ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н J. MAZÁK

представено на 8 май 2008 година ( 1 )

Дело C-203/07 P

Република Гърция

срещу

Комисия на Европейските общности

„Обжалване — Проект за създаване на общо дипломатическо представителство в Абуджа (Нигерия) — Възстановяване на дължимите от Република Гърция суми — Прихващане със сумата, която Комисията трябва да заплати за регионалната оперативна програма за континентална Гърция“

1. С настоящата жалба Република Гърция иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния съд (първи състав) от 17 януари 2007 г. по дело Гърция/Комисия ( 2 ) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), доколкото той неправилно е приел, че за Република Гърция са възникнали финансови задължения в резултат от подписването и ратифицирането от нейна страна на първоначалния меморандум за разбирателство между Комисията и някои държави членки, в резултат от подписването от Република Гърция на допълнителния меморандум и в резултат от поведението на тази държава членка.

2. С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля като неоснователна жалбата за отмяна на акта, с който Комисията извършва събиране чрез прихващане на суми, дължими от Република Гърция вследствие на участието ѝ в проектите Abuja I и Abuja II за изграждане на общо дипломатическо представителство на Комисията и на определени държави — членки на Европейския съюз, в Абуджа (Нигерия).

I — Правна уредба

A — Общностно право

3. Член 58 от Статута на Съда предвижда следното: „Обжалването пред Съда на ЕО се ограничава само до правни въпроси. Основанията за обжалване са липса на компетентност на Първоинстанционния съд, нарушение на процесуални правила, което накърнява интересите на жалбоподателя, както и нарушение на правото на Общността от страна на Първоинстанционния съд. […]“

4. Член 71 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности ( 3 ) (наричан по-нататък „Финансовият регламент“), гласи следното: „1. Установяването на вземане представлява действие, чрез което оправомощеният или вторично оправомощеният разпоредител с бюджетни кредити: a) проверява наличието на задължението; б) определя или проверява действителността и размера на задължението; в) проверява условията, при които задължението е изискуемо. 2. Собствените ресурси, предоставяни на Комисията, както и всички вземания, които са определени като безспорни, ликвидни и изискуеми, се установяват чрез нареждане за събиране на вземания до счетоводителя, последвано от дебитно известие, изпратено на длъжника, като и двете се съставят от отговорен разпоредител с бюджетни кредити. […]“

5. Член 72 от Финансовия регламент предвижда: „1. Разпореждането за събиране представлява действие, с което оправомощеният или вторично оправомощеният разпоредител с бюджетни кредити дава указание на счетоводителя чрез издаване на нареждане за събиране да събере вземане, което е установил. […]“

6. Член 73 от Финансовия регламент гласи: „1. Счетоводителят предприема действия по надлежно установените от отговорния разпоредител с бюджетни кредити нареждания за събиране на вземания. Счетоводителят полага необходимата грижа, за да гарантира, че Общностите ще получат своите приходи и следи за опазване на техните права. Счетоводителят пристъпва към събиране чрез прихващане с насрещно вземане, което Общностите имат към всеки длъжник, който от своя страна има безспорно, ликвидно и изискуемо вземане към Общностите. […]“

7. Член 78 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на подробни правила за прилагането на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета относно Финансовия регламент, приложим към общия бюджет на Европейските общности ( 4 ) (наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“), гласи следното: „Процедура 1. Установяването на вземане от отговорния разпоредител с бюджетни кредити представлява признаване на правото на Общностите по отношение на даден длъжник и установяване на правото да се предяви искане за плащане на задължението пред длъжника. 2. Нареждането за събиране е операцията, чрез която отговорният разпоредител с бюджетни кредити нарежда на счетоводителя да събере установената сума. 3. Дебитното известие уведомява длъжника, че: а) Общностите са установили вземането; б) плащането на дълга на Общностите е изискуемо и дължимо на определена дата (наричана по-долу „падеж“); в) при просрочване на падежа върху задължението се начислява лихва по посочената в член 86 ставка, без да се засягат[…] приложимите конкретни разпоредби; г) по възможност институцията събира вземането чрез прихващане след уведомяване на длъжника; д) при просрочване на падежа институцията предприема принудително събиране според условията на предварително предоставената гаранция, ако има такава; е) ако след предприемането на всички изброени мерки сумата не е събрана изцяло, институцията прилага принудително събиране по решение, обезпечено или по член 72, параграф 2 от Финансовия регламент, или получено вследствие на съдебно дело. Разпоредителят с бюджетни кредити изпраща дебитното известие на длъжника с копие до счетоводителя.“

8. Член 79 от Регламента за прилагане предвижда: „Установяване на вземанията За да установи дадено вземане, отговорният разпоредител с бюджетни кредити проверява дали: а) вземането е сигурно и безусловно; б) вземането е с установен размер в точно парично изражение; в) вземането е изискуемо и не е обвързано със срок за плащане; г) данните за длъжника са верни; д) вземането е заприходено правилно в съответния бюджетен ред; е) оправдателните документи са редовни; и ж) принципът на добро финансово управление е спазен […]“.

9. Член 83 от Регламента за прилагане предвижда следното: „Събиране чрез прихващане На всеки етап от процедурата счетоводителят, след като уведоми отговорния разпоредител с бюджетни кредити и длъжника, събира установените вземания чрез прихващане, в случаите когато длъжникът също има безспорно, ликвидно и изискуемо вземане към Общностите в размер на установена от платежно нареждане сума.“

Б — Международно право

10. Член 31 от Виенската конвенция за правото на договорите ( 5 ) предвижда: „Общо правило на тълкуването 1. Договорът трябва да се тълкува добросъвестно, в съответствие с обикновеното значение, което следва да се дава на термините на договора в техния контекст, а също така в духа на обекта и целите на договора. 2. За целите на тълкуването на договора контекстът обхваща освен текста, включително преамбюла и приложенията: a) всяко споразумение, отнасящо се до договора, постигнато между всички страни във връзка със сключването на договора; b) всеки документ, съставен от една или няколко страни, във връзка със сключването на договора и приет от другите страни като документ, отнасящ се към договора. 3. Наред с контекста се вземат под внимание: a) всяко последващо споразумение между страните относно тълкуването на договора или прилагането на неговите разпоредби; b) по-късната практика на прилагането на договора, която установява споразумението на страните относно неговото тълкуване; c) всички съответни норми на международното право, прилагани в отношенията между страните. 4. Специално значение се придава на даден термин, ако е установено, че страните са имали такова намерение.“

II — Факти и обстоятелства в основата на обжалваното съдебно решение

11. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд обобщава обстоятелствата в основата на спора пред него по следния начин: „7 Вследствие на преместването на столицата на Нигерия от Лагос в Абуджа от 1993 г. Комисията наема сграда в Абуджа, предназначена за нейната делегация, както и за временното помещаване на представителства на държави членки, сред които Република Гърция. Съгласно споразумение с тези държави членки (наричано по-нататък „проект Abuja I“) Комисията преотдава под наем административни помещения и предоставя определени услуги на разглежданите представителства. Държавите членки се споразумяват относно разпределението на разходите, свързани с представителствата им. Вноската на Република Гърция се равнява на 5,5 % от общия размер на разходите. Като преценява, че Република Гърция не е изпълнила задължението си в това отношение, през 2004 г. Комисията пристъпва към събиране чрез прихващане на съответните суми (вж. точка 44 по-долу). 8 На 18 април 1994 г. Кралство Белгия, Кралство Дания, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Ирландия, Италианската република, Кралство Нидерландия, Португалската република и Комисията (наричани по-нататък „партньорите“) сключват на основание член Й.6 от Договора за Европейския съюз (понастоящем след изменението член 20 ЕС) Меморандум за разбирателство (наричан по-нататък „първоначалният меморандум“) относно изграждането на общ комплекс от посолства с общо помощно обслужване (наричан по-нататък „проект Abuja II“) за дипломатическите им мисии в Абуджа. След присъединяването на Република Австрия, Република Финландия и Кралство Швеция първоначалният меморандум е допълнен с протокол за присъединяване. 9 Член 1 от първоначалния меморандум предвижда, че посолствата на държавите членки и делегацията на Комисията са отделни дипломатически мисии, за които се прилага Виенската конвенция за дипломатическите отношения от 18 април 1961 г., а по отношение на държавите членки се прилага и Виенската конвенция за консулските отношения от 10 В член 10 от първоначалния меморандум се посочва, че Комисията действа като координатор на проект Abuja II „от името“ на останалите партньори. 11 Според член 11 от първоначалния меморандум Комисията отговаря за извършването на архитектурни проучвания за осъществимостта на проект Abuja II, извършването на предварителна оценка на разходите и етапите на проектиране. Този член предвижда също сключването на допълнителен меморандум за разбирателство относно „подробното проектиране на сградата, разпределението на разходите и правата върху помещенията, които се полагат на всеки участващ партньор след приключване на проекта [Abuja II]“ (наричан по-нататък „допълнителен меморандум“). На последно място член 11 предвижда създаването на постоянен ръководен комитет, състоящ се от представители на всички партньори и председателстван от Комисията, който да координира и контролира проект Abuja II. Постоянният ръководен комитет представя периодични доклади на работна група „Административни въпроси“, създадена към Съвета в рамките на общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС) (наричана по-нататък „работна група по административни въпроси ОВППС“). 12 Член 12 от първоначалния меморандум гласи следното: „След одобряване на [допълнителния меморандум] по член 11 проектът [Abuja II] ще бъде пряко финансиран с вноски от партньорите, отговарящи на дела от проекта, предоставен на всеки от тях. Вноската на Комисията ще бъде покрита от съответния бюджетен ред. Разходите по подготвителната дейност („етап 1“) ще бъдат покрити от бюджетните кредити за административни разходи на Комисията. Съгласно изчисленията размерът им възлиза на 140000 ECU. При реализация на проекта [Abuja II] тези разходи ще се възстановят от вноските на всички партньори в зависимост от техния дял в проекта.“ 13 Член 13 от първоначалния меморандум предвижда: „След одобряване на [допълнителния меморандум] всички партньори гарантират пълно покриване на припадащите им се разходи. Общата сума, която дължи всеки партньор, включва: а) общия размер на разходите за индивидуалната площ на всеки от тях и б) неговата част от разходите за общите и обществени пространства, изчислена съразмерно на съотношението между неговата индивидуална площ и съвкупната площ на пространствата, които не са общи.“ 14 Член 14 от първоначалния меморандум предвижда, че Комисията изплаща сумите, дължими на трети лица (съдоговорители), със съгласието и участието на участващите държави. 15 Член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум предвижда: „Ако някой от партньорите реши да се оттегли от проекта [Abuja II], като не подпише [допълнителния меморандум] по член 11, условията на настоящия меморандум за разбирателство, включително посочените в членове 12 и 13 финансови задължения, спират да се прилагат за оттеглящия се партньор.“ 16 На 29 март 1995 г. Общността, представлявана от Комисията, сключва първоначален договор със съвместно предприятие, образувано, от една страна, от Dissing & Weitling arkitektfirma A/S, което е спечелило архитектурен конкурс, организиран от Комисията за проект Abuja II, и от друга страна, от COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S (наричани по-нататък „консултанти“). Съгласно член 1 от този договор Комисията потвърждава намерението на партньорите да сключат „окончателен договор“ с консултантите. Съгласно член 2 консултантите се задължават да подготвят разглеждания проект. Размерът на разходите по подготовката е 212547,59 EUR. 17 Действителните нужди на представителството на всяка държава членка и частта от разноските, които следва да се поемат от всяка от тях, се определят на събранията между представителите на компетентните служби на министерствата на външните работи на заинтересованите държави членки и архитектите от Dissing & Weitling arkitektfirma. 18 На 26 октомври 1995 г. заседава работната подгрупа „Въпроси, свързани с недвижимото имущество“, създадена в рамките на ОВППС. От протокола от заседанието е видно, че подгрупата приканва Комисията: „[…] — да приключи етапа [свързан с идейния проект], — да се споразумее с архитектурната фирма за изготвяне на [чертежите за междинния етап на проектиране] в сроковете, определени от [постоянния ръководен комитет], — да сключи договорите [относно проучването на терена и огледа на площадката], като последният [договор] е абсолютно необходим за изготвяне на допълнителния меморандум, — както и да заплати авансово разходите, свързани с тези етапи.“ 19 Работната подгрупа потвърждава, че изплатените от Комисията суми [следвало] да се разглеждат като авансово плащане от нейна страна в самостоятелния фонд ad hoc, за който предварително е прието, че представлява подходящ начин за финансиране на проекта [Abuja II] и че „ако проектът не се осъществи, останалите партньори [щели да възстановят сумите] на Комисията съгласно условията, одобрени за предишните етапи.“ 20 Постоянният ръководен комитет заседава на 24 ноември 1995 г. (вж. точка 11 по-горе). В протокола от това заседание се посочва, че на Консултативния комитет по процедурата за възлагане на обществени поръчки на Комисията (CCAM) е представен за одобрение договор за „техническа помощ“ на стойност 2676369 EUR, сключен с консултантите (наричан по-нататък „основен договор“). Посочва се също, че „ако проектът не се осъществи, останалите партньори ще възстановят сумите на Комисията“. 21 На 27 декември 1995 г. Комисията сключва първоначалния договор. Той урежда идейния проект и междинния етап на проект Abuja II (членове 4.4 и 4.5), както и евентуалните подробни проекти (член 4.6). 22 На 19 септември 1996 г. работната група по административни въпроси ОВППС одобрява междинния проект. 23 На 21 ноември 1996 г. работната група по административни въпроси ОВППС приканва Комисията да вземе мерки ad hoc, за да могат архитектите да започнат изготвянето на подробни проекти. Работната група посочва, че официалният договор за този етап ще бъде сключен след окончателното изготвяне на допълнителния меморандум. На това събрание Комисията уточнява пред посочената работна група размера на разходите, които е отпуснала авансово до за подготовката на проект Abuja II, а именно около 2,8 милиона EUR. 24 На 24 февруари 1997 г. посочената работна група заседава и решава, че изготвянето на подробните проекти и свързаната с договорите документация ще започне, без да се изчаква окончателното изготвяне на допълнителния меморандум. Протоколът от това заседание съдържа следните решения: „Комисията се приканва да се споразумее с архитектите за изготвянето на документите и да заплати авансово средствата, необходими за осъществяване на тази дейност, съгласно договорените в проекта условия. Както и в предходни случаи, авансово заплатените от Комисията суми ще бъдат възстановени в по-късен момент от останалите участници съгласно процедурите, предвидени за тази цел в [първоначалния меморандум].“ 25 В последвалите месеци редица държави членки се оттеглят от проект Abuja II. На 28 април 1997 г. работната група по административни въпроси ОВППС възлага на Комисията да сключи „двустранни споразумения с Кралство Дания за възстановяване на частта му от разходите по проекта, които Комисията е направила за сметка на партньорите“. Подобно решение е прието и след оттеглянето на Ирландия през септември 1997 г., както и на Португалската република, Република Финландия и Кралство Швеция. 26 На 12 ноември 1997 г. Комисията сключва с архитектите допълнително споразумение към първоначалния договор с предмет изготвяне на подробни проекти и поемане на разходите за пътувания в размер на 1895696 EUR. 27 На 18 юни 1998 г. работната група по административни въпроси ОВППС споменава възможността за оттегляне на Кралство Белгия от проект Abuja II. Видно от протокола от заседанието постоянният ръководен комитет отбелязва, че Кралство Белгия ще заплати своята част от разходите, определени след одобряване на междинния проект. 28 На 10 юни 1998 г. Комисията изпраща на Република Гърция платежно нареждане за сумата от 153367,70 EUR, която съответства на дела на Република Гърция в първоначалния етап на проекта, а именно 5,06 % от общия размер на разходите. Като краен срок за плащане е определен 29 На 9 декември 1998 г. допълнителният меморандум се подписва от Федерална република Германия, Република Гърция, Френската република, Италианската република, Кралство Нидерландия, Република Австрия и Комисията. Член 11 от допълнителния меморандум предвижда създаване на фонд за финансиране на проекта. 30 Съгласно член 14 от допълнителния меморандум същият се прилага временно, считано от първия ден на втория месец след подписването му, и влиза в сила на първия ден от втория месец след датата, на която държавите членки и Комисията обявят, че са го ратифицирали. 31 На 28 април 1999 г. Комисията отправя покана за представяне на оферти за изграждане на посолствата на заинтересованите държави членки, както и на делегацията на Комисията (ОВ S 82, 1999 г.). В нея се посочва, че посолството на Република Гърция ще бъде с площ 677 m2. 32 На 3 септември 1999 г. Комисията „отправя повторно“ поканата от 1998 г. пред работната група по административни въпроси ОВППС с цел държавите членки да възстановят сумите, които тя е заплатила на консултантите за междинния етап на проекта. Тя посочва, че определени държави членки вече са изплатили дължимите суми, докато други като Република Гърция не са възстановили сумите преди падежа, Комисията добавя, че на партньорите ще бъде изпратено друго платежно нареждане относно, от една страна, разходите за подробните проекти, и от друга, разходите за реорганизацията, произтекла от оттеглянето на Кралство Белгия, Кралство Испания и Португалската република. 33 На 20 септември 1999 г. постоянният ръководен комитет провежда заседание с цел предварителен подбор на строителни дружества. Представителят на Република Гърция подписва протокола от заседанието. В Официален вестник S 54 от е публикувана покана за представяне на оферти за продължаване на строителството. 34 С платежно нареждане от 17 февруари 2000 г. Комисията иска от Република Гърция да заплати сума в размер на 168716,94 EUR във връзка с работата по поканата за представяне на оферти за подробните проекти. 35 На 22 юни 2000 г. постоянният ръководен комитет решава да възприеме нов подход по проекта (наричан по-нататък „проект Abuja II ограничен“), който се налага поради оттеглянето на Френската република. Проект Abuja II ограничен предвижда по-специално премахване на общите помощни сгради и услуги, както и намаляване на площта. Представителят на Република Гърция отбелязва на това събрание, че е съгласен с проекта, при условие обаче че неговите висшестоящи го одобрят. На 29 юни Комисията изпраща протокола от заседанието от на Република Гърция и я кани да даде официален отговор във връзка с проект Abuja II ограничен. 36 На 5 септември 2000 г. Комисията отново отправя тази покана към представителите на Република Гърция. След ново напомняне на , на по факс Комисията изпраща на Република Гърция писмо, в което като краен срок за отговор е определен и се посочва, че мълчанието ще бъде тълкувано като оттегляне от проекта. На гръцките власти уведомяват Комисията, че не са в състояние да дадат отговор за проект Abuja II ограничен. Поради това на същата дата Комисията отговаря, че е възложила на архитектите да реорганизират проект Abuja II ограничен, като изключат Република Гърция. 37 С писмо от 28 януари 2002 г. Комисията изпраща на Република Гърция дебитно известие за 1276484,50 EUR относно строителните разходи по проект Abuja II. Впоследствие Комисията отменя това дебитно известие. 38 След като изгражда самостоятелно посолство в Абуджа, на 13 юли 2002 г. Република Гърция напуска временните помещения, които заема в рамките на проект Abuja I. 39 С писмо от 11 октомври 2002 г. Комисията официално връчва на Република Гърция дебитните известия относно проекти Abuja I и Abuja II, по които не е извършено плащане, и я приканва да заплати сума в общ размер на 861813,87 EUR и 11000 щатски долара (USD). 40 След преговори между страните с писмо от 31 януари 2003 г. Комисията напомня на Република Гърция, че не е изпълнила задълженията си по проекти Abuja I и Abuja II, и я приканва да заплати сума в общ размер на 516374,96 EUR и 12684,89 USD преди края на февруари 2003 г. Комисията добавя, че при липса на изпълнение на падежа ще пристъпи към събиране на разглежданите суми, като използва всички възможни правни средства. 41 През следващите месеци Република Гърция и Комисията обсъждат размера на дължимите суми. 42 На 29 декември 2003 г. Република Гърция изпраща на постоянния си представител към Европейския съюз писмо, което гласи следното: „Като се има предвид, че като прилага процедурата по прихващане, Европейската комисия поддържа становището си относно задължението на нашата страна по проект Abuja II, Ви молим да следите процедурата и да ни уведомите дали и до каква степен тя е осъществена, за да може Република Гърция да проучи възможността да подаде жалба срещу Европейската комисия. Що се отнася до проект Abuja I, припомняме, че сме признали задължението до май 2002 г., докато поисканата от Комисията сума се отнася за периода до юли 2002 г., както и след тази дата. Като се има предвид, че имаме намерение да изпълним нашето задължение, посочено по-горе, Ви молим да се свържете с компетентните финансови служби на Комисията, за да потвърдите точно общия размер на нашето задължение в евро до май 2002 г.“ 43 На 16 февруари 2004 г. Комисията изпраща на Република Гърция писмо, в което се посочват все още неизпълнените задължения на последната по проекти Abuja I и Abuja II. Към писмото е приложена таблица, в която са посочени по-специално единадесет дебитни известия, по които не е извършено плащане, относно проекти Abuja I и Abuja II, като от таблицата е видно, че Комисията иска от Република Гърция да заплати 565656,80 EUR. В това писмо Комисията уточнява: „[Република Гърция] е предявила на Комисията следното вземане: […] 2000GR161PO005OBJ 1 КОНТИНЕНТАЛНА ГЪРЦИЯ — Interim payment [Междинно плащане] — 4774562,67 EUR. В приложение на условията за плащане, определени в [член 73, параграф 1, втора алинея от Финансовия регламент], Комисията ще пристъпи към прихващане на задълженията и вземанията, като при необходимост ще вземе предвид и лихвите за забава. В случай че вземанията, които сте съобщили, превишават прихванатия размер, остатъкът, който Ви се полага, ще бъде изплатен в най-кратки срокове […]“. 44 На 10 март 2004 г. Комисията прехвърля на Република Гърция средства в рамките на регионалната оперативна програма за континентална Гърция. Следователно, вместо да плати сума в размер на 4774562,67 EUR (вж. точка 43 по-горе), Комисията прехвърля само 3121243,03 EUR. Така тя пристъпва към възстановяване чрез прихващане (наричано по-нататък „оспорваният акт“) на все още неизплатената от Република Гърция сума, от която 565656,80 EUR са по проекти Abuja I и Abuja II.“

III — Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение

12. Република Гърция обжалва акта за прихващане пред Съда, който впоследствие препраща делото на Първоинстанционния съд, в чийто регистър то е заведено под номер T-231/04. В производството пред Първоинстанционния съд Република Гърция излага едно-единствено правно основание, изведено от нарушение на първоначалния и допълнителния меморандум за разбирателство, както и на разпоредбите на Финансовия регламент и на Регламент № 2342/2002.

13. Първата част от изтъкнатото от Република Гърция правно основание е изведена от нарушение на първоначалния и допълнителния меморандум.

14. В самото начало Първоинстанционният съд се спира на въпроса дали е компетентен да разгледа жалбата, при положение че една от прихванатите суми попада в приложното поле на дял V от Договора за ЕС, по отношение на който той не е компетентен, тъй като такава компетентност не е предвидена в член 46 ЕС. Въпреки това, тъй като Комисията извършва събиране на спорните суми с акт, приет въз основа на Финансовия регламент и на Регламент № 2342/2002, Първоинстанционният съд заключава, че актът за прихващане попада в обхвата на общностното право и следователно подлежи на обжалване съгласно член 230 ЕО. Ето защо Първоинстанционният съд приема, че е компетентен да разгледа жалбата.

15. По-нататък Първоинстанционният съд разглежда финансовата отговорност на Република Гърция за проекти Abuja I и Abuja II.

16. Що се отнася до проект Abuja I, Република Гърция приема отговорността си за разноските за наем и административни разходи, но отрича отговорността си за обща сума в размер на 72714,47 EUR, която според Комисията тя трябва да заплати. Първоинстанционният съд установява, че Република Гърция не е доказала, че Комисията е допуснала грешка, що се отнася до размера на дължимата сума. Освен това Република Гърция не е оспорила многобройните дебитни известия, които е получила, и не е обяснила защо смята, че не дължи разликата между задължението, което признава, и поисканата от Комисията сума. Следователно според Първоинстанционния съд доводът, с който Република Гърция отрича отговорността си за задълженията, свързани с проект Abuja I, не може да се приеме.

17. По отношение на проекта Abuja II Първоинстанционният съд посочва, че в продължение на повече от шест години — от 18 април 1994 г. до — Република Гърция със своето поведение непрекъснато създава у останалите партньори впечатлението, че продължава да участва в проект Abuja II. След подписването на допълнителния меморандум през декември 1998 г. тя е участвала в проекта за период от още почти две години.

18. Въз основа на тези факти Първоинстанционният съд заключава, че преценката на задълженията на Република Гърция не може да се ограничава до първоначалния и допълнителния меморандум, а трябва да се отчитат и очакванията, които поведението на посочената държава членка е породило у партньорите ѝ.

19. Във връзка с това Първоинстанционният съд припомня, че принципът на добросъвестност е правило на международното обичайно право, което е задължително за Общността и другите участващи партньори, и че в международното публично право той е „следствие от принципа за защита на оправданите правни очаквания“.

20. Първоинстанционният съд отбелязва, че тъй като Република Гърция е подписала първоначалния меморандум и също така го е ратифицирала, тя е един от партньорите по проекта Abuja II, като в качеството си на партньор има определени по-засилени задължения за сътрудничество и солидарност към останалите участници.

21. Първоинстанционният съд отбелязва, че първоначалният меморандум се отнася до предварителните етапи на проект Abuja II и че след приключването им партньорите решават да продължат осъществяването на проекта и да поемат разноските по подробното проектиране на сградата, преди да е подписан допълнителният меморандум. В действителност на заседание от 24 февруари 1997 г., в което участват двама представители на Република Гърция, партньорите разрешават на Комисията да сключи съответни споразумения с архитектите с оглед изготвянето на подробни проекти, без да се изчаква допълнителният меморандум. Първоинстанционният съд установява, че така партньорите преминават отвъд подготвителните етапи, като по този начин неизбежно сключват имплицитно споразумение да изпълнят проекта. Като се има предвид, че на събранието от партньорите решават да изпълнят проекта, според Първоинстанционния съд те вече не са свободни да се оттеглят от него, без да възстановят частта си от предварителните и последващите разноски.

22. Първоинстанционният съд също така посочва, че макар определени държави членки да се оттеглят впоследствие от проекта, поведението на Република Гърция по никакъв начин не е в състояние да събуди съмнение относно участието ѝ, и че на 9 декември 1998 г. Република Гърция и останалите партньори, които не са се оттеглили от проекта, подписват допълнителния меморандум. Първоинстанционният съд отбелязва факта, че едва през лятото на 2000 г. Република Гърция за първи път изразява колебание относно продължаването на участието си.

23. Според Първоинстанционния съд е безспорно, че Република Гърция е имала право да се оттегли от проекта, но като се има предвид по-специално развитието на задълженията след първоначалния етап и въпреки липсата на ратификация на допълнителния меморандум, Република Гърция не е можела да се оттегли, без да носи отговорност за разноските, свързани с участието ѝ в проект Abuja II.

24. По-нататък Първоинстанционният съд установява, че финансовите задължения на Република Гърция произтичат и от условията на първоначалния меморандум, по-специално от член 15, параграф 1 от него. Съгласно тази разпоредба държава, която не подпише допълнителния меморандум, може да избегне финансовите задължения, произтичащи от проекта. Все пак Първоинстанционният съд посочва, че и обратното е вярно, в случай че дадена държава подпише допълнителния меморандум (както е в случая на Република Гърция).

25. Що се отнася до довода, че ратификацията на допълнителния меморандум представлява необходимо условие за неговото влизане в сила, Първоинстанционният съд приема, че по силата на член 14 от допълнителния меморандум той се прилага временно по отношение на Република Гърция, считано от 1 февруари 1999 г. до октомври 2000 г. Според Първоинстанционния съд това означава, че Република Гърция не може да отрече това временно прилагане, като се позовава на обстоятелството, че не е ратифицирала допълнителния меморандум.

26. Накрая по отношение на довода на Република Гърция, че увеличаването на разходите по определен проект може да се приема за „съществено изменение на обстоятелствата“, което я освобождава от финансовите ѝ задължения, Първоинстанционният съд приема, че що се отнася до проект за строеж на сграда, увеличаването на разходите по определен проект не може да се приема за „съществено изменение на обстоятелствата“. В допълнение Република Гърция приема увеличението на разходите по проекта, известно още в началото на проект Abuja II, и не прави никакво възражение при увеличаване на дела ѝ в него поради оттеглянето на няколко държави членки между 1997 г. и 1999 г.

27. Въз основа на всички изложени по-горе съображения Първоинстанционният съд приема, че Република Гърция трябва да понесе отговорност за всички разноски, свързани с участието ѝ в проект Abuja II.

28. Затова Първоинстанционният съд отхвърля правното основание в първата му част като неоснователно.

29. Втората част от единственото изтъкнато от Република Гърция правно основание е изведена от нарушение на Финансовия регламент и на Регламент № 2342/2002.

30. По отношение на твърдението на Република Гърция, че съществува явна несигурност относно размера и основанието на търсените суми както за проект Abuja I, така и за проект Abuja II, Първоинстанционният съд подчертава, че възможността за прихващане по силата на член 73, параграф 1 от Финансовия регламент не е изключена, когато едно от задълженията е оспорено или когато Комисията и длъжникът са водели преговори във връзка с тези задължения, тъй като в противен случай длъжникът би могъл неограничено да забавя събирането на определено вземане.

31. Първоинстанционният съд счита, че макар през 2002 г. да е била възможна известна несигурност относно вземанията, в резултат на обмена на информация между страните и след повторна проверка на преписката в момента на извършване на прихващането Комисията е стигнала до сигурен извод във връзка с размера на дължимите през 2004 г. суми.

32. По-нататък Първоинстанционният съд установява, че Република Гърция не представя никакво доказателство, че Комисията не е следвала предвидената в разглежданите регламенти процедура и че не е имала основание да заключи, че вземането е „безспорно, ликвидно и изискуемо“. Затова той приема, че към датата на оспорвания акт условията, предвидени за събиране на вземанията чрез прихващане, са били изпълнени.

33. Накрая, Първоинстанционният съд отхвърля твърдението на Република Гърция, че Комисията не била компетентна да извърши събиране чрез прихващане, тъй като разглежданите вземания се дължат на партньорите, а не на Общността и следователно прихващането не цели защитата на финансовите интереси на Общностите, каквато е целта на посочените по-горе регламенти. Първоинстанционният съд счита точно обратното, че разглежданите вземания се дължат на Общността, тъй като Комисията е действала като довереник на партньорите, участващи в проектите Abuja I и Abuja II.

34. Затова Първоинстанционният съд отхвърля правното основание във втората му част като неоснователно.

IV — Искания на страните пред Съда

35. Република Гърция моли Съда: — да обяви за допустима настоящата жалба, — да отмени решението на Първоинстанционния съд в частта, в която то е оспорено, — да уважи жалбата в съответствие с изложените в нея искания, — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

36. Комисията моли Съда: — да обяви жалбата за недопустима, — при условията на евентуалност да обяви жалбата за явно неоснователна и да я отхвърли изцяло, — във всички случаи да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

V — Жалбата

A — Правни основания на жалбата

1. Първото правно основание на жалбата

37. Република Гърция твърди, че Първоинстанционният съд не е дал правилно тълкуване на членове 12, 13 и 15 от първоначалния меморандум за разбирателство, на член 14 от допълнителния меморандум и на принципите на добросъвестност и защита на оправданите правни очаквания.

38. Република Гърция твърди, че Първоинстанционният съд неправилно е решил, че задълженията на държавите членки във връзка с проект Abuja II се определят от поведението на всяка държава членка, а нямат чисто договорен характер и не се уреждат от разпоредбите на двата горепосочени меморандума. При правилно тълкуване на членове 12, 13 и 15 от първоначалния меморандум за разбирателство и на член 14 от допълнителния меморандум обаче следвало да се приеме, че за Република Гърция не са възникнали финансови задължения, щом като тя само е подписала, но не е ратифицирала допълнителния меморандум. Следователно Република Гърция не одобрила този меморандум и затова по отношение на тази държава членка не били изпълнени условията за възникване на финансови задължения.

39. Република Гърция заявява, че принципът на добросъвестност има значение само когато се определя дали дадена държава членка участва в проекта Abuja II, а не когато се установяват задълженията, породени от това участие. Тези задължения трябвало да бъдат установени единствено въз основа на договорните разпоредби, като поведението на държавата членка нямало значение в това отношение.

40. Във връзка с това Република Гърция поддържа, че Първоинстанционният съд не е дал правилно тълкуване на член 13 от първоначалния меморандум, който изисква от съответните държави членки „пълно покриване на припадащите им се разходи“„след одобряване на [допълнителния меморандум]“. Само временното прилагане на допълнителния меморандум не било достатъчно, за да породи финансовите задължения, предвидени в членове 12 и 13 от първоначалния меморандум, за което се изисквало одобряване на допълнителния меморандум.

41. Първоинстанционният съд тълкувал погрешно и член 14 от допълнителния меморандум, в който ясно се посочвало, че било необходимо допълнителният меморандум да бъде одобрен чрез ратифициране, за да влезе сила и така да се породят финансови задължения за участващите държави членки.

2. Второто правно основание на жалбата

42. Република Гърция твърди, че Първоинстанционният съд не е дал правилно тълкуване на член 15 от първоначалния меморандум, като е приел, че преди подписването на допълнителния меморандум на 24 февруари 1997 г. е било сключено имплицитно споразумение между партньорите за изпълнение на проекта и по този начин член 15, параграф 1 е бил отменен или поне изменен.

Б — Допустимост

1 По първата част на възражението за недопустимост

43. Комисията изтъква, че жалбата е недопустима, тъй като се основава на тълкуването на меморандуми за разбирателство, които не са част от общностното право. Поради това жалбата не се основавала на никое от възможните основания за обжалване, изброени в член 58 от Статута на Съда.

44. Член 58 от Статута предвижда, че обжалването пред Съда се ограничава само до правни въпроси. Тази разпоредба се разбира в смисъл, че при обжалване правомощията на Съда се свеждат до контрол за законосъобразност на решението на Първоинстанционния съд.

45. Настоящият случай се усложнява поради факта че — както посочва Първоинстанционният съд — „отношенията между Комисията и държавите членки, произтичащи от сътрудничеството им във връзка с проектирането, планирането и изпълнението на проекти Abuja I и Abuja II, попадат в приложното поле на дял V от Договора за ЕС“ ( 6 ). Както обаче Първоинстанционният съд правилно отбелязва, „в Договора за ЕС в редакцията съгласно Договора от Амстердам правомощията на Съда са изчерпателно уредени в член 46 ЕС. Той не предвижда никакво правомощие на Съда в рамките на разпоредбите по дял V от Договора за ЕС“ ( 7 ). В този смисъл компетентността на Съда не обхваща меморандумите за разбирателство сами по себе си.

46. С оглед на висящия пред него спор обаче Първоинстанционният съд приема, че „е безспорно, че Комисията извършва събиране на спорните суми с акт, приет въз основа на Финансовия регламент и на Регламент № 2342/2002, така че актът за прихващане попада в приложното поле на правото на Общността“ ( 8 ).

47. Освен това Първоинстанционният съд приема, че „от приложното поле на Финансовия регламент, и по-конкретно член 1 от него, е видно, че процедурата за събиране чрез прихващане, предвидена в член 73, параграф 1, се прилага единствено за сумите от общностния бюджет. Не е оспорено обаче обстоятелството, че Комисията има правомощието в приложение на член 268 ЕО, който предвижда включване в бюджета не само на разходите на Общността, но и на някои разходи на институциите, произтичащи от разпоредбите на Договора за Европейски съюз във връзка с общата външна политика и политика на сигурност, да покрива разходите, направени по проекти Abuja I и Abuja II, от общностния бюджет.“ ( 9 )

48. Според мен Първоинстанционният съд е направил правилен логически извод от член 268 ЕО, който предвижда, че не само разходите на Общността, но и определени разходи на институциите, произтичащи от разпоредбите на Договора за Европейски съюз във връзка с общата външна политика и политика на сигурност, са за сметка на бюджета на Общността. Тази разпоредба е отразена в член 28, параграф 2 ЕС. Като последица от тези разпоредби бюджетното третиране на такива разходи до голяма степен се изравнява с това на разходите, произтичащи от Договора за ЕС ( 10 ). Следователно член 73, параграф 1 от Финансовия регламент, който предвижда прихващане с насрещно вземане, което Общностите имат към длъжник, който от своя страна има вземане към Общностите, се прилага и по отношение на разходи на институциите, които произтичат от разпоредбите на Договора за Европейския съюз във връзка с общата външна политика и политика на сигурност и които са за сметка на бюджета на Общността, тъй като те са разходи на Общността.

49. Като акт на общностното право актът за прихващане подлежи на контрол от общностния съд по силата на член 230 ЕО. За да бъде ефективен и пълен, този контрол най-често ( 11 ) изисква проверка за съществуването на задълженията, които се прихващат. По настоящото дело Първоинстанционният съд е трябвало да тълкува както първоначалния, така и допълнителния меморандум, доколкото тяхното тълкуване е било необходимо, за да се осигури пълен съдебен контрол за законосъобразност на акта за прихващане.

50. Считам, че като логична последица от факта, че Първоинстанционният съд е бил оправомощен да прави и е направил правни изводи по отношение на двата меморандума за разбирателство, е допустимо на етапа на обжалване пред Съда дадено основание за обжалване да се отнася до направеното тълкуване на тези два меморандума. Все пак, макар такова основание за обжалване да се отнася до правен въпрос, който трябва да бъде разгледан по настоящото дело, за да се провери законосъобразността на акт на общностното право (актът за прихващане), това основание всъщност не е изведено от твърдение за погрешно тълкуване на общностното право. Тъй като основанията за обжалване, които изтъква жалбоподателят, не са между посочените в член 58 от Статута на Съда, трябва да се определи дали все пак Съдът може да разглежда основания за обжалване, които се отнасят до такива правни въпроси.

51. Във връзка с това следва, първо, да се посочи, че в рамките на производства, различни от производствата по обжалване, Съдът често е сезиран да тълкува разпоредби на международното публично право ( 12 ).

52. На второ място, трябва да се припомни, че целта на производството по обжалване е да бъде осигурена двуинстанционна система на правна защита, която да засили легитимността на съдебните решения ( 13 ).

53. Накрая, не може да бъде изключена възможността евентуалното стеснително тълкуване на член 58 от Статута на Съда да има последици за други производства по обжалване, свързани с правни въпроси, които, строго погледнато, не засягат тълкуването на общностното право. Такова е положението при обжалване на решения на Първоинстанционния съд на основание член 238 ЕО. При такива производства Първоинстанционният съд вероятно би се произнесъл главно, ако не и изключително въз основа на националното право, приложимо по отношение на съдържащия арбитражната клауза договор. Ако в настоящия случай възражението на Комисията в частта му, основана на член 58 от Статута на Съда, следваше да се уважи по отношение на изводите на Първоинстанционния съд във връзка с дял V от Договора за ЕС, това според мен би означавало, че и лицето, което обжалва решение на Първоинстанционния съд на основание член 238 ЕО, няма да има възможност да се позове на грешки при прилагане на правото в изводите на Първоинстанционния съд по отношение на дадено национално право. Струва ми се, че това не би могло да съответства на волята за осигуряване на двуинстанционна система на правна защита.

54. Затова считам, че правните основания, отнасящи се до тълкуването на меморандумите за разбирателство, трябва да се разглеждат като част от правните въпроси, които Съдът може да разгледа в рамките на това производство по обжалване.

55. Следователно възражението за недопустимост трябва да бъде отхвърлено в първата си част.

2 По втората част на възражението за недопустимост

56. Комисията твърди, че жалбата е недопустима, тъй като посочените правни основания са без значение. Според Комисията обжалваното съдебно решение би било правилно дори ако двете правни основания на жалбата бъдат счетени за допустими и основателни, което било малко вероятно. По-точно Комисията поддържа, че жалбоподателят не оспорва извода в точка 100 от обжалваното съдебно решение, че само страните, които са се оттеглили от проекта, без да подпишат допълнителния меморандум, могат да избегнат финансовите задължения, за разлика от страните, които са подписали допълнителния меморандум, без да го ратифицират. Според Комисията жалбоподателят също така не оспорва извода в точка 101 от обжалваното съдебно решение, че финансовата отговорност на Република Гърция възниква и в резултат на временното прилагане на допълнителния меморандум.

57. Въпреки че Република Гърция не оспорва конкретно изводите в точки 100 и 101, от довода ѝ по първото правно основание на жалбата и посочените от нея части от обжалваното съдебно решение става ясно, че Република Гърция въобще не е съгласна с изложените в тези точки изводи на Първоинстанционния съд. На първо място, тя оспорва правния извод, че съгласно член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум подписването на допълнителния меморандум за разбирателство води до финансови задължения за Република Гърция, които са различни от тези за страните, които не са подписали допълнителния меморандум. На второ място, доколкото отхвърля възможността за възникване на финансови задължения преди ратифицирането на допълнителния меморандум и изрично изтъква, че Първоинстанционният съд е направил погрешно тълкуване на член 14 от допълнителния меморандум, който предвижда временно прилагане на този меморандум, Република Гърция несъмнено оспорва разбирането, че временното прилагане на допълнителния меморандум по отношение на страните, които са го подписали, може да има за резултат налагането на финансови задължения за страните, които са го подписали, но по-късно не са го ратифицирали. Следователно е ясно, че първото правно основание на жалбата се отнася и до изложените в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение изводи на Първоинстанционния съд. Следователно, ако установи, че първото правно основание на жалбата е основателно, Съдът имплицитно ще установи, че изводите на Първоинстанционния съд в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение са неправилни.

58. Следователно възражението за недопустимост трябва да бъде отхвърлено и във втората си част.

В — По съществото на спора

1. По първото правно основание на жалбата

59. Ключовият въпрос по настоящото дело е дали Първоинстанционният съд погрешно е установил, че Република Гърция има финансово задължение към общностния бюджет по силата на планираното ѝ участие в проекта Abuja II.

60. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд преценява съществуването на финансови задължения в светлината на текста на първоначалния и допълнителния меморандум, както и в светлината на принципа за добросъвестност и защита на оправданите правни очаквания. В допълнение в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд установява, че е възникнало финансово задължение на основание член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум (като се има предвид, че Република Гърция е подписала допълнителния меморандум) и въз основа на факта, че съгласно член 14 от допълнителния меморандум последният следва да се прилага временно, считано от първия ден на втория месец след подписването му.

61. Република Гърция твърди, че установяването на финансово задължение следва да се основава изключително на условията на договорните разпоредби и че поведението на Република Гърция не следва да се взема предвид за тази цел. По същество Република Гърция счита, че само договорните клаузи са релевантни и че никакво финансово задължение не би могло да възникне, преди тя изрично да е изразила съгласието си да бъде обвързана от допълнителния меморандум, тоест преди да го е ратифицирала.

62. В самото начало следва да се напомни, както посочих по-рано по отношение на допустимостта на настоящата жалба, че разглежданите два меморандума са приети съгласно дял V от Договора за Европейския съюз във връзка с общата външна политика и политика на сигурност, обичайно наричана „вторият стълб“ на Европейския съюз. Разпоредбите на този дял пораждат права и задължения, за които се прилага международното право ( 14 ). От правна гледна точка това означава, че меморандумите са международни споразумения ( 15 ), които, както е посочено в техния преамбюл, са сключени между Европейската комисия, от една страна, и определен брой държави, включително Република Гърция, от друга ( 16 ). От естеството на тези правни актове следва, че те трябва да се тълкуват в съответствие с правилата на международното публично право ( 17 ).

63. В това отношение съгласно международното обичайно право, кодифицирано ( 18 ) в член 31 от Виенската конвенция за правото на договорите, при тълкуването на договорите се вземат предвид три основни фактора: i) текст, ii) контекст и iii) обект и цели.

64. По отношение на разглежданите меморандуми разпоредбата, която е най-релевантна с оглед установяването на финансовите задължения на оттеглящата се страна, е член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум. Той определя резултата от оттеглянето на партньор от проекта Abuja II. Той по същество предвижда, че ако някой от партньорите реши да се оттегли от проекта Abuja II, като не подпише допълнителния меморандум, условията на първоначалния меморандум, включително посочените в членове 12 и 13 от него финансови задължения, спират да се прилагат за оттеглящия се партньор.

65. Ясно е, че Република Гърция оспорва извода на Първоинстанционния съд в точка 100 от обжалваното съдебно решение ( 19 ), доколкото с жалбата по настоящото дело твърди, че правното положение на държава, която е подписала, но не е ратифицирала допълнителния меморандум, и която поради това не е страна по допълнителния меморандум, не се различава, особено що се отнася до финансовите задължения, от правното положение на държава, която въобще не е подписала допълнителния меморандум.

66. Според мен този довод не може да бъде приет.

67. На първо място, в член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум изрично се посочва подписването на допълнителния меморандум, а не неговото ратифициране. Това показва, че по отношение на оттеглянето на участници от проекта Abuja II страните са се съгласили да придадат особено значение на подписването на допълнителния меморандум, а не на неговото ратифициране. Този избор на бъдещо събитие като начален момент за настъпването на определени правни последици не зависи от факта, че само ратифицирането на допълнителния меморандум позволява неговото влизане в сила.

68. Следователно няма основание да се приеме, че допълнителният меморандум за разбирателство е трябвало да бъде ратифициран и да е влязъл в сила, за да може разпоредбите относно оттеглянето, установени в член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум, да породят правни последици.

69. Според мен Първоинстанционният съд следователно правилно е установил в точка 100 от обжалваното съдебно решение, че финансовите задължения на Република Гърция произтичат от условията на първоначалния меморандум. Считам, че това съображение е достатъчно, за да се потвърди решението на Първоинстанционния съд.

70. На второ място, в подкрепа на последния извод следва да се посочи, че чрез подписването Република Гърция се е съгласила съобразно член 14 от допълнителния меморандум същият да се прилага временно, считано от първия ден на втория месец след подписването му, до влизането му в сила след ратифицирането му от подписалите го страни или до уведомяването на другите подписващи страни за намерението споразумението да не бъде ратифицирано.

71. Макар че, както беше посочено по-горе, подписването на допълнителния меморандум е достатъчно, за да може член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум да породи правни последици, фактът, че допълнителният меморандум се прилага временно, има допълнително значение, за да се определи дали Република Гърция вече е била обвързана с финансови задължения, когато се е оттеглила от проекта Abuja II.

72. Въпреки че международните споразумения по принцип имат задължителна сила за подписалите ги държави едва след ратифицирането им ( 20 ), договарящите се страни могат да предвидят, че споразумението ще се прилага временно преди влизането му в сила ( 21 ). Целта на такова временно прилагане е подписалите договора страни да нямат никакъв интерес да се отклонят от предвидения с него режим, като забавят ратифицирането или въобще не ратифицират договора, доколкото ще са длъжни да поемат разноските във връзка с договорните задължения от момента на подписването на договора ( 22 ).

73. Затова фактът, че подписалите допълнителния меморандум страни са се съгласили той да се прилага временно, показва ясно тяхното намерение да приемат произтичащите от временното му прилагане последици, били те финансови или други, до момента, в който някоя от подписалите го страни уведоми останалите партньори за намерението си да не ратифицира допълнителния меморандум.

74. Поради това считам, че Първоинстанционният съд не е допуснал грешка, като в точка 101 от обжалваното съдебно решение е установил, че Република Гърция не може да отрече временното прилагане на меморандума, като се позовава на обстоятелството, че не го е ратифицирала.

75. Следователно Първоинстанционният съд правилно е установил в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение, че съществуването на финансово задължение следва от член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум и от временното прилагане на допълнителния меморандум.

76. Затова се съмнявам, че за разрешаването на настоящото дело е релевантно дали Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагането на принципите на добросъвестност и на защита на оправданите правни очаквания във връзка с членове 12, 13 и 15 от първоначалния меморандум за разбирателство и член 14 от допълнителния меморандум за разбирателство.

77. Във всички случаи за пълнота на изложението накратко ще отбележа, че Първоинстанционният съд може да се позове и на принципа на добросъвестност в подкрепа на извода си, че за Република Гърция е съществувало финансово задължение в резултат от ратифицирането на първоначалния меморандум и подписването на допълнителния меморандум.

78. Както Първоинстанционният съд правилно изтъква, принципът на добросъвестност е правило на международното обичайно право, чието съществуване е признато от Постоянния съд за международно правосъдие, създаден към Обществото на народите ( 23 ). До известна степен ( 24 ) той представлява съответствие в международното публично право на принципа за защита на оправданите правни очаквания, съществуващ в общностния правен ред ( 25 ).

79. Може да се добави, че впоследствие Международният съд постановява, че „[е]дин от основните принципи, които уреждат възникването и изпълнението на правните задължения, независимо от техния източник, е принципът на добросъвестност“ ( 26 ).

80. Все пак точното определение ( 27 ) и ролята на принципа на добросъвестност в международното право не са лесноразбираеми ( 28 ). Изглежда безспорно обаче, че когато се прилага към уредени от международното право договорни отношения, принципът на добросъвестност предполага разумно и справедливо прилагане на договорните разпоредби към обстоятелствата в конкретния случай. Принципът на добросъвестност е по-специално водещ принцип при тълкуването на фактически обстоятелства ( 29 ).

81. С най-голямо значение за висящото пред Съда дело е, че добросъвестността изисква изразените намерения да съвпадат с истинските и по-общо правната реалност да съвпада с правната привидност (тоест да съвпада с привидността, създадена от изявленията или действията на субектите на правоотношението) ( 30 ). Този резултат от принципа за добросъвестност явно съвпада с принципа „allegans contraria non est audiendus“, общоизвестен като принципа на estoppel в международното право ( 31 ).

82. С оглед на различните факти, установени от Първоинстанционния съд, според които от април 1994 г. до септември 2000 г. Република Гърция създава у останалите партньори впечатлението, че продължава да участва в проект Abuja II, Първоинстанционният съд правилно се позовава на принципа за добросъвестност в подкрепа на извода си, че Република Гърция не е можела да се оттегли, без да носи отговорност за разноските, свързани с участието ѝ в проект Abuja II.

83. Освен от общото схващане за принципа за добросъвестност този извод се подкрепя и от наличието на засилено задължение за добросъвестност ( 32 ) на държавите — членки на Европейския съюз, в отношенията помежду им и с институциите на Европейския съюз в резултат от тяхното членство в ЕС ( 33 ). В настоящия случай такова задължение съществува за Република Гърция в отношенията ѝ с Комисията и държавите — партньори по проекта Abuja II.

84. По изложените по-горе съображения считам, че първото правно основание на жалбата е неоснователно.

2 По второто правно основание на жалбата

85. Тъй като смятам, че за Гърция вече са възникнали финансови задължения от разпоредбите на първоначалния и допълнителния меморандум, за изхода на настоящото дело изглежда без значение дали Първоинстанционният съд правилно е установил, че такива финансови задължения произтичат и от имплицитно споразумение, сключено на събранието от 24 февруари 2007 г.

86. Следователно второто правно основание на жалбата е без значение и следва да бъде отхвърлено.

87. От всички изложени дотук съображения следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена изцяло.

VI — По съдебните разноски

88. По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е направила искане за осъждането на Република Гърция и последната е загубила делото, Република Гърция трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

VII — Заключение

89. По изложените съображения предлагам на Съда: 1) да отхвърли жалбата; 2) да осъди Република Гърция да заплати съдебните разноски.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Т-231/04, Сборник, стр. II-63.

( 3 ) ОВ L 248, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198.

( 4 ) OВ L 357, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 3.

( 5 ) United Nations Treaty Series, том 1155, стр. 331.

( 6 ) Точка 74 от обжалваното съдебно решение.

( 7 ) Точка 73 от обжалваното съдебно решение.

( 8 ) Точка 74 от обжалваното съдебно решение.

( 9 ) Точка 111 от обжалваното съдебно решение. Доколкото е релевантен за настоящия случай, член 268 ЕО гласи: „Административните разходи на институциите, произтичащи от разпоредбите на Договора за Европейски съюз във връзка с общата външна политика и политика на сигурност и със сътрудничеството в областите на правосъдието и вътрешните работи са за сметка на бюджета. Оперативните разходи, произтичащи от осъществяването на посочените разпоредби могат, при условията, предвидени в тях, да бъдат за сметка на бюджета.“

( 10 ) Вж. Philippe Léger, Commentaire article par article des traités UE et CE, 2000, р. 1806.

( 11 ) Не такъв е например случаят, в който актът за прихващане е обжалван по чисто процесуални съображения.

( 12 ) Като пример от неотдавнашната съдебна практика вж. Решение от 30 май 2006 г. по дело Комисия/Ирландия (С-459/03, Recueil, стр. I-4635) в производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка, както и Решение от по дело Merck Genéricos (С-431/05, Сборник, стр. I-7001) в преюдициално производство.

( 13 ) Вж. D. Waelbroeck, „Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes — vers une meilleure protection des justiciables?“, La réforme du système juridictionnel communautaire, издания на Université de Bruxelles, 1994 г., стр. 87—97.

( 14 ) Вж. в този смисъл Maria-Gisella Garbagnati Ketvel, „The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy“, International and Comparative Law Quarterly, том 55, януари 2006 г., стр. 77—120, стр. 82; I. Macleod, I.D. Hendry и S. Hyett, The External Relations of the European Communities, Clarendon Oxford Press, 1996 г., стр. 424.

( 15 ) В подкрепа на този извод може да се посочи фактът, че се явява необходимо двата меморандума да бъдат ратифицирани от страните, за да влязат в сила. По принцип подобна формалност е предвидена само за договорни актове на международното публично право.

( 16 ) Въпреки че този вид споразумения безспорно пораждат някои интересни правни въпроси, например за правомощията на Комисията да сключва такива споразумения съгласно дял V от Договора за ЕС, техният по-задълбочен анализ определено излиза извън обхвата на настоящия случай.

( 17 ) Що се отнася до допълнителния меморандум, този извод според мен не е пречка наред с правилата на международното право да се прилагат — винаги когато могат да бъдат установени — и „основните принципи, общи за правните системи на държавите — членки на Европейската общност“, както е предвидено в член 13, параграф 2 от допълнителния меморандум.

( 18 ) Международният съд приема, че установените в членове 31 и 32 от Виенската конвенция принципи отразяват международното обичайно право (Решение на Международния съд по дело Либия/Чад, ICJ Reports 1994 г., стр. 4, точка 41).

(

)

„Както Република Гърция признава (вж. точка 56 по-горе), от член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум изрично е видно, че участващ партньор, който не подпише допълнителния меморандум, може да избегне финансовите задължения, произтичащи от проекта (вж. точка 15 по-горе). Безспорно е обаче, че Република Гърция е подписала допълнителния меморандум. При обстоятелствата в конкретния случай член 15, параграф 1 от първоначалния меморандум трябва да се тълкува точно обратно на направеното от Република Гърция тълкуване.“

( 20 ) Съгласно международното право по принцип споразумението става задължително за подписалата го страна едва след като тя го ратифицира съгласно правилата на вътрешното си право.

( 21 ) Член 25 от Виенската конвенция за правото на договорите.

( 22 ) Alex. M. Niebrugge, „Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law“, Chicago Journal of International Law, лято 2007 г., том 8, стр. 355 и 359.

( 23 ) Точка 85 от обжалваното съдебно решение.

( 24 ) Според мен двата принципа не са напълно равностойни, тъй като принципът на добросъвестност в международното публично право има по-широк обхват от принципа на общностното право за защита на оправданите правни очаквания.

( 25 ) Смятам, че използването на понятието „съответствие“ е по-подходящо във връзка с това, тъй като то е по-неутрално от понятието „следствие“, което Първоинстанционният съд използва в точка 87 от обжалваното съдебно решение, цитирайки своето Решение от 22 януари 1997 г. по дело Opel Austria/Съвет (Т-115/94, Recueil, стр. II-39, точка 93). Всъщност според мен понятието „следствие“ задължително предполага, че принципът на общностното право за защита на оправданите правни очаквания предхожда по време и важност международноправния принцип на добросъвестност. Във връзка с това може също така да се посочи, че в точка 76 от заключението си по дело Racke (Решение от , С-162/96, Recueil, стр. I-3655) генералният адвокат Jacobs не използва понятието „следствие“, а формулира следния израз: „[в] дело Opel Austria международноправният принцип на добросъвестност е в единство с принципа на общностното право за защита на оправданите правни очаквания“.

( 26 ) Решение на Международния съд по дело Aвстралия/Франция (известно като „ядрените опити“), ICJ Reports 1974 г., стр. 253, вж. стр. 268.

( 27 ) За определение вж. J.F. O’Connor, Good Faith in International Law, Dartmouth Publishing Company, 1991 г., стр. 124.

( 28 ) Вж. по-специално Michel Virally, „Review essay: good faith in public international law“, The American Journal of International Law, 1983 г., том 77, стр. 130.

( 29 ) В L’interprétation de droit international public, Paris, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974 г., Serge Sur посочва: „l’interprétation des circonstances n’est pas soumise à des règles, encore moins à des méthodes très précises. Leur diversité constitue une base multiple et il ne reste qu’un principe, celui de la bonne foi.“ Вж. също Elisabeth Zoller, La bonne foi en droit international public, Pedone, 1977 г., стр. 227.

( 30 ) Вж. Michel Virally, цитиран в бележка под линия 28, стр. 131 и 133.

( 31 ) Bin Cheng, General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals, ed. Martinus Nijhoff — The Hague, 1953 г., стp. 141—142; Lord McNair, The Laws of Treaties, Oxford Clarendon Press, 1961 г., стp. 485. Както обяснява лорд McNair, този принцип забранява на страната, която е направила или подкрепила изявление, на което друго лице разчита до такава степен, че то да повлияе на неговата позиция, по-късно да поддържа друго становище.

( 32 ) Вж. Elisabeth Zoller, цитирана в бележка под линия 29, стp. 157. Авторът счита, че в международните организации съществува засилено изискване за добросъвестност (авторът използва израза „bonne foi renforcée“), което се прилага както по отношение на държавите членки, така и по отношение на органите на организацията.

( 33 ) Наличието на такова засилено задължение за добросъвестност според мен е отразено в член 11, параграф 2 ЕС, който предвижда, че „[д]ържавите членки подкрепят активно и безрезервно, в дух на лоялност и взаимна солидарност, външната политика и политика на сигурност на Съюза“. В същия смисъл сочи и фактът, че по отношение на Договора за ЕО се приема, че засиленото изискване за добросъвестност се явява поне имплицитно отразено в задължението за лоялно сътрудничество по член 10 ЕО (вж. Vlad Constantinesco, „L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire“, Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore), Nomos, 1989 г., стp. 97—114, стp. 101).