбоподател,

срещу

Европейски парламент, представляван първоначално от г‑н K. Bradley и г‑н M. Moore, впоследствие от г‑н L. Visaggio и г‑жа I. Anagnostopoulou, в качеството на представители,

и

Съвет на Европейския съюз, представляван първоначално от г‑н B. Hoff-Nielsen и г‑н M. Bishop, впоследствие от г‑жа E. Karlsson и г‑жа A. Westerhof Löfflerova, впоследствие от г‑жа Westerhof Löfflerova и г‑жа K. Michoel, в качеството на представители,

ответници,

подпомагани от

Европейска комисия, за която се явява г‑н U. Wölker, в качеството на представител,

встъпила страна,

с предмет, от една страна, искане за частична отмяна на Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (OВ L 275, стp. 32, Специално издание на български език 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78), и от друга страна, искане за поправяне на вредата, претърпяна от жалбоподателя в резултат на приемането на посочената директива

ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),

състоящ се от: г‑н J. Azizi (докладчик), председател, г‑жа E. Cremona и г‑н S. Frimodt Nielsen, съдии,

секретар: г‑жа K. Pocheć, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 15 април 2008 г.,

постанови настоящото

Решение

Правна уредба

I – Разпоредбите на Договора за ЕО

1 Член 174 ЕО гласи по-конкретно следното:

„1. Политиката на Общността в областта на околната среда допринася за осъществяването на следните цели:

– опазване, защита и подобряване на качеството на околната среда;

– защита на здравето на хората;

– разумно и рационално използване на природните ресурси;

– насърчаване на международно равнище на мерки за справяне с регионални или световни проблеми на околната среда, и по-специално борбата с изменението на климата.

2. Политиката на Общността в областта на околната среда има за цел постигането на високо равнище на защита, като взема предвид различното състояние на регионите в рамките на Общността. Тя се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия, на принципа на приоритетното отстраняване още при източника на замърсяване на околната среда и на принципа „замърсителят плаща“.

[…]

3. При разработването на своята политика в областта на околната среда, Общността отчита:

– наличните научни и технически данни;

– природните условия в различните области на Общността,

– потенциалните ползи и разходите при действие бездействие;

– икономическото и социалното развитие на Общността като цяло и балансираното развитие на нейните региони.

[…]“

2 Член 175, параграф 1 ЕО, предвижда:

„1. Съветът, като действа в съответствие с процедурата, посочена в член 251 [EО] и след консултация с Икономическия и социален комитет и с Комитета на регионите, приема решения относно действията, които Общността трябва да предприеме, за да постигне целите, посочени в член 174 [EО].“

II – Обжалваната директива

3 Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 2003 година за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (OВ L 275, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78, наричана по-нататък „обжалваната директива“), в сила от 25 октомври 2003 г., установява схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Европейската общност (наричана по-нататък „схема за търговия с квоти“), за да се стимулира намаляването на емисии на парникови газове, и по-специално на въглероден диоксид (наричан по-нататък „CO 2 “) по икономичен и икономически ефективен начин (член 1 от обжалваната директива). Тя се основава върху задълженията, произтичащи за Общността от Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за изменението на климата и от Протокола от Киото. Последният е одобрен с Решение 2002/358/ЕО на Съвета от 25 април 2002 година за одобрение от името на Европейската общност на Протокола от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за промените на климата и съвместното изпълнение на ангажиментите, произтичащи от нея (OВ L 130, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220). Протоколът от Киото влиза в сила на 16 февруари 2005 г.

4 Общността и нейните държави членки се задължават да намалят съвкупните си антропогенни емисии от парниковите газове, изброени в приложение А към Протокола от Киото, с 8 % в сравнение със стойностите от 1990 г. за периода от 2008 г. до 2012 г. (съображение 4 от Директива 2003/87). За постигането на тази цел те се договарят да изпълнят съвместно задълженията си относно намаляването на емисиите в съответствие с член 4 от Протокола от Киото съгласно споразумение, наречено „за разпределяне на тежестите“, като таблицата към него за приноса на всяка държава членка се съдържа в приложение ІІ към Решение 2002/358.

5 Протоколът от Киото предвижда три механизма за предоставяне на възможност на страните по него да постигнат своите цели за намаляване на емисиите на парникови газове, а именно, първо, международен обмен на квоти за емисии, второ, съвместно създаване на проекти за намаляване и трето, механизъм за „чисто“ развитие, като двата последни механизма се наричат също „механизми за гъвкавост“. Докато съвместното създаване на проекти за намаляване има за цел да ограничи емисиите на парникови газове в страните по Протокола от Киото, механизмът за „чисто“ развитие се отнася до проекти за намаляване на емисиите, които да бъдат прилагани в развиващите се страни, които не са се присъединили към целите на Протокола от Киото.

6 За нуждите на осъществяването в Общността на предвидените в Протокола от Киото и в Решение 2002/358 цели, обжалваната директива разпорежда, че в рамките на схемата за търговия с квоти операторите, използващи посочените в приложение І към нея инсталации, трябва да покрият своите емисии на парникови газове с квоти, които са им разпределени в съответствие с националните разпределителни планове (наричани по-нататък „НРП“). Ако оператор успее да намали своите емисии, той може да продаде излишните квоти на други оператори. Обратно, ако инсталацията на оператор надвиши определените емисии, той може да закупи необходимите квоти от друг оператор, който разполага с излишък от квоти.

7 По силата на приложение І към обжалваната директива в нейното приложно поле влизат именно някои горивни инсталации, предназначени за производството на енергия, както и за производството и преработката на черните метали, като „[и]нсталации [те] за производство на чугун или стомана (първично или вторично стапяне), включително непрекъснато леене с капацитет, превишаващ 2, 5 тона на час“.

8 Обжалваната директива предвижда първа фаза — от 2005 г. до 2007 г. (наричана по-нататък „първи период на разпределение“), която предхожда първия период на задълженията, предвиден с Протокола от Киото, а след това и втора фаза, от 2008 г. до 2012 г. (наричана по-нататък „втори период на разпределение“), съответстващ на посочения първи период на задълженията (член 11 от обжалваната директива). През първия период на разпределение обжалваната директива се прилага само по отношение на един парников газ от изброените в приложение ІІ, а именно CO 2 и единствено по отношение на емисиите от посочените в приложение І дейности (член 2 от обжалваната директива), между които производството и преработката на черни метали.

9 От една страна, схемата за търговия с квоти по-конкретно се основава на изискването за предварително издаване на разрешително за отделянето на парникови газове (членове 4—8 от обжалваната директива), а от друга — на разпределянето на квоти, които дават право на оператора да изпуска определено количество от тези газове, със задължението за него да връща ежегодно определен брой квоти, равняващи се на общото количество емисии, изпуснати от неговата инсталация (член 12, параграф 3 от обжалваната директива).

10 Така всяка инсталация, посочена в приложение І към обжалваната директива, трябва да има разрешително, издадено от компетентния национален орган. Съгласно член 4 от обжалваната директива „[д]ържавите членки следва да се погрижат след 1 януари 2005 г. в никоя инсталация да не се извършва никаква дейност, включена в приложение I, в резултат от която да се отделят указаните във връзка с тази дейност емисии, освен ако нейният оператор не притежава разрешително, издадено от компетентен орган в съответствие с членове 5 и 6, или ако инсталацията не е временно изключена от схемата на Общността съгласно член 27“ от посочената директива.

11 Освен това член 6, параграф 2 от обжалваната директива предвижда:

„Разрешителните за емисии на парникови газове съдържат следните елементи

[…]

в) изискванията за мониторинг, в които са указани методиката и честотата на наблюдение;

г) изискванията за докладване;

д) задължение за връщане на квоти, равни на общото количество емисии от инсталацията за всяка календарна година, проверено и потвърдено в съответствие с член 15 [от обжалваната директива], в рамките на четири месеца след приключване на дадената година.“

12 Условията и процедурите, в съответствие с които националните компетентни органи разпределят квоти на операторите на инсталации въз основа на НРП, са предвидени в членове 9—11 от обжалваната директива.

13 Член 9, параграф 1, първа алинея от обжалваната директива гласи:

„За всеки период, упоменат в член 11, параграфи 1 и 2 [от обжалваната директива], всяка държава членка разработва [НРП], в който се посочва общото количество на квотите, които тя възнамерява да разпредели за този период, и как предлага да ги разпредели. [НРП] трябва да се основава на обективни и прозрачни критерии, включително тези, включени в приложение III, като се отчетат надлежно коментарите на обществеността. Най-късно до 31 декември 2003 г. Комисията, без да накърнява Договора [ЕО], разработва указания за прилагане на критериите, включени в списъка в приложение III.“

14 Комисията на Европейските общности е издала един първи вариант на посочените по-горе указания в рамките на нейното съобщение COM (2003) 830 окончателен от 7 януари 2004 г. за указанията, предназначени да подпомогнат държавите членки при прилагането на критериите, посочени в приложение III към обжалваната директива, както и условията, при които е налице непреодолима сила. Със съобщение COM (2005) 703 окончателен от 22 декември 2005 г. Комисията издава допълнителни указания относно НПР през втория период на разпределение (наричани по-нататък „допълнителни указания на Комисията“).

15 Съгласно член 9, параграф 1, втора алинея от обжалваната директива:

„[НРП] за периода, упоменат в член 11, параграф 1 [от обжалваната директива], се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-късно до 31 март 2004 г. [НРП] за следващите периоди се публикува и за него се уведомяват Комисията и другите държави членки най-малко 18 месеца преди началото на съответния период.“

16 Съгласно член 9, параграф 3 от обжалваната директива:

„В срок от три месеца след уведомяването за [НПР] от страна на държава членка съгласно параграф 1 Комисията може да отхвърли този [НПР] или някой аспект от него въз основа на това, че е несъвместим с критериите, изброени в приложение III или в член 10 [от обжалваната директива]. Ако предложените изменения се приемат от Комисията, държавата членка взима решение единствено по член 11, параграф 1 или 2 [от обжалваната директива]. Всяко решение за отхвърляне от Комисията се мотивира.“

17 По смисъла на член 10 от обжалваната директива държавите членки следва да разпределят безплатно най-малко 95 % от квотите за първия период на разпределение и най-малко 90 % от квотите за втория период на разпределение.

18 Член 11 от обжалваната директива относно разпределението и издаването на квоти гласи:

„1. За тригодишния период, започващ на 1 януари 2005 г., всяка държава членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и за отпускането на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко три месеца преди началото на периода и се основава на нейния [НРП], изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10 [от обжалваната директива], като се отчитат бележките на обществеността.

2. За петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., и за всеки следващ петгодишен период всяка държава членка взима решение за общото количество квоти, които ще разпредели за този период, и полага началото на процес на отпускане на тези квоти на оператора на всяка инсталация. Това решение се взима най-малко 12 месеца преди началото на съответния период и се основава на [НРП] на държавата членка, изготвен съгласно член 9 и в съответствие с член 10 [от обжалваната директива], като се отчитат бележките на обществеността.

3. Решенията, взети съгласно параграф 1 или 2, трябва да отговарят на изискванията на Договора, и по-конкретно на членове 87 и 88 от него. Когато взимат решение за разпределение, държавите членки отчитат необходимостта от предоставяне на достъп до квоти на нови участници.

[…]“

19 Приложение III към обжалваната директива изброява единадесет критерия, приложими спрямо НРП.

20 Критерий № 1 от приложение ІІІ към обжалваната директива гласи:

„Общото количество на квотите, които следва да се разпределят за съответния период, трябва да съответства на задължението на държавата членка за ограничаване на нейните емисии съгласно Решение 2002/358/[…] и Протокола от Киото, като се вземе предвид, от една страна, делът на общото количество емисии, които тези квоти представляват, в сравнение с емисиите от източници, които не влизат в приложното поле на настоящата директива, и от друга страна — националните енергийни политики, и трябва да е в съответствие с националната програма във връзка с изменението на климата. Общото количество на квотите, които следва да се разпределят, не бива да превишава количеството, което вероятно ще е необходимо за стриктното прилагане на критериите от настоящото приложение. Преди 2008 г. количеството следва да съответства на етапа от пътя към изпълнението или преизпълнението на плановия показател за всяка държава членка съгласно Решение 2002/358/[…] и Протокола от Киото.“

21 Критерий № 3 от приложение ІІІ към обжалваната директива предвижда:

„Количествата на квотите, които следва да се разпределят, трябва да съответстват на потенциала, включително технологичния потенциал на дейностите, обхванати от настоящата схема за намаляване на емисиите [за търговия с квоти]. Държавите членки могат да извършат разпределението на своите квоти въз основа на средното количество емисии на парникови газове на един продукт от всяка дейност и на постижимия напредък във всяка дейност.“

22 Съгласно критерий № 6 от приложение ІІІ към обжалваната директива „[НРП] трябва да съдържа информация за начина, по който новите участници ще бъдат включени в схемата [за търговия с квоти] в съответната държава членка“.

23 Съгласно критерий № 7 от приложение ІІІ към обжалваната директива „в [НРП] могат да се предвидят действия [за намаляване на емисиите] на ранен етап, който трябва да съдържа информация за начина, по който се отчитат действията на ранен етап“. Съгласно същия критерий „[п]араметри, извлечени от справочни документи относно най-добрите налични технологии, могат да се прилагат от държавите членки при изготвянето на техните [НРП], като в тези параметри може да се съдържа елемент за отчитане на действията [за намаляване на емисиите] на ранен етап“.

24 Член 12, параграф 1 от обжалваната директива предвижда възможността квотите да бъдат прехвърляни между физически или юридически лица в рамките на Общността, или на физически или юридически лица в трети страни, ако има сключено споразумение между тези страни и Общността, в съответствие с член 25 от обжалваната директива и тези квоти са били взаимно признати от компетентния орган на всяка държава членка. По силата на член 12, параграф 3 от обжалваната директива всяка година преди 1 май операторът на всяка инсталация трябва да върне на компетентния орган определен брой квоти, равняващи се на общото количество емисии, изпуснати от тази инсталация през предходната календарна година, за да бъдат те отменени впоследствие.

25 Член 13, параграф 1 от обжалваната директива предвижда, че квотите са валидни само за емисии, отделени през периода, за който са издадени.

26 Съгласно член 16, параграф 2 от обжалваната директива държавите членки трябва да осигурят да се публикуват имената на операторите, които нарушават изискванията за връщане на достатъчно квоти съгласно член 12, параграф 3 от обжалваната директива. Съгласно член 16, параграфи 3 и 4 от обжалваната директива от всеки оператор, който не е върнал достатъчно квоти за покриване на своите емисии през предходната година, трябва да се търси отговорност чрез определяне на санкция за извънредно количество емисии в размер на 40 eur през първия период на разпределение и в размер на 100 eur през следващите периоди за всеки извънреден тон еквивалент на въглероден диоксид, отделен от тази инсталация, за който операторът не е върнал квоти. Освен това заплащането на наложената глоба за извънредните емисии не освобождава оператора от задължението да върне количество квоти, равняващо се на цялото количество на неговите емисии.

27 Съгласно член 24 от обжалваната директива при наличие на одобрение от страна на Комисията, дадено по реда на процедурата, указана в член 23, параграф 2 от посочената директива, във връзка с Решение 1999/468/EО на Съвета от 28 юни 1999 година за установяване на условията и реда за упражняване на изпълнителните правомощия, предоставени на Комисията (ОВ L 184, стp. 23, Специално издание на български език 2007 г., глава 1, том 2, стр. 159), държавите членки могат да осъществяват търговия с емисионни квоти във връзка с допълнителни дейности, инсталации и парникови газове, като вземат предвид всички приложими критерии, по-конкретно последиците за вътрешния пазар, потенциалните деформации в конкуренцията, екологосъобразния интегритет на схемата за търговия с квоти и надеждността на планираната система за мониторинг и докладване.

28 Член 27 от обжалваната директива предвижда, че държавите членки могат също да подадат заявление в Комисията за временно изключване на инсталации от схемата за търговия с квоти, заявление на което Комисията може да отговори с решение. Освен това в съответствие с член 28 от обжалваната директива, със съгласие на Комисията, държавите членки могат да позволят на операторите, които са направили искане в този смисъл, да образуват пул от техните инсталации, с които се извършва една и съща дейност. На последно място, съгласно член 29 от обжалваната директива държавите членки могат да отправят молба до Комисията за издаване на допълнителни квоти за определени инсталации в случай на непреодолима сила.

29 Член 30 от обжалваната директива, озаглавен „Преглед и по-нататъшно развитие“, предвижда:

„[…]

2. Въз основа на опита от прилагането на настоящата директива и постигнатия напредък в мониторинга на емисиите на парникови газове и в светлината на събитията, развиващи се в международен план, Комисията изготвя доклад за прилагането на настоящата директива, като разглежда следните въпроси:

а) как и дали трябва да бъде изменено и допълнено приложение I, за да включи други подходящи сектори, сред които: секторите на химикалите, алуминия и транспорта, дейности и емисии на други парникови газове, изброени в приложение II, с оглед на по-нататъшното повишаване на икономическата ефективност на схемата [за търговия с квоти];

[…]“

Факти и процедура

30 Жалбоподателят Arcelor SA възниква в резултат на сливане през 2001 г. между ARBED, Aceralia и Usinor. След сливането му с Mittal през 2006 г. се нарича Arcelor Mittal и става най-големият производител на стомана в света. Въпреки това в момента на подаване на настоящата жалба с обем на производство от 44 милиона тона годишно, от които повече от 90 % са произведени в Европейския съюз, жалбоподателят представлява по-малко от 5 % от световното производство на стомана. Той притежава 17 установени в Съюза инсталации за производство на необработен чугун, които се намират във Франция (Fos-sur-Mer, Florange и Дюнкерк), в Белгия (Лиеж и Гент), в Испания (Gijón-Avilés) и в Германия (Бремен и Eisenhüttenstadt).

31 На 15 януари 2004 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.

32 В жалбата си жалбоподателят иска от Първоинстанционния съд:

– да отмени член 4, параграф 6, буква е), член 9, член 12, параграф 3, член 16, параграфи 2—4 във връзка с член 2 от обжалваната директива, приложение І и критерий № 1 от приложение ІІІ към нея в частта, в която тези разпоредби (наричани по-нататък „спорните разпоредби“) се прилагат по отношение на инсталации за производство на необработен чугун или на стомана, включващо непрекъснато леене с капацитет, надвишаващ 2,5 тона на час,

– да приеме, че Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз са длъжни да поправят претърпените поради приемане на спорните разпоредби вреди,

– да осъди Парламента и Съвета да заплатят съдебните разноски.

33 В репликата жалбоподателят иска освен това при условията на евентуалност Първоинстанционният съд да отмени изцяло обжалваната директива.

34 С отделни актове, заведени в секретариата на Първоинстанционния съд на 1 и на 6 април 2004 г., Парламентът и Съветът правят съответно възражение за недопустимост на основание член 114 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд. Жалбоподателят представя становището си по тези възражения на 25 юни 2004 г.

35 В съответствие с член 115, параграф 1 от Процедурния правилник с депозирана в секретариата на Първоинстанционния съд на 5 май 2004 г. молба Комисията прави искане за встъпване в настоящото производство в подкрепа на Парламента и на Съвета. С определение от 24 юни 2004 г. председателят на трети състав на Първоинстанционния съд допуска това встъпване. В съответствие с член 116, параграф 4 от Процедурния правилник на 2 септември 2004 г. Комисията представя писменото си становище при встъпване, което се ограничава до въпроса за допустимостта.

36 Парламентът и Съветът във възраженията си за недопустимост и Комисията в писменото си становище при встъпване относно допустимостта искат от Първоинстанционния съд:

– да отхвърли жалбата като недопустима,

– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

37 С определение на Първоинстанционния съд от 26 септември 2005 г. възраженията за недопустимост са съединени със спора по същество и Първоинстанционният съд не се произнася по въпроса за съдебните разноски.

38 Съветът в писмената си защита, Парламентът в дупликата си и Комисията в становището си при встъпване по съществото на спора искат освен това при условията на евентуалност Първоинстанционният съд да отхвърли жалбата като неоснователна.

39 По доклад на съдията докладчик Първоинстанционният съд (трети състав) решава да започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния правилник, кани Парламента, Съвета и Комисията преди заседанието да отговорят на писмени въпроси. Парламентът, Съветът и Комисията отговарят на тези въпроси в определения срок.

40 Устните състезания и отговорите на страните на устно поставените от Първоинстанционния съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 15 април 2008 г.

41 В съдебното заседание след изслушването на страните, председателят на трети състав на Първоинстанционния съд разпорежда спиране на производството въз основа на член 77, буква а) от Процедурния правилник във връзка с член 54, трета алинея от Статута на Съда , докато Съдът постанови решението си по дело C‑127/07, което е отразено в протокола от съдебното заседание.

42 Тъй като на 16 декември 2008 г. Съдът постановява Решение по дело Arcelor Atlantique et Lorraine и др. (C‑127/07, Сборник, стр. I‑9895), страните са поканени да представят становищата си относно евентуалните последици на това решение в рамките на настоящото производство. След като страните представят становищата си в определения срок, устната фаза на производството приключва.

43 След влизането в сила на Договора от Лисабон на 1 декември 2009 г. Общият съд решава да възобнови устната фаза на производството и кани страните да се произнесат относно възможните последици, които може да има това обстоятелство, и по-конкретно влизането в сила на член 263, четвърта алинея от Договора за функционирането на ЕС, за настоящото производство. След като страните представят становищата си, устната фаза на производството приключва.

От правна страна

I – По допустимостта на искането за отмяна

А – Доводи на страните

1. Доводи на Парламента, на Съвета и на Комисията

44 Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, считат че искането, с което се цели частична отмяна на обжалваната директива, е недопустимо.

45 Според Парламента и Съвета обжалваната директива представлява „истинска директива“ по смисъла на член 249, трета алинея ЕО, т.е. акт с общо приложение, който трябва да бъде транспониран от държавите членки в националното право и който се прилага абстрактно спрямо обективно определени положения. Член 230, четвърта алинея ЕО обаче не предвиждал възможност за преки искове срещу такава директива от частноправни субекти.

46 Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, смятат освен това, че жалбоподателят не е нито пряко, нито лично засегнат от спорните разпоредби, по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО.

47 Що се отнася до критерия за пряко засягане, Парламентът и Съветът изтъкват по същество, че за разлика от регламент една „истинска директива“ нe може да произведе преки правнозадължителни последици за правното положение на частноправен субект, нито да му наложи правни задължения, преди да бъдат приети на национално или на общностно равнище мерки, целящи привеждането ѝ в действие или преди да е изтекъл срокът за транспониране. Следователно такава директива сама по себе си не можела да засяга пряко този частноправен субект по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО. Така например спорните разпоредби, които се отнасят по-конкретно до издаването на разрешително за емисии, задълженията в областта на мониторинга и докладването, изготвянето на НРП, както и до разпределението и издаването на квоти за емисии, не вменяват никакво задължение на жалбоподателя и не променят правното му положение, докато не бъдат транспонирани с национални норми.

48 Наред с това Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, смятат, че обжалваната директива оставя много широко право на преценка на държавите членки по отношение на нейното прилагане чрез национални мерки за транспониране, по-конкретно що се отнася до изготвянето на НРП в съответствие с член 9 от нея, до определянето на минималния процент квоти, които да бъдат разпределени безплатно въз основа на член 10 от нея, до определянето по силата на член 11 от нея на общото количество квоти за въпросния период на разпределяне и тяхното разпределяне на операторите на инсталации в съответствие с критериите в приложение ІІІ към нея.

49 Съветът, подкрепян от Комисията, оспорва становището, според което обжалваната директива лишавала жалбоподателя от възможността да се ползва от разрешителните за емисии, получени на основание Директива 96/61/ЕО на Съвета от 24 септември 1996 година за комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването (ОВ L 257, стp. 26, Специално издание на български език 2007 г. глава 15, том 3, стр. 183). Директива 96/61 била само инструмент за координация, създаващ обща рамка за секторните законодателни текстове и определящ именно общите задължения на операторите и условията за издаване на разрешителни (съображение 9 от Директива 96/61). Тя обаче не разпределяла права на емисии и не представлявала непосредствено правно основание за разпределянето на такива. По-конкретно в самата Директива 96/61 не бил определен никакъв максимален размер на емисии (член 18 от Директива 96/61).

50 Въз основа на всичко изложено по-горе Парламентът и Съветът заключават, че жалбоподателят не е пряко засегнат от спорните разпоредби.

51 Що се отнася до критерия за личното засягане, Съветът отбелязва, че оспорваната директива се прилага общо и абстрактно по отношение на всички оператори, упражняващи дейностите, посочени в приложение І от посочената директива и по отношение на всички отделящи CO 2 големи инсталации, като тук се включват инсталациите за производство на чугун или стомана. Жалбоподателят обаче не бил доказал, че положението му е различно от това на други производители на чугун или на стомана. Съветът добавя, че съгласно критерий № 6 от приложение ІІІ и член 11, параграф 3 от обжалваната директива, държавите членки са длъжни да улеснят достъпа до квотите за новите участници. Освен това от 1 май 2004 г. обжалваната директива била приложима спрямо производителите на чугун или на стомана, установени в десетте присъединили се на тази дата към Съюза държави членки, чиито дейности също са обхванати от приложение І към посочената директива.

52 Парламентът и Съветът считат, че нито член 175, параграф 1 ЕО като правно основание на действията на Общността в областта на околната среда, нито член 174 ЕО задължават общностния законодател при приемането на мерки с общо приложение да се съобразява с конкретното положение на някои оператори. Такова задължение не произтичало и от никоя друга правна норма от по-висок ранг като принципите на пропорционалност и на равно третиране или основните права. Според Парламента и Съвета въз основа на това не могло да се направи извод за правото на частноправен субект да сезира общностния съд, за да не се изпразнят от съдържание предвидените в член 230, четвърта алинея ЕО изисквания. Във всички случаи жалбоподателят не могъл да установи, че спорните разпоредби са имали „драматични последици“ за неговото конкретно положение до такава степен, че те да могат да се считат за противоречащи на споменатите норми на правото от по-висок ранг.

53 В това отношение Съветът оспорва доводите на жалбоподателя, изведени от неговото според твърденията му особено сериозно засягане в качеството му на по-голям производител на стомана в Европа, чието положение било уникално поради протичащото в момента негово преструктуриране, ограничения марж на печалбата му и вече осъществените значителни намаления на емисиите на CO 2 . Не било достатъчно някои оператори да бъдат икономически засегнати от даден акт в по-голяма степен от техните конкуренти, за да бъдат засегнати лично от този акт. Според Съвета жалбоподателят е засегнат от самото си обективно положение на производител на чугун или на стомана по същия начин като който и да е друг намиращ се в същото положение оператор. Освен това обстоятелството, че акт с общо приложение може да има различни конкретни последици за различните правни субекти, по отношение на които се прилага, не е от естество да отличи жалбоподателя от всички останали засегнати оператори, след като прилагането на този акт, както това на обжалваната директива, се осъществява по силата на обективно определено положение.

54 Колкото до твърдението на жалбоподателя, според което обжалваната директива е пречка за преструктурирането на неговата група, тъй като не позволява трансгранично прехвърляне на квоти, свързани с производствения капацитет на установените в различни държави членки инсталации, Съветът възразява, че жалбоподателят не е обяснил причините, поради които той бил единственият засегнат оператор, при положение че самият той посочва примера на протичащото в момента преструктуриране на дружеството Corus. При всяко положение евентуалната възможност да се използват разпределените на закрити инсталации квоти зависело в голяма степен от преценката на държавите членки. Така почти от половината от тях позволили прехвърлянето на квоти от закрита инсталация към друга заместваща инсталация, макар в няколко случая тези прехвърляния да били възможни само в рамките на една и съща държава членка. Съветът, подкрепен от Комисията, изтъква освен това, че при упражняването на своето право на преценка всички държави членки са избрали въз основа на член 11, параграф 3 и на критерий № 6 от приложение ІІІ към обжалваната директива, да отпуснат безплатно на новите участници квоти от резервата. Освен това, дори да се предположи, че жалбоподателят не е в състояние да прехвърли квотите, разпределени на инсталации, които трябва да бъдат закрити, към други инсталации от неговата група, той могъл все пак да претендира за безплатното разпределяне на квоти при разширяване на мощностите на тези други инсталации, като се има предвид, че понятието „нов участник“, по смисъла на член 3, буква з) от обжалваната директива, обхващало разширяването на съществуваща инсталация. Накрая, що се отнася до евентуални мерки за намаляване на емисиите, приети на ранен етап, Съветът припомня, че съгласно критерий № 7 от приложение ІІІ към обжалваната директива, НРП може да държи сметка за такива мерки и че в това отношение държавите членки разполагат с известна свобода на действие.

55 Според Парламента и Съвета жалбоподателят не е установил, че от гледна точка на обжалваната директива той се намирал в положение, аналогично на това на жалбоподателите по делата, по които били постановени Решение на Съда от 17 януари 1985 г. по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия (11/82, Recueil, стp. 207), Решение на Съда от 26 юни 1990 г. по дело Sofrimport/Комисия (C‑152/88, Recueil, стp. I‑2477, точка 28) и Решение на Съда от 18 мой 1994 г. по дело Codorníu/Съвет (C‑309/89, Recueil, стp. I‑1853), както и по делата, по които са постановени Решение на Първоинстанционния съд от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия (T‑480/93 и T‑483/93, Recueil, стp. II‑2305, точка 67) и Решение на Първоинстанционния съд от 17 юни 1998 г. по дело UEAPME/Съвет (T‑135/96, Recueil, стp. II‑2335). Що се отнася до довода, изведен от дългосрочните договори за доставка на газ, които жалбоподателят бил сключил с електроцентрали преди приемането на обжалваната директива, Съветът смята, че в случая не били изпълнени двете възприети в посочените по-горе решения кумулативни условия за определяне съществуването на лично засягане по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, а именно, от една страна, да съществува правна норма от по-висок ранг, задължаваща общностните институции да отчитат особеното положение на жалбоподателя в сравнение с това на всяко друго засегнато лице, и от друга страна, обжалваният акт да е пречка, изцяло или отчасти, за изпълнението на съответните договори. Самият жалбоподател твърдял, че газът, предмет на тези договори, бил доставян както на неговите собствени електроцентрали, така и на трети централи. При това положение той могъл да се ползва от квотите, разпределени на централите, принадлежащи на неговата група или да ги прехвърли между различните си производствени инсталации. Всъщност според Съвета съгласно член 92 от указанията на Комисията (вж. точка 14 по-горе), когато остатъчен газ, получен от производствен процес в дадена инсталация, се използва от друга инсталация като гориво, държавата членка е тази, която решава по какъв начин да разпредели квотите между тези две инсталации. Държавата членка би могла да избере да разпредели квоти на оператора на инсталацията, прехвърлящ остатъчните газове, а именно в настоящия случай на производител на чугун или на стомана, дори ако емисиите в резултат на изгарянето на тези газове не са породени от инсталацията за производство на стомана като такава, а от електроцентралата. При тези условия жалбоподателят не бил доказал, че обжалваната директива му пречи да изпълни въпросните договори за доставка на газ. При всяко положение самият факт, че има опасност обжалваната директива чрез националните мерки за транспониране да направи изпълнението на тези договори по-трудно, не позволявал да се установи, че жалбоподателят е лично засегнат.

56 Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, отбелязват, че жалбоподателят не е доказал и това, че спада към затворена категория оператори. Като се има предвид, че обжалваната директива представлява мярка с общо приложение, която се прилага по отношение на всички оператори, извършващи дейностите, описани в приложение І, жалбоподателят бил визиран единствено в обективното му качество на производител на чугун и на стомана на същото основание както всеки друг оператор в същото положение. Ето защо евентуалното съществуване в момента на приемането на обжалваната директива само на петнадесет производители на чугун и на стомана не било достатъчно, за да индивидуализира жалбоподателя. Според Парламента дори фактът, че в момента на приемане на обжалваната директива жалбоподателят спада към „затворена и определяема група“ или че икономически е засегнат в по-голяма степен от конкурентите си, няма за последица да го индивидуализира като адресат.

57 Съветът оспорва, че поради особеното си положение жалбоподателят може да се превърне в „нетен купувач на квоти“. В това отношение той припомня първо, че през първия период на разпределение държавите членки следва да разпределят безплатно най-малко 95 % от предвидените в НРП квоти, срещу най-малко 90 % през втория период на разпределение. Второ, по силата на член 12, параграфи 1 и 2 от обжалваната директива квотите могли да се прехвърлят без ограничения както в рамките на една и съща група предприятия, така и на други лица, намиращи се или в Общността, или в трети страни. Трето, броят на разпределяните квоти първоначално щял да бъде определен от всяка държава членка по нейна преценка, като бъдат взети предвид поредица от фактори и критерии (вж. точка 48 и сл. по-горе). Накрая, механизмите за гъвкавост от Протокола от Киото (вж. точка 5 по-горе) предоставяли на производителите на чугун или на стомана възможността да трансформират получените благодарение на съответните проекти емисионни кредити в квоти, използваеми в рамките на схемата за търговия с квоти. Следователно жалбоподателят могъл да получи безплатно квоти за всички свои емисии.

58 Съветът, подкрепян от Комисията, основавайки се на изследвания, оспорва становището, според което поради липсата на техническа възможност за металургичната промишленост да намали още повече емисиите на CO 2 производителите на чугун или на стомана са в „уникално положение на затваряне“. В това отношение Съветът изтъква по същество, че съществуват технически възможности за намаляване на такива емисии в металургичния сектор както в краткосрочен, така и в дългосрочен план, че Общността предоставя значителна финансова подкрепа за изследванията в тази насока и че схемата за търговия с квоти дава на производителите на чугун или на стомана икономически стимули да намалят още повече своите емисии на CO 2 .

59 Колкото до твърдението на жалбоподателя, според което производителите на чугун или на стомана не били в състояние да прехвърлят върху клиентите си последиците от евентуалното увеличение на производствените разходи в резултат на необходимостта от купуване на емисионни квоти, Съветът, подкрепян от Комисията, сочи, че евентуалната необходимост за даден производител да купува квоти ще зависи от началното количество квоти, което му е разпределено въз основа на НРП и от неговите усилия за намаляване на емисиите. Самият жалбоподател се позовавал на процеса на преструктуриране на своята група и на намаляването на броя на своите доменни пещи от настоящия момент до 2012 г., което трябвало вероятно само по себе си да намали емисиите. Това щяло да бъде така, особено когато в съответствие с известието на жалбоподателя до обществеността доменните му пещи щели да бъдат заменени с електродъгови пещи, чиито емисии на CO 2 на тон произведена стомана са по-малки. Дори да се приеме, че жалбоподателят трябва да купува допълнителни квоти, последиците от свързаните с тях разходи можело поне отчасти да бъдат прехвърлени върху потребителите поради значително покачване на цените в сектора на стоманата, който бил в подем.

60 Въз основа на всичко изложено по-горе Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, правят извода, че жалбоподателят не е лично засегнат от обжалваната директива и че поради това искането за отмяна трябва да бъде обявено за недопустимо.

61 Освен това Парламентът, подкрепян от Комисията, прави възражение за недопустимост на искането за отмяна, тъй като спорните разпоредби не можело да бъдат отделени от останалата част от обжалваната директива, без тя да бъде изпразнена от съдържание. Действително според Парламента, ако се премахнели например задълженията относно разрешителното за емисии на парникови газове (членове 4 и 6) и относно НРП (член 9), в резултат на това би се получил акт, чиято същност би била изцяло „обърната наопаки“.

62 Във връзка с това Парламентът оспорва твърдението на жалбоподателя, според което схемата за търговия с квоти оставала „по същество незасегната“, ако се изключели производителите на чугун или на стомана от нейното приложно поле, тъй като този аспект нямал никаква връзка с въпроса дали отмяната на спорните разпоредби би имала за резултат да промени същността на оставащата част от обжалваната директива. Освен това според Парламента и Съвета не можел да бъде успешен закъснелият опит на жалбоподателя във фазата на репликата и следователно в противоречие с изискванията на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник, да промени исканията си в смисъл, че жалбата му от този момент нататък следвало да се тълкува „като включваща искане за пълна отмяна на [обжалваната] директива, ако частичната отмяна не била възможна“. Този подход би довел до разширяване, а не до намаляване на първоначалното искане на жалбоподателя, с което се целяла „частична отмяна“ на обжалваната директива. Жалбоподателят обаче не посочвал нови правни и фактически обстоятелства, установени в хода на производството, по смисъла на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник, които биха могли да обосноват въвеждането на ново правно основание.

63 Поради това Парламентът и Съветът считат, че и по тази причина искането за отмяна би трябвало да се приеме за недопустимо.

64 В становищата си относно последиците, които може да има влизането в сила на член 263, четвърта алинея от ДФЕС, подкрепяни от Комисията, Парламентът и Съветът изтъкват, че това обстоятелство не може да промени тази преценка, тъй като посоченият член не се прилага по отношение на настоящото производство и тъй като обжалваната директива не е подзаконов акт по смисъла на тази разпоредба.

2. Доводи на жалбоподателя

65 В самото начало жалбоподателят изтъква, че според установената съдебна практика по член 230, четвърта алинея ЕО самият факт, че оспорваната мярка е директива, не е достатъчен, за да се приеме за недопустима жалба за отмяна. При това положение жалба с искане за отмяна на някои разпоредби от дадена директива била допустима, ако жалбоподателят е пряко и лично засегнат от тези разпоредби.

66 Що се отнася до критерия за пряко засягане, жалбоподателят поддържа, че дори ако в съответствие с член 249, трета алинея ЕО дадена директива изисква акт за транспонирането ѝ от страна на държавите членки, за да произведе преки последици за правното положение на икономическите оператори, това изискване не е достатъчно само по себе си, за да се заключи, че той не е пряко засегнат по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО. Ако това било така, директивите никога не биха могли да се оспорват от такъв оператор, което било несъвместимо със съдебната практика, както и с правото на ефективна съдебна защита. Когато дадена общностна мярка, включително директива, не оставя на държавите членки никакво право на преценка относно задължението, което трябва да бъде наложено на жалбоподателя, т.е. когато привеждането ѝ в действие е изцяло автоматично, такъв жалбоподател ще бъде пряко засегнат. Действително институциите не могли само чрез избора на формата на приетия акт да лишат жалбоподателя от предвидената в член 230, четвърта алинея ЕО съдебна защита.

67 В настоящия случай спорните разпоредби не оставяли на държавите членки никакво право на преценка относно задълженията, които следвало да наложат на жалбоподателя.

68 В това отношение жалбоподателят отбелязва, първо, че съгласно член 4 от обжалваната директива държавите членки трябва да се погрижат след 1 януари 2005 г. производителите на чугун или на стомана да не използват инсталациите си без разрешително за емисии. Държавите членки нямали никакво право на преценка в това отношение. Член 27, параграф 1 от обжалваната директива въвеждал само възможност за временно изключване на някои инсталации от схемата за търговия с квоти до 31 декември 2007 г., в резултат на което задължението за разрешително би произвело действие най-късно на 1 януари 2008 г. По същия начин предвидената в член 27, параграф 2 от обжалваната директива възможност за държавите членки за предоставяне на временно изключване между 2005 г. и 2007 г. не им предоставяла никакво право на преценка и била лишена от практически интерес поради ограничителните ѝ условия.

69 Второ, доводът, изведен от правото на преценка, с което разполагат държавите членки относно изготвянето на НРП, бил неотносим, при положение че обжалваната директива прави ясно разграничение между разрешителното (член 4) и квотите (член 9). Задължението за разрешаване на емисии на CO 2 само по себе си имало последици за правното положение на жалбоподателя, доколкото отменяло отчасти разрешителните за експлоатация и правото на емисии на CO 2, издадени на основание Директива 96/61, които той притежавал по-рано за своите производствени инсталации. Действително по смисъла на член 6, параграф 2 от обжалваната директива това разрешение било поставено в зависимост от допълнителни условия във връзка с мониторинг и докладване, както и от задължението за връщане на необходимите квоти за покриване на емисиите на CO 2 на съответната инсталация по време на всяка календарна година. Според жалбоподателя държавите членки нямали никаква свобода на преценка относно задълженията, които трябва да му бъдат наложени в това отношение.

70 Трето, по силата на член 9 от обжалваната директива във връзка с критерий № 1 от приложение ІІІ към нея общото количество на разпределените квоти за съответния период на разпределение трябвало, от една страна, да бъде съвместимо със задължението на държавата членка да ограничи емисиите си в съответствие с Решение 2002/358 и с Протокола от Киото, и от друга страна, да не надвишава количеството, необходимо за точното прилагане на критериите от приложение ІІІ към обжалваната директива. От това следвало, че когато държавите членки определят общото количество квоти за разпределяне, те трябва да спазват без никакво право на преценка един „абсолютен таван на квоти“. Това тълкуване се потвърждавало от точка 10 от допълнителните указания на Комисията относно критерий № 3 от приложение ІІІ към обжалваната директива (вж.точка 14 по-горе).

71 Четвърто, накрая, по силата на член 12, параграф 3 и на член 16 от обжалваната директива държавите членки трябвало, без да имат право на преценка в това отношение, от една страна, да наложат на всеки оператор задължението да върне най-късно до 30 април на всяка година количество квоти, равняващо се на общото количество емисии през предходната календарна година, и от друга страна, да му наложат санкции в случай на неспазване на това задължение.

72 Въз основа на това жалбоподателят прави извода, че спорните разпоредби не оставят на държавите членки никакво право на преценка относно задълженията, които да му бъдат наложени, и че следователно тези разпоредби го засягат пряко по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО.

73 Жалбоподателят смята също, че е лично засегнат от спорните разпоредби. От една страна, общностният законодател бил длъжен да отчете сериозните последици, които произтичали от тях за конкретното положение на жалбоподателя, и от друга страна, той бил част от затворена категория, състояща се от ограничен брой производители на чугун или на стомана, засегнати от посочените разпоредби.

74 На първо място, според жалбоподателя задължението за общностния законодател да отчита последиците от акта, който възнамерява да приеме, за положението на някои частноправни субекти, може да ги индивидуализира (Решение по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 55 по-горе, точка 19, Решение по дело Sofrimport/Комисия, точка 55 по-горе, точка 11 и Решение по дело Codorníu/Съвет, точка 55 по-горе, точка 20), като това задължение могло да произтича или от конкретна разпоредба от Договора за ЕО (Решение по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 55 по-горе, точка 67), или от всяка друга правна норма от по-висок ранг (Решение по дело UEAPME/Съвет, точка 55 по-горе, точка 90), като принципа на пропорционалност, принципа на равно третиране и основните права.

75 В това отношение жалбоподателят поддържа по същество, че за да не наруши принципите на пропорционалност и на равно третиране, както и неговото право на собственост и неговата свобода да упражнява стопанска дейност, общностният законодател е трябвало да вземе предвид много сериозните последици на обжалваната директива за неговото конкретно положение. Така, като пропуснал да включи, противно на първоначалните предложения на Парламента и на Комисията, други сектори в приложение І към обжалваната директива, по-конкретно конкурентните сектори на цветните метали и на химическите продукти, общностният законодател нарушил принципите на равно третиране и на поддържане на ненарушена конкуренция. Той нарушил също и правото на собственост, свободата на установяване и свободата на упражняване на стопанска дейност на жалбоподателя, както и принципа на пропорционалност, като пренебрегнал техническата и икономическа невъзможност за производителите на чугун или на стомана да намалят допълнително емисиите на СО 2 . Постъпвайки по този начин, общностният законодател наложил несъразмерна тежест на жалбоподателя, която излагала на опасност неговото съществуване, доколкото той неизбежно щял да стане „нетен купувач на квоти“, без възможност да прехвърли върху клиентите си свързаните с това разходи. Освен това спорните разпоредби били несъразмерни, тъй като те не били придружени от мерки, които поне да облекчават техните вредни последици за жалбоподателя, като механизъм за контрол на цените на квотите или възможността за тяхното трансгранично прехвърляне в рамките на една и съща група предприятия. При липсата на такава възможност за прехвърляне, която засягала сериозно усилията за преструктуриране на жалбоподателя и неговата конкурентоспособност, обжалваната директива нарушавала също и правото на собственост на жалбоподателя и неговата свобода на установяване. Жалбоподателят уточнява, че недопустимото ограничаване на неговата свобода на установяване, което е последица от липсата в обжалваната директива на норма, допускаща трансграничното прехвърляне на емисионни квоти между различните инсталации на същата група предприятия, не могло да се омаловажи чрез довода, според който едно разширяване на производствените мощности на дадена инсталация може да се ползва от правилата за разпределяне за „новите участници“, тъй като ползването на тази възможност било оставено на преценката на съответната приемаща държава членка.

76 На второ място, жалбоподателят поддържа, че той спада към особено засегната от обжалваната директива затворена категория предприятия. В Съюза от петнадесет държави членки само петнадесет предприятия или групи предприятия експлоатирали инсталации за производство на чугун или на стомана, а именно жалбоподателят, Сorus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Lucchini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundia, Saint-Gobain, DHS и Neue Maxhütte, към които след 1 май 2004 г. се присъединили петима производители на чугун или на стомана от новите десет държави членки, а именно Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai и US Steel Košice. Разширяването на Съюза не могло обаче само по себе си да отнеме на тази група качеството на затворена категория по смисъла на съдебната практика, като се има предвид, че разширяването било предвидено в член 2 от Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33) преди влизането в сила на обжалваната директива. Освен това влизането на пазара на нови участници чрез въвеждането на нови дейности, използващи доменни пещи, не било икономически жизнеспособна възможност и при това положение фактически било изключено. Действително след влизането в сила на обжалваната директива и с оглед на намаляването на броя на доменните пещи в Съюза от 1975 г. нов участник би могъл да се установи на пазара само чрез придобиване на съществуваща мощност.

77 Според жалбоподателя „уникално положение на затваряне“ на тази група производители, което ги отличавало от всяко друго лице, било последица от факта, че в обозримо бъдеще по технически причини, за разлика от положението на други засегнати стопански сектори, като например на сектора на цимента, на електроенергията, на хартията и на стъклото, производителите на чугун или на стомана не били в състояние да намалят значително емисиите на СО 2 в съответствие с целите на обжалваната директива. В резултат от това принадлежащите към тази група производители в действителност не могли да избират между намаляване на емисиите и покупка на допълнителни квоти, така че те задължително щели да станат „нетни купувачи на квоти“. В процеса на производство на стомана отделянето на СО 2 било неизбежно поради използването на въглищата като суровина, а не като гориво. Така не съществувало икономически рентабилно заместващо разрешение, за да се намалят емисиите на СО 2 , например чрез използването на друго гориво като например на природен газ. Усъвършенстването на технологията на доменните пещи от гледна точка на енергийна ефективност достигнало теоретичните си предели, като продължавало да води до отделянето на два тона СО 2 на произведен тон стомана. Допълнително намаляване на емисиите било възможно само чрез технически прогрес, чието развитие щяло да отнеме най-малко от 20 до 30 години. За сметка на това не било възможно да се намали производството, тъй като по технически причини доменните пещи трябвало да функционират на нива, близки до пълната им мощност.

78 Жалбоподателят отбелязва, като се основава на изследвания, че през следващите около двадесет и пет години операторите на доменни пещи ще трябва да продължат да използват съществуващите технологии, чийто марж за развитие е много ограничен, като всеки опит за заменяне до момента се е провалял поради технически и/или икономически причини. Той добавя, че противно на това, което твърди Съветът, намаляването на емисиите, което той е осъществил до 2002 г., не е резултат на техническо усъвършенстване, а се дължи главно на затварянето на пет доменни пещи, на увеличаването на мощностите на други инсталации, както и на заместването на рудата от Лотарингия с бразилска руда като суровина, даваща по-добър добив на енергия. Също така целта на жалбоподателя за намаляване за периода от 2008 г. до 2012 г. трябвало да се постигне именно чрез затваряне на инсталации, съчетано с прехвърляне на производството към инсталации в други държави членки.

79 Жалбоподателят изтъква освен това, че секторът на стоманата е единственият от обхванатите от приложение І към обжалваната директива четири сектора, който трябва да се справя с конкуренцията на други, необхванати от обжалваната директива сектори, а именно цветните метали и пластмасите. Това много неблагоприятно конкурентно положение на производителите на чугун или на стомана било допълнително утежнено, от една страна, от едно „много концентрирано“ търсене, а именно това на автомобилната промишленост, и от друга страна, от засилена конкуренция от страна на непосочените в обжалваната директива сектори и от производителите на стомана от трети страни като Съединените американски щати, необвързани от задълженията, произтичащи от Протокола от Киото, и представляващи 65 % от световното производство. Така европейските производители на стомана не били в състояние да прехвърлят върху клиентите си предизвиканото от необходимостта от купуване на квоти на СО 2 повишаване на производствените разходи, което засягало допълнително тяхната и без това ниска рентабилност. В това отношение конкурентното положение в другите посочени в приложение І към обжалваната директива сектори било различно. Например с оглед на оценката на едно съществено повишаване на цените на електроенергията доставчиците на енергия имали възможност да прехвърлят върху своите клиенти всяко евентуално увеличаване на своите производствени разходи и да подобрят чувствително рентабилността си.

80 Жалбоподателят уточнява, че обратно, дори неотдавнашното повишаване на цената на стоманата няма да му даде възможност да прехвърли върху клиентите си финансовата тежест, наложена от увеличаването на производствените разходи в резултат на необходимостта от закупуване на емисионни квоти. Това увеличаване на цените било само резултат от растящата цена на суровините и на транспорта в световен мащаб. В световен мащаб обаче европейските производители на чугун или на стомана били изправени пред силна конкуренция от страна на производителите от трети страни, които или като Съединените американски щати, Австралийския съюз и Република Турция не са ратифицирали Протокола от Киото, или като Република Индия, Китайската народна република и Федеративна република Бразилия са ратифицирали Протокола от Киото, но не са длъжни на първо време да намаляват емисиите си на СО 2 (приложение В към Протокола от Киото), или имат само задължението въз основа на Протокола от Киото да поддържат сегашното ниво на емисиите, каквото е положението на Руската федерация и на Украйна. При това положение европейските производители на чугун или на стомана били единствените, които понасяли допълнителни производствени разходи, дължащи се на прилагането на Протокола от Киото, като същевременно били изложени на все по-силен конкурентен натиск от вноса на стомана от трети страни, чието значение зависело от нивото на цените на европейския пазар. Жалбоподателят добавя, че с оглед на сегашната цена от 26 eur на емисионна квота за тон отделен СО 2 производството на един тон стомана, което води до отделянето на около два тона СО 2 , води до допълнителен разход от 52 eur, докато общата цена за превоз на един тон стомана не надвишава обикновено 20 eur. Жалбоподателят добавя, че за разлика от производителите на чугун или на стомана, за доставчиците на енергия, по-конкретно тези, установени в Германия и в Обединеното кралство, се предполага, че включват в цените на електроенергията стойността на получените безплатно емисионни квоти, за да извлекат от това извънредни печалби.

81 От изложеното по-горе жалбоподателят прави извода, че установените в Съюза производители на чугун или на стомана се намират в „уникално положение на затваряне“, което ги отличава от всяко друго лице. Това положение се утежнявало от факта, че обжалваната директива не предвижда нито таван, нито механизъм за контрол на цените на емисионните квоти. Според неотдавнашни изследвания по този начин производителите на чугун или на стомана се оказвали изправени пред цена на квота, даваща възможност за отделяне на СО 2 между 20 eur и 60 eur и повече, докато дори цена от 20 eur унищожавала брутната печалба в отрасъла на стоманата.

82 На трето място, жалбоподателят смята, че тъй като е най-големият и производител на чугун и на стомана в Европа — с производство от 40 милиона тона стомана, следван от ТhyssenKrupp (17 милиона) и Corus (16 милиона) — той е особено тежко засегнат от обжалваната директива. Чрез използването на своята много напреднала технология на доменните пещи жалбоподателят вече бил намалил емисиите си на парникови газове, включително на СО 2 , в много по-голямо съотношение от това от 8 %, посочено в Протокола от Киото, а именно с 19 % в абсолютни стойности и с 24 % в относителни стойности (на тон произведена стомана) след 1990 г. и по споменатите в точки 77 и 78 технически причини не можел да продължи да намалява значително емисиите на СО 2 . Освен това през 2002 г. жалбоподателят получил от експлоатацията на своите доменни пещи брутна печалба от 16 eur и нетна печалба от 4 eur на тон отделен СО 2 . От това следвало, че дори на най-ниската цена според сегашните оценки от около 20 eur за емисионна квота, което отговаря на допълнителен разход от 40 eur на тон стомана, производството щяло да бъде в такава степен нерентабилно за жалбоподателя, че нямало да бъде възможно той да продължи да експлоатира инсталациите си в Европа.

83 На четвърто място, жалбоподателят бил единственият европейски производител на чугун и на стомана, изправен пред създаден от обжалваната директива особен проблем поради протичащото преструктуриране в рамките на неговата група, което цели да подобри конкурентоспособността му. Това преструктуриране, започнало с концентрацията през 2001 г. (вж. точка 30 по-горе), т.е. преди приемането на обжалваната директива, целяло закриването на инсталации или намаляване на по-малко рентабилните производствени мощности в една държава членка и съответно увеличаване на производствените мощности в по-рентабилните инсталации, установени в други държави членки. Това положение било характерно за жалбоподателя и го отличавало от всички други производители на чугун или на стомана, чиито инсталации се намират в една-единствена държава членка. Единственото изключение бил Corus с инсталации, намиращи се в Обединеното кралство и в Нидерландия, но което вече било оптимизирало производството си. Обжалваната директива обаче засягала сериозно това преструктуриране, като не задължавала държавите членки да позволят трансгранично прехвърляне на квотите от инсталация, която трябва да бъде закрита, на други инсталации, намиращи се в други държави членки. Така белгийското и германското правителство вече били дали да се разбере, че в случай на закриване жалбоподателят щял да загуби квотите си за инсталациите, намиращи се във Валония (Белгия) и в Бремен (Германия), така че той нямало да бъде в състояние да прехвърли тези квоти на инсталациите си, намиращи се в Испания или във Франция, където бил предвидил съответно увеличаване на производствените мощности. Също така германският НРП и член 10, параграф 1, първо изречение от германския законопроект за разпределяне на квоти през първия период на разпределение предвиждали отмяната на квотите в случай на закриване на инсталация, освен ако операторът пусне в действие нова инсталация в Германия (а не в друга държава членка). В същия смисъл френският НРП предвиждал, че операторите могат да запазват квотите за една закрита инсталация само ако дейността се прехвърля към друга, намираща се на френска територия инсталация. По този начин жалбоподателят бил принуден да действа срещу своята цел за преструктуриране и подобряване на конкурентоспособността си. Той трябвало да закупи допълнителни емисионни квоти, за да покрие производствените мощности, за които първоначално се предвиждало да бъдат закрити и прехвърлени към установени в други държави членки инсталации и да продължи да експлоатира по-малко рентабилни инсталации с единствената цел да не изгуби вече разпределените квоти.

84 Жалбоподателят добавя, че той е и единственият оператор от всички посочени в приложение І към обжалваната директива сектори, който е изправен пред проблема за трансграничното прехвърляне на производствените мощности между инсталации, намиращи се в различни държави членки. Този проблем не засягал секторите на цимента, стъклото, енергията и хартията, чиито инсталации били, за разлика от инсталациите за производство на стомана, установени или в близост до клиентите, или в зони, предлагащи суровини в достатъчно количество. Следователно за производителите от тези сектори закриването на една инсталация в една държава членка и прехвърлянето на производството в друга държава членка не било вероятна възможност.

85 Все пак от гледна точка на свободата на установяване нямало никакво оправдание да се остави на дискрецията на държавите членки въпросът за степента, в която е възможно трансгранично прехвърляне на производствени мощности. Това важало още повече, като се има предвид че съществуват значителни икономически и политически стимули за държавите членки да не позволяват такова прехвърляне на производствени мощности, включително това на свързаните с тях емисионни квоти. От една страна, от гледна точка на първоначално предоставилата тези квоти държава членка нямало никакъв интерес такова прехвърляне да се улеснява и да се понася загуба на нейна територия както на съответните производствени мощности и на свързаните с тях работни места, така и на вече разпределените квоти. От друга страна, държавата членка, към която било насочено такова прехвърляне, особено когато тази държава е малка по големина, нямала непременно интерес да разпределя безплатно квоти на новия участник, като се има предвид опасността тя да превиши националния таван на квоти и следователно да наруши задълженията си за намаляване, произтичащи от Решение 2002/358 и от Протокола от Киото. Както се установявало от точка 5 от приложение 4 към допълнителните указания на Комисията (вж. точка 14 по-горе), това нежелание се потвърждавало от факта, че повечето държави членки не позволявали трансграничното прехвърляне на квоти. В указанията си самата Комисия привличала вниманието върху тази проблематика, подчертавайки, че през първия период на разпределение държавите членки приели множество правила относно резервите за новите участници, закриванията и прехвърлянията, което допринесло за голямата сложност и липса на прозрачност на вътрешния пазар и което можело да доведе до нарушения на конкуренцията. От това тя стигнала до извода, че е необходимо да предвиди установяването на общностна резерва, както и хармонизация на административните норми, приложими спрямо новите участници, закриванията и трансграничните прехвърляния в рамките на вътрешния пазар (приложение 7 към допълнителните указания на Комисията). Жалбоподателят посочва също едно изследване, според което в схемата за търговия с квоти с оглед на интереса на държавите членки да запазят данъците и работните места, свързани с намиращите се на тяхна територия инсталации, понастоящем за тях било рационално или да оттеглят квотите за закритите инсталации, или да поставят поне запазването на тези квоти в зависимост от откриването на нова инсталация на тяхна територия, за да избегнат напускането на страната от оператора. От това обаче могло да се получи административно регулирана икономически неефикасна и политически нежелателна конкуренция между държавите членки, за да задържат и да привлекат инвестициите. По тези причини това изследване правело извод за необходимостта от хармонизация на общностно равнище на нормите, позволяващи на инсталациите да запазят квотите си дори в случай на закриване. Следователно според жалбоподателя полезният ефект от свободата на установяване би могъл да се запази само чрез намесата на самия общностен законодател.

86 На пето място, жалбоподателят смята, че е особено засегнат от обжалваната директива поради дългосрочните договори, свързващи го отдавна с електроцентрали, които отчасти не принадлежат на неговата група, които договори имали за предмет доставката за доменните пещи на газ, съдържащ въглероден монооксид, СО 2 и азот, за нуждите на производството на електроенергия. Жалбоподателят си задава въпроса дали от гледна точка на член 3, букви б) и д) от обжалваната директива спорните емисионни квоти трябва да бъдат разпределени на него или на електроцентралата. В случай че тези квоти се полагали на електроцентралата, положението на жалбоподателя щяло да бъде още по-сериозно, след като той трябвало, когато са налице условията за това, да придобие необходимите квоти на пазара на търговията с квоти или в случай на преустановяване на доставките на електроцентралата да гори своите газове от доменни пещи, без да разполага със съответния брой квоти. В резултат от това би се получило сериозно неизгодно конкурентно положение за жалбоподателя спрямо конкурентите му, използващи собствените си електроцентрали.

87 Накрая, на шесто място, жалбоподателят отбелязва, че поради обстоятелството, че е особено засегнат от спорните разпоредби, той бил тясно свързан със законодателния процес, по-специално по време на различните срещи с представители на Комисията, на Парламента и на Съвета. При тези срещи на първо време известен брой направени от жалбоподателя възражения били взети предвид, но накрая били отхвърлени без никакви мотиви.

88 С оглед на изложеното по-горе жалбоподателят заключава, че е установил съществуването на съвкупност от елементи, които са му присъщи и които го отличават от всички останали лица, за да може неговото искане за отмяна да бъде допустимо на основание член 230, четвърта алинея ЕО.

89 Що се отнася до направеното от Парламента възражение за недопустимост относно искането за частична отмяна на обжалваната директива, жалбоподателят подчертава, че той не иска пълната отмяна на спорните разпоредби, а само да бъде премахнато тяхното прилагане по отношение на инсталациите за производство на необработен чугун и на стомана. Следователно това искане не предполагало никаква промяна на схемата за търговия с квоти за другите сектори, обхванати от приложение І към обжалваната директива. Действително приложното поле на обжалваната директива би могло или да бъде разширено по отношение на други сектори, както това вече било предложено за сектора на цветните метали и на химическите продукти, или да бъде ограничено, без това да засяга функционирането и самата същност на схемата за търговия с квоти. Така исканата частична отмяна би имала за единствена последица премахването на частта — отделна и ясно определена — на приложение І към обжалваната директива, която се отнася до инсталациите за производство на необработен чугун или на стомана.

90 Според жалбоподателя, дори да се приеме, че спорните разпоредби не могат да бъдат отделени от обжалваната директива в нейната цялост, искането за отмяна въпреки това е допустимо. Всъщност ако частичната отмяна се окажела невъзможна, трябвало това искане да се тълкува като искане за отмяната на обжалваната директива в нейната цялост. Тази преценка следвала от необходимостта да се тълкуват исканията от гледна точка на техния контекст и на преследваните от жалбата цели, с която се иска преустановяването на нарушението на основните права на жалбоподателя. В случай че Първоинстанционният съд не приемел защитавания в точка 89 по-горе подход, жалбоподателят иска при условията на евентуалност пълната отмяна на обжалваната директива, което било възможно и след внасянето на жалбата.

91 Въз основа на всичко изложено по-горе жалбоподателят прави извода, че искането за отмяна е допустимо.

92 В становището относно изводите, които следва да се направят от влизането в сила на член 263, четвърта алинея от ДФЕС, жалбоподателят твърди по същество, от една страна, че тази разпоредба е приложима спрямо настоящото производство, и от друга страна, че с оглед на съдържанието си представлява подзаконов акт по смисъла на тази разпоредба, тъй като оспорваните разпоредби не оставят никаква свобода на преценка на държавите членки относно своето привеждане в действие, като по този начин освобождават жалбоподателя от необходимостта да докаже личното си засягане от споменатата директива.

Б – Съображения на Общия съд

93 Съгласно член 230, четвърта алинея ЕО всяко физическо или юридическо лице може да обжалва решенията, които са адресирани до него, или решение, което въпреки формата си на регламент или решение, адресирано до друго лице, го засяга „пряко и лично“.

94 От постоянната съдебна практика се установява, че само обстоятелството, че тази разпоредба от Договора не признава изрично допустимостта на подадена от частноправен субект жалба за отмяна на директива по смисъла на член 249, трета алинея ЕО, не е достатъчно, за да бъде обявена такава жалба за недопустима. Действително общностните институции не биха могли да изключат предоставената от Договора на частноправните субекти съдебна защита само чрез избора на формата на съответния акт, дори ако той има формата на директива (Определение на Първоинстанционния съд от 10 септември 2002 г. по дело Japan Tobacco и JT International/Парламент и Съвет, T‑223/01, Recueil, стp. II‑3259, точка 28, Определение от 30 април 2003 г. по дело Villiger Söhne/Съвет, T‑154/02, Recueil, стp. II‑1921, точка 39, Определение от 6 септември 2004 г. по дело SNF/Комисия, T‑213/02, Recueil, стp. II‑3047, точка 54 и Определение от 25 април 2006 г. по дело Kreuzer Medien/Парламент и Съвет, T‑310/03, непубликувано в Recueil, точки 40 и 41). Освен това самият факт, че спорните разпоредби са част от акт с общо приложение, който представлява истинска директива, а не решение по смисъла на член 249, четвърта алинея ЕО, прието под формата на директива, сам по себе си също не е достатъчен, за да бъде изключена възможността тези разпоредби да могат да засегнат пряко и лично частноправен субект (вж. в този смисъл Определение по дело Japan Tobacco и JT International/Парламент и Съвет, посочено по-горе, точка 30 и Определение от 6 май 2003 г., по дело Vannieuwenhuyze-Morin/ Парламент и Съвет, T‑321/02, Recueil, стp. II‑1997, точка 21).

95 В настоящия случай трябва да се приеме, че обжалваната директива, както по формата си, така и по съдържанието си, е акт с общо приложение, който се прилага по отношение на обективно определени положения и който произвежда правни последици спрямо категории лица, посочени общо и абстрактно, а именно всички оператори на инсталации, извършващи дейността, посочена в приложение І към обжалваната директива, включително тази за производството на чугун или на стомана, към които спада жалбоподателят.

96 Въпреки това не е изключено при определени обстоятелства разпоредбите на такъв акт с общо приложение да могат да засягат пряко и лично някои от тях (вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 май 1991 г. по дело Extramet Industrie/Съвет, C‑358/89, Recueil, стp. I‑2501, точка 13, Решение по дело Codorníu/Conseil, точка 55 по-горе, точка 19 и Решение от 25 юли 2002 г. по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, C‑50/00 P, Recueil, стp. I‑6677, точка 36).

97 Впрочем, видно от постоянната съдебна практика, условието дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от акта — предмет на обжалване, по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО изисква този акт пряко да поражда последици за правното положение на частноправните субекти и да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, тъй като това изпълнение е с чисто автоматичен характер и произтича единствено от общностната правна уредба, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (Решение на Съда от 29 юни 2004 г. по дело Front national/Парламент, C‑486/01 P, Recueil, стр. I‑6289, точка 34 и Решение от 22 март 2007 г. по дело Regione Siciliana/Комисия, С‑15/06 Р, Сборник, точка 31).

98 Общият съд счита, че е уместно да изследва като главен предмет на делото дали жалбоподателят е лично засегнат от спорните разпоредби. Само като субсидиарен предмет на спора Общият съд ще разгледа също, ако са налице условията за това, дали жалбоподателят е пряко засегнат от тези разпоредби.

99 Както се приема в постоянната съдебна практика, физическо или юридическо лице, различно от адресата на даден акт, може да твърди, че е лично засегнато по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО, само ако въпросният акт се отнася до него поради присъщи на лицето качества или поради фактическо положение, което го разграничава от всички останали лица и поради това го индивидуализира по начин, аналогичен на този, по който се индивидуализира адресатът на акта (Решение на Съда от 15 юли 1963 г. по дело Plaumann/Комисия, 25/62, Recueil, стр. 197, 223, Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 93 по-горе, точка 36 и Решение от 1 април 2004 г. по дело Комисия/Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Recueil, стр. I‑3425, точка 45).

100 С оглед на изложените по-горе съображения следва да се провери дали задълженията, произтичащи евентуално от спорните разпоредби, могат да индивидуализират жалбоподателя като адресат. В това отношение е уместно да се напомни, че жалбоподателят иска, първо, отмяната на член 4 от обжалваната директива, въвеждащ необходимостта от притежаване на разрешително за емисии, второ, на член 6, параграф 2, буква е) и на член 12, параграф 3 от нея, предвиждащи задължението за връщане на квотите, равняващи се на общото количество емисии, изпуснати от тази инсталация през изтеклата календарна година, трето, на член 9 от нея във връзка с критерий № 1 от приложение ІІІ към нея относно разработването на НРП и задължението, което се твърди, че имат държавите членки да разпределят на операторите на инсталации максимално количество емисионни квоти, и четвърто, на член 16, параграфи 2—4 от нея относно санкциите в случай на неспазване на задължението за връщане, доколкото по силата на член 2 от обжалваната директива във връзка с приложение І към нея, всички тези разпоредби са приложими спрямо производителите на чугун или на стомана.

101 В подкрепа на твърдението си за лично засягане от спорните разпоредби, на първо място жалбоподателят по същество излага, че общностният законодател бил длъжен въз основа на няколко правни норми по-висок ранг, включително и на неговите основни права, да се съобразява с конкретното положение на установените във вътрешния пазар производители на чугун или на стомана, и конкретно с неговото положение (Решение по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 55 по-горе, точка 19, Решение по дело Sofrimport/Комисия, точка 55 по-горе, точка 11 и Решение по дело UEAPME/Съвет, точка 55 по-горе, точка 90).

102 В това отношение следва да се отбележи, че не съществува никаква изрична и конкретна разпоредба, било от по-висок ранг, било от вторичното право, която да е задължавала общностния законодател в процеса на приемане на обжалваната директива да обърне особено внимание на положението на производителите на чугун или на