ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

J. KOKOTT

представено на 11 декември 2014 година ( 1 )

Съединени дела C‑293/13 P и C‑294/13 P

Fresh Del Monte Produce, Inc. и др.

срещу

Европейска комисия и др.

„Обжалване — Конкуренция — Картели — Съгласувани практики — Европейски пазар на банани — Стопанска единица, образувана от дружество майка и дъщерно дружество — Доброволност на отговора на обикновени искания на Комисията за предоставяне на информация — Намаляване на глоба за сътрудничество с Комисията по време на административното производство — Антиконкурентна цел — Едно-единствено продължено нарушение“

Съдържание

I – Въведение II – Факти в основата на спора А – Правоотношенията между Del Monte и Weichert Б – Административното производство и спорното решение III – Производство пред Съда и искания на страните А – Искания по дело C‑293/13 P Б – Искания по дело C‑294/13 P В – Съединяване на делата и устна фаза на производството IV – Анализ на жалбите до Съда А – Предварителни въпроси за допустимостта Weichert да участва в производството 1. Легитимация на Weichert да представи писмен отговор на жалбата 2. Легитимация на Weichert да подаде насрещни жалби 3. Междинно заключение Б – По главната жалба на Del Monte по дело C‑293/13 P 1. Първо, трето и четвърто основание: липса на стопанска единица, образувана от Del Monte и Weichert, доказателствена тежест, презумпция за невиновност а) Първо основание: критерии да се приеме, че е налице стопанска единица i) Допустимост ii) Основателност – По упражняването от Del Monte на влияние върху Weichert (втора част от първото основание) – По твърдението, че Weichert не е следвало указания (първа част от първото основание) б) Трето и четвърто основание: доказателствена тежест и презумпция за невиновност i) Трето основание: доказателствена тежест ii) Четвърто основание: презумпция за невиновност iii) Междинно заключение 2. Второ основание: изопачаване на доказателства а) По отделните твърдения за изопачаване i) По твърдението за изопачаване на споразумението за асоцииране – По правата на вето на ограничено отговорния съдружник – По правата на вето на неограничено отговорния съдружник – По назначаването и заместването на управителя – По механизма за арбитраж ii) По твърдението за изопачаване на някои други документи – По „равномерното разпределение на правата“ – По изявленията на други вносители във връзка с определянето на цените – По писмото на външен адвокат до Del Monte – По писменото изявление по дело пред национална юрисдикция – По липсата на консолидация на резултатите от дейността iii) Междинно заключение б) По задължението на Общия съд за всестранна преценка на доказателствата 3. Пето основание: едно-единствено продължено нарушение В – По насрещната жалба на Weichert по дело C‑293/13 P 1. Първо основание: наличие на съгласувана практика а) По оплакването за противоречие в мотивите на решението б) По оплакването за изопачаване на доказателства в) По твърдението за липса на обмен на информация за бъдещото поведение г) Междинно заключение 2. Второ основание: антиконкурентната цел а) Релевантните правни критерии б) Прилагане на релевантните правни критерии в конкретния случай – По естеството на обмена на информация и неговия предмет – Относно честотата и редовността на обмена на информация в) Междинно заключение 3. Обобщение за насрещната жалба по дело C‑293/13 P Г – По главната жалба на Комисията по дело C‑294/13 P 1. Първо основание: отговорите на исканията за информация, направени от Комисията, като основание за намаляване на размера на глобата 2. Второ основание: наличие на стопанска единица като условие за ползване от дружеството майка на смекчаващите обстоятелства, от които се ползва дъщерното дружество а) Допустимост б) Основателност 3. Обобщение за главната жалба по дело C‑294/13 P Д – По двете насрещни жалби на Weichert и Del Monte по дело C‑294/13 P: обхват на защитата от самоуличаване V – Определяне на нов размер на глобата VI – Съдебни разноски VII – Заключение

I – Въведение

1. Настоящото производство по обжалване дава на Съда повод да изрази становище по две групи проблеми, които са от изключително значение за бъдещата административна практика на Европейската комисия като орган по конкуренция.

2. От една страна, необходимо е да се прецизират правните условия, при които дружество майка може да носи солидарна отговорност за картелни нарушения, извършени от негово дъщерно дружество, което не е негова собственост на 100 % или почти на 100 %.

3. От друга страна, следва да се изясни дали при изчисляването на размера на глобата трябва да се приема, че винаги е налице смекчаващо обстоятелство, когато предприятието отговори надлежно на искането на Комисията за предоставяне на информация в административното производство, или само когато предприятието по своя инициатива, т.е. не само доброволно, но и спонтанно е предоставило информация на Комисията.

4. Наред с това се поставят и някои по-конкретни въпроси във връзка с използваните в европейското право на конкуренция понятия за съгласувани практики, антиконкурентна цел, както и за едно-единствено продължено нарушение.

5. Всички тези въпроси възникват по повод на „бананов картел“, членовете на който са счетени за виновни за нарушение, състоящо се в съгласувана антиконкурентна практика в няколко държави — членки на Европейския съюз. С решение от 15 октомври 2008 г. ( 2 ) Европейската комисия е наложила на някои от участниците в картела глоби в размер на милиони евро за нарушение на член 81 ЕО (понастоящем член 101 ДФЕС). Fresh Del Monte Produce е обжалвало това решение, въз основа на което с решение от 14 март 2013 г. (дело T‑587/08) ( 3 ) Общият съд е намалил значително размера на наложената от Комисията глоба. Изглежда, това първоинстанционно решение не е могло да удовлетвори страните, тъй като сега най-различни участници в производството го атакуват — някои с жалби, а други с насрещни жалби, по които Съдът сега трябва да се произнесе общо.

6. Настоящото производство по съединени дела C‑293/13 P и C‑294/13 P e тясно свързано с производството по обжалване по дело C‑286/13 P, по което също представям заключението си днес. Разглежданите по това дело правни въпроси обаче — с изключение на проблематиката за „антиконкурентна цел“ — са съвсем различни от проблемите, които трябва да бъдат решени тук.

II – Факти в основата на спора

А – Правоотношенията между Del Monte и Weichert

7. Групата предприятия Fresh Del Monte Produce ( 4 ) е един от най-големите в света вертикално интегрирани производители, търговци и дистрибутори на пресни и прясно обработени плодове и зеленчуци, както и водещ производител и дистрибутор на плодови и зеленчукови полуфабрикати, сокове, освежителни напитки, снаксове и десерти в Европа, САЩ, Близкия изток и Африка. Тя търгува продуктите си, и по-специално бананите, в целия свят под марката „Del Monte“.

8. През процесния период дружество Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG ( 5 ) е германско командитно дружество, специализирано в търговията с банани, ананаси и други тропически плодове в Северна Европа. От 24 юни 1994 г. до 31 декември 2002 г. Del Monte е имала косвено участие от 80 % във Weichert като съдружник с ограничена отговорност. Участието е упражнявано чрез 100‑процентното дъщерно дружество Westeuropa-Amerika-Linie GmbH на Del Monte, което Del Monte e придобила през 1994 г. чрез дъщерното ѝ дружество Global Reefer Carriers Ltd. ( 6 ). До 31 декември 2002 г. Weichert е изключителен дистрибутор за региона Северна Европа на продаваните под марката „Del Monte“ банани.

Б– Административното производство и спорното решение

9. Предмет на административното производство пред Комисията е съгласувана практика на няколко предприятия, осъществяващи дейност на пазара на банани (наричани по-нататък „предприятията участници“), сред които е Weichert и също — с посредничеството на Weichert — Del Monte, по координиране на референтните цени при продажбите на банани в Северна Европа през 2000 г., 2001 г. и 2002 г.

10. Според констатациите на Общия съд бананите по правило се транспортират зелени с кораби от латиноамерикански пристанища до Северна Европа, където обикновено пристигат веднъж седмично.

11. Бананите се доставят директно на изкупуващите ги европейски търговци или зелени, или зрели — след около седем дни процес на зреене. Процесът на зреене може да се организира от вносителя или от негово име, но също и от купувача. Обикновено купувачи са търговци, организиращи процеса на зреене, или вериги за търговия на дребно.

12. През процесния период цените на тези банани за Северна Европа са определяни ежеседмично, въз основа на референтните цени за зелени банани. Референтната цена за жълти банани обикновено е изчислявана на база на референтната цена за зелени банани, увеличена с такса за зреенето. Заплащаните от търговците на дребно и от дистрибуторите цени за бананите (наричани „реални цени“ или „цени по сделката“) са резултат или на провеждани ежеседмично преговори, обикновено в четвъртък следобед или в петък, или на договори за доставка с предварително установена формула за определяне на цената.

13. От една страна, предприятията участници са установявали двустранни контакти, предхождащи определянето на цените, по време на които са обсъждали релевантни фактори за седмичното определяне на референтните цени, или са обсъждали или разкривали ценови тенденции или индикации за предполагаемите референтни цени за следващите седмици. Тези контакти са осъществявани, преди предприятията участници да определят референтните си цени, обикновено в сряда, и всички са свързани с бъдещите референтни цени. Целта на тези двустранни контакти е била да се намали несигурността относно поведението на предприятията във връзка с референтните цени, които е трябвало да бъдат определени в четвъртък сутрин.

14. От друга страна, след като ги определят в четвъртък сутрин, предприятията участници са си разменяли на двустранна основа своите референтни цени. Този обмен на информация им е давал възможност да контролират индивидуалните решения за определяне на цените въз основа на съобщените предварително цени и е засилил сътрудничеството им.

15. Референтните цени са служели най-малкото като сигнали, тенденции и/или индикации към пазара относно желаното развитие на цената на бананите. Освен това при някои сделки цената е била пряко обвързана с референтната цена в приложение на договорно установени ценообразуващи формули.

16. При определяне на поведението си на пазара предприятията участници задължително са отчитали получаваната от конкурентите информация, като Chiquita и Dole дори изрично са признали това.

17. Като се позовава на Известието относно сътрудничеството от 2002 г. ( 7 ), на 8 април 2005 г. Chiquita подава до Комисията заявление за освобождаване от глоби. След като извършва проверки в различни предприятия, включително в офисите на Del Monte и Weichert, и изпраща няколко искания за предоставяне на информация, на 20 юли 2007 г. Комисията изпраща изложение на възраженията до редица предприятия, които осъществяват дейност на пазара на банани. На следващите етапи от административното производство засегнатите предприятия получават възможност да се запознаят с материалите по преписката, а от 4 до 6 февруари 2008 г. се провежда изслушването им. Накрая, на 15 октомври 2008 г. Комисията приема спорното решение.

18. В спорното решение Комисията установява, че няколко предприятия, сред които Del Monte и Weichert, са нарушили член 81 ЕО, като са участвали в съгласувана практика за координиране на референтни цени на бананите. В териториален аспект нарушението е обхванало Австрия, Белгия, Германия, Дания, Люксембург, Нидерландия, Финландия и Швеция ( 8 ). Комисията установява, че периодът, през който Del Monte и Weichert са участвали в нарушението, е продължил от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2002 г. ( 9 ).

19. Според Комисията съгласуваната практика е оказала съществено отражение върху търговията между държавите членки, тъй като трансграничната търговия с банани в Северна Европа има значителен обем и антиконкурентните практики са засегнали известна част от Общността.

20. Комисията прави извод, че предварителното уведомяване за цените между Dole и Chiquita и между Dole и Weichert е било годно да повлияе върху определянето на цените от икономическите оператори, че е засегнало определянето на цените и че представлява съгласувана практика, която е имала за цел ограничаването на конкуренцията по смисъла на член 81 ЕО.

21. Всички описани в спорното решение антиконкурентни договорки са квалифицирани от Комисията като едно-единствено продължено нарушение с цел да бъде ограничена конкуренцията в Общността по смисъла на член 81 ЕО. Комисията е приела, че Chiquita и Dole са отговорни за цялото нарушение, а Weichert — само за частта от нарушението, в която е участвало, т.е. за антиконкурентните му договорки с Dole.

22. В спорното решение Комисията налага глоби на няколко предприятия участници за участието им в нарушението. Комисията налага глоба в размер на 14,7 млн. евро на Weichert и Del Monte при солидарна отговорност на същите ( 10 ). Определящ за вменяването на тази солидарна отговорност според Комисията е фактът, че Del Monte съвместно с неограничено отговорните съдружници (комплементари) на Weichert е имала възможност да упражни решаващо влияние върху стопанската дейност на Weichert и че действително е упражнила такова влияние през периода на нарушението, в резултат на което Weichert не е било в състояние да определя независимо поведението си на пазара и е образувало стопанска единица заедно с Del Monte.

23. Няколко от адресатите на спорното решение подават жалби за отмяната му пред Общия съд като първа инстанция. Del Monte подава жалба на 31 декември 2008 г. и е подпомагана от Weichert като встъпила страна по делото. Жалбата на Del Monte е уважена, доколкото с решението си от 14 март 2013 г. Общият съд е намалил размера на наложената от Комисията глоба на Del Monte и Weichert като солидарни длъжници на 8,82 млн. евро. Общият съд отхвърля жалбата в останалата ѝ част и възлага на Del Monte направените от нея съдебни разноски и три четвърти от тези на Комисията, на Weichert — направените от него съдебни разноски, а на Комисията — една четвърт от направените от нея съдебни разноски.

III – Производство пред Съда и искания на страните

24. Срещу решението на Общия съд са подадени няколко касационни жалби и насрещни жалби: по дело C‑293/13 P са подадени касационна жалба от Del Monte на 24 май 2013 г. и насрещна жалба от Weichert на 7 август 2013 г.; по дело C‑294/13 P са подадени касационна жалба от Комисията на 27 май 2013 г., насрещна жалба от Del Monte на 1 август 2013 г., както и друга насрещна жалба от Weichert на 7 август 2013 г.

А – Искания по дело C‑293/13 P

25. В жалбата си по дело C‑293/13 P Del Monte като жалбоподател прави следните искания: — да се отмени решението на Общия съд от 14 март 2013 г. по дело T‑587/08, — да се отмени спорното решение в частта, която се отнася до жалбоподателя, и — да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред първата инстанция и по настоящото производство по обжалване.

26. От своя страна Комисията иска от Съда: — да отхвърли жалбата, и — да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

27. Weichert пък иска от Съда: — да отхвърли жалбата на Del Monte в частта относно отговорността на дружеството майка, — да уважи жалбата на Del Monte в частта относно въпроса за наличието на едно-единствено продължено нарушение, — да отмени изцяло обжалваното съдебно решение и спорното решение, — при условията на евентуалност, да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която потвърждава спорното решение по въпроса за наличието на едно-единствено продължено нарушение, както и съответно да намали глобата, наложена на Del Monte и Weichert, плюс: — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред първата инстанция и в производството по обжалване.

28. С насрещната си жалба по дело C‑293/13 P Weichert освен това иска: — да се отмени обжалваното съдебно решение, — да се отмени спорното решение, и — да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени в първоинстанционното и в производството по обжалване.

29. В отговора си на насрещната жалба Del Monte по същество се присъединява към исканията на Weichert ( 11 ), докато Комисията иска Съдът да отхвърли насрещната жалба и да осъди насрещния жалбоподател да заплати съдебните разноски.

Б – Искания по дело C‑294/13 P

30. С жалбата си по дело C‑294/13 P Комисията като жалбоподател иска от Съда: — да отмени точка 1 от диспозитива на обжалваното съдебно решение, — да определи с окончателно решение размера на глобата от 9800000 EUR, наложена на Del Monte, както и — да осъди Del Monte да заплати разноските по настоящото производство по обжалване и част от разноските по производството пред Общия съд в размер, какъвто намери за подходящ.

31. От своя страна Del Monte иска от Съда: — да отхвърли жалбата на Комисията, и — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

32. Weichert пък иска от Съда: — да отхвърли изцяло жалбата на Комисията, и — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред първата инстанция и по производството по обжалване.

33. С насрещната си жалба по дело C‑294/13 P Weichert също така иска от Съда: — да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която се установява, че Weichert не може да се позовава на защитата от самоуличаване, — да намали наложената на Del Monte и Weichert като солидарни длъжници глоба, като отчете факта, че с отговора си на искането на Комисията за предоставяне на информация Weichert ѝ е сътрудничило в по-голяма степен от изискваното, — да отмени спорното решение, и — да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред първата инстанция и по производството по обжалване.

34. В отговора си на тази насрещна жалба Del Monte иска, в случай че жалбата на Комисията бъде уважена: — да се отмени обжалваното съдебно решение в частта му в точка 839, където е изтъкнато, че правото на отказ да се предостави информация не се прилага, когато Комисията е направила обикновено искане за предоставяне на информация, — делото да се върне на Общия съд, който да разгледа въпроса дали изисканата от Комисията информация е била самоуличаваща и дали по тази причина наложената на Weichert, респ. на Del Monte глоба би следвало да бъде намалена, и — да се осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

35. С насрещната си жалба по дело C‑294/13 P Del Monte прави същите искания.

36. От своя страна Комисията иска от Съда да отхвърли двете насрещни жалби и насрещните жалбоподатели да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.

В – Съединяване на делата и устна фаза на производството

37. С определение от 22 юли 2014 г. председателят на втори състав на Съда решава да съедини дела C‑293/13 P и C‑294/13 P за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение. Устните състезания пред Съда са проведени на 9 октомври 2014 г.

IV – Анализ на жалбите до Съда

А – Предварителни въпроси за допустимостта Weichert да участва в производството

38. Преди да разгледам подробно основанията, изложени от различните участници в производството в техните касационни и насрещни жалби, следва да се изясни дали изобщо е допустимо участието на Weichert в двете производства по обжалване по дела C‑293/13 P и C‑294/13 P. Комисията е изразила съмнение в това.

39. При разглеждане на възражението на Комисията за недопустимост на това участие следва да се има предвид, че като адресат на спорното решение Weichert не е спазило срока да подаде жалба за отмяна на същото решение ( 12 ). Така спорното решение е влязло в сила спрямо Weichert ( 13 ).

40. Weichert е можело да участва в първоинстанционното производство пред Общия съд само защото Общият съд е допуснал встъпването му като подпомагаща Del Monte страна. Въпреки че може да има известни съмнения за правилността на това решение, самата правомерност на встъпването на Weichert в първоинстанционното производство не е предмет на настоящото производство по обжалване.

41. Въз основа на качеството си на встъпила в първоинстанционното производство страна Weichert участва в настоящото производство както по дело C‑293/13 P, така и по дело C‑294/13 P, като по всяко от тях е подало писмен отговор на жалбата, както и насрещна жалба. Тези два вида участие в производството трябва внимателно да бъдат различавани един от друг.

1. Легитимация на Weichert да представи писмен отговор на жалбата

42. Съгласно член 172 от Процедурния правилник на Съда всяка страна по съответното дело пред Общия съд, която има „интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата“, може да представи писмен отговор в двумесечен срок от нейното връчване.

43. Следователно встъпилите по делото пред първата инстанция страни като Weichert поначало могат да участват и в производството по обжалване, като представят писмен отговор на жалбата до Съда, стига да имат интерес от уважаването или отхвърлянето на подадена от друг участник в производството жалба.

44. Интересът от участие в производството по обжалване не се припокрива непременно с интереса от допускането като встъпила по делото страна в производството пред първата инстанция, който заинтересованият трябва да удостовери (член 40, параграф 2 от Статута на Съда). Съответно не съществува автоматизъм между допускането като встъпила страна в производството пред Общия съд и възможността за участие в производството по обжалване пред Съда. Напротив, интересът от участие във всяко от тези производства трябва винаги да се преценява с оглед на предмета на съответното дело. Докато предмет на производството пред Общия съд е спорното решение и неговата правомерност, предмет на производството пред Съда е обжалваното съдебно решение и неговото потвърждаване или отмяна на правни основания.

45. Съгласно постоянната съдебна практика относно правния интерес, наличието на интерес от участие в производството по обжалване трябва да се приема винаги когато това производство в крайна сметка може да донесе полза на страната, която представя писмен отговор на жалбата ( 14 ). Не е задължително тази полза да е непременно правна. В зависимост от обстоятелствата интерес от икономически или неимуществен характер също може да обоснове участието в производството по обжалване.

46. В настоящия случай, за разлика от това, което Комисията, изглежда, допуска, Weichert съвсем очевидно има интерес от изхода на двете производства по обжалване по дела C‑293/13 P и C‑294/13 P. Това е така, защото по двете дела уважаването или отхвърлянето на касационните жалби на Del Monte (по дело C‑293/13 P) и на Комисията (по дело C‑294/13 P), както и на насрещната жалба на Del Monte (по дело C‑293/13 P) ще породи съществени правни и икономически последици за Weichert.

47. Действително, Weichert принципно вече не може да отрича участието си в нарушението и задължението си за плащане на глоба, защото самото то не е обжалвало в срок спорното решение, вследствие на което същото е влязло в сила спрямо него. Ето защо са недопустими всички искания и доводи на Weichert в писмените му отговори и в пледоариите му на устните състезания, които имат за цел да доведат до отмяна на спорното решение.

48. От решението на Съда по дело C‑293/13 P обаче зависи дали Weichert ще трябва да плати наложената глоба индивидуално или солидарно с Del Monte, като в случай на солидарна отговорност въз основа на вътрешните им отношения то ще може евентуално да предяви регресен иск срещу Del Monte за цялата или част от платената сума. От решението на Съда по дело C‑294/13 P пък зависи дали размерът на глобата, за чието плащане Weichert отговаря солидарно, ще бъде по-висок или по-нисък. Ето защо Weichert има легитимен интерес да изрази становището си по всички свързани с това правни въпроси, което обосновава и участието му в производството пред Съда.

49. Следователно в това отношение Weichert е било легитимирано съгласно член 172 от Процедурния правилник да представи писмен отговор по двете дела и по този начин да участва в производството по обжалване, макар и ограничено до посочените в точка 48 аспекти.

2. Легитимация на Weichert да подаде насрещни жалби

50. Положението е различно, що се отнася до двете насрещни жалби на Weichert по дела C‑293/13 P и C‑294/13 P.

51. Действително, съгласно член 172 във връзка с член 176, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда подаването на насрещна жалба също е обвързано с условието насрещният жалбоподател да е бил страна по съответното дело пред Общия съд и да има „интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата“.

52. Това обаче не е достатъчно: според член 56, втора алинея, второ изречение от Статута на Съда встъпилите страни от първоинстанционното производство, различни от привилегированите, могат да обжалват само ако решението на Общия съд ги „засяга пряко“. Тази разпоредба от Статута на Съда, която е закрепена в първичното право и следователно е от по-висш юридически ранг от Процедурния правилник, би била изпразнена от смисъл, ако направо ѝ се придаде същото съдържание, каквото има изискването за наличие на „интерес от уважаване или отхвърляне на жалбата“, което във всеки случай е приложимо съгласно член 172 от Процедурния правилник.

53. С други думи, за да може непривилегированата встъпила страна от първоинстанционното производство да подаде самостоятелно жалба срещу решението на Общия съд, тя трябва да отговаря на допълнително условие за допустимост ( 15 ). Тази строгост се обяснява с процесуалното положение на жалбоподателя, който с изложените от него правни основания и доводи в крайна сметка също може да влияе върху определянето на предмета на спора пред Съда. Такава възможност не съществува за другите участници в производството, тъй като те просто дават отговор на вече подадена жалба.

54. По същия начин, за да може да подаде насрещна жалба, непривилегированата встъпила страна от първоинстанционното производство трябва да е пряко засегната от обжалваното решение на Общия съд. Това е така, защото, от една страна, Процедурният правилник не съдържа насоки, от които да може да бъдат изведени по-малко строги предпоставки за допустимост специално на насрещната жалба, а от друга страна, член 56, втора алинея, второ изречение от Статута се прилага еднакво за всички видове касационни жалби — главни и насрещни.

55. Въпреки че насрещната жалба е акцесорна спрямо главната жалба ( 16 ), тя дава възможност на насрещния жалбоподател по съвсем сходен начин, както на главния жалбоподател, с изтъкнатите собствени правни основания и доводи, да влияе върху определянето на предмета на делото пред Съда, още повече че изложените в неговата насрещна жалба доводи трябва да са различни от основанията и доводите, изложени в писмения му отговор (член 178, параграф 3 от Процедурния правилник). Именно по тази причина признакът „пряко засягане“ е оправдан като допълнително условие за допустимост и на насрещната жалба, което е по-широко от изискването само на наличие на интерес от изхода на делото (член 172 във връзка с член 176, параграф 1 от Процедурния правилник).

56. Какво все пак означава конкретно това условие за допустимост?

57. Главният, респ. насрещният жалбоподател е пряко засегнат по смисъла на член 56, втора алинея, второ изречение от Статута, когато обжалваното съдебно решение води до неблагоприятно изменение на правното му положение или на неговите икономически или неимуществени интереси. Следователно решението трябва да засяга неблагоприятно главния, респ. насрещния жалбоподател в материално отношение.

58. В настоящото дело случаят на Weichert не е такъв.

59. С обжалваното съдебно решение е съществено намалена глобата, наложена на Del Monte и Weichert като солидарни длъжници. Така за Weichert не са настъпили неблагоприятни последици, а напротив — то се е облагоприятствало.

60. Действително, Weichert е търпяло и продължава да търпи вреди от констатацията за участието му в нарушение на член 81 ЕО и от наложената му — макар и значително по-ниска — глоба. Това неблагоприятно засягане на Weichert обаче произтича пряко не от обжалваното съдебно решение, а от спорното решение.

61. За сметка на това предмет на настоящото дело е само и единствено отговорността на Del Monte за нарушението. В жалбата си за отмяна Del Monte иска от Общия съд единствено да бъдат отменени членове 1—4 от спорното решение в частта, която се отнася до него (т.е. Del Monte) ( 17 ). Съответно в обжалваното съдебно решение също се разглежда само отговорността на Del Monte. Общият съд обсъжда поведението на Weichert само доколкото то е от значение за преценката на отговорността на Del Monte.

62. Ако Weichert е искало да отрече пред Общия съд собствената си отговорност за нарушението, то като адресат на спорното решение — и за разлика от встъпилите страни по досега решените от Съда дела по този проблем ( 18 ) — без всякакво съмнение е имало право самo да подаде жалба за отмяна до Общия съд (член 263, четвърта алинея, първо предложение ДФЕС). Weichert обаче не е упражнило в срок правото си да обжалва и спорното решение е влязло в сила спрямо него. Както вече бе посочено ( 19 ), Weichert не може да заобиколи влизането на решението в сила, като подава насрещни жалби по съдебни производства, образувани по инициатива на други адресати на спорното решение във връзка със съответната им отговорност.

63. Непривилегированата встъпила страна не бива да злоупотребява с възможността да участва в производството пред първата инстанция, както и с правото си да атакува първоинстанционното решение на Общия съд със своя жалба, като ги използва с цел да компенсира това, че е пропуснала да подаде в срок своя жалба за отмяна. „Гратисчиите“ нямат възможността да подават насрещна жалба.

64. Настоящият случай дава на Съда редкия повод да изясни тази процесуална особеност, което вероятно ще има знаков ефект при решаването на бъдещи дела в областта на правото на конкуренция, а в по-общ план — изобщо за производството по обжалване пред Съда.

65. Ето защо, доколкото обжалваното съдебно решение не засяга пряко Weichert в процесуалноправен смисъл, двете му насрещни жалби съответно по дело C‑293/13 P и дело C‑294/13 P не отговарят на условията за допустимост по член 56, втора алинея, второ изречение от Статута. Тези жалби са недопустими.

3. Междинно заключение

66. Предвид изложеното дотук, участието на Weichert в производството е допустимо само доколкото то представя отговор на жалбите по дела C‑293/13 P и C‑294/13 P, за да защити легитимните си интереси във връзка със солидарната отговорност, която носи с Del Monte. Поради липсата на пряко засягане по смисъла на член 56, втора алинея, второ изречение от Статута обаче Weichert няма право да използва самостоятелни способи за защита — насрещни жалби срещу обжалваното съдебно решение — които излизат извън предмета на делото, очертан от главните жалби по дело C‑293/13 P и дело C‑294/13 P.

Б – По главната жалба на Del Monte по дело C‑293/13 P

67. Жалбата на Del Monte по дело C‑293/13 P, в която са изложени не по-малко от пет основания, е посветена главно на отношенията между Del Monte и Weichert. Уместно е отделните основания да бъдат разгледани в леко променена последователност.

1. Първо, трето и четвърто основание: липса на стопанска единица, образувана от Del Monte и Weichert, доказателствена тежест, презумпция за невиновност

68. Del Monte упреква Общия съд, че неправилно е приел солидарната ѝ отговорност за извършеното от Weichert картелно нарушение. Това оплакване е изложено най-напред в рамките на първото основание — като нарушение на член 81 ЕО (понастоящем член 101 ДФЕС) и на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 ( 20 ). Същият проблем е визиран и в третото и четвъртото основание по дело C‑293/13 P, но в тях въпросът за съотговорността на Del Monte се разглежда през призмата на доказателствената тежест (трето основание) и на презумпцията за невиновност — принципа in dubio pro reo (четвърто основание). Предвид припокриването в съдържанието им, по-нататък ще разгледам заедно тези три основания.

а) Първо основание: критерии да се приеме, че е налице стопанска единица

69. В рамките на първото си основание Del Monte твърди, че Общият съд неправилно е приел, че тя формира стопанска единица заедно с Weichert. В подкрепа на това си твърдение Del Monte до голяма степен се основава на редица доводи, които имат връзка с фактическата обстановка по настоящия случай и по същество се отнасят до структурата на Weichert като командитно дружество по германското право, до сключеното между Del Monte и Weichert споразумение за дистрибуция, до дискусиите между Weichert и Del Monte, както и до ценовата политика на Weichert.

i) Допустимост

70. Комисията, а интересно, и Weichert отхвърлят този довод и го считат за недопустимо поставяне под въпрос на направената от Общия съд преценка на фактите и доказателствата.

71. Това изложено от Del Monte първо основание всъщност се движи по много тесен ръб между въпроси за преценката на фактите и доказателствата, от една страна, и проблемите около правната квалификация на фактите, от друга. Докато Съдът като инстанция, пред която е подадена жалба, не е компетентен относно преценката на фактите и доказателствата — освен при евентуално оплакване за изопачаване на същите — в производството по обжалване правната квалификация на обстоятелствата подлежи на неговия контрол ( 21 ). Без съмнение Съдът следва да упражни контрол дали при проверката за законосъобразност на спорното решение Общият съд е приложил правилни правни критерии и е направил правилни правни изводи от установените факти ( 22 ).

72. Следователно първото изложено от Del Monte основание е допустимо само доколкото към Общия съд се отправя упрек, че е пренебрегнал действащите в европейското право на конкуренция правни критерии за установяването, че две или повече дружества формират стопанска единица. Когато разглежда довода на Del Monte обаче, Съдът би следвало да не се поддава на изкушението да замести вече направената от Общия съд преценка на фактите и доказателствените средства със своята собствена — нещо, за което той няма компетентност. Ако Съдът не иска да допусне касационното производство да дегенерира във въззивно производство, той трябва строго да се придържа към фактическата обстановка, установена от Общия съд.

ii) Основателност

73. От постоянната съдебна практика следва, че извършеното от дъщерно дружество нарушение на правилата за конкуренция може да бъде вменено на дружеството майка по-конкретно когато, макар и да има отделна правосубектност, това дъщерно дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара, а по същество изпълнява указанията, дадени му от дружеството майка, по-специално с оглед на икономическите, организационните и правните връзки между тези два правни субекта ( 23 ).

74. С други думи, следователно от дружеството майка може да потърсена съотговорност за картелни нарушения, извършени от негово дъщерно дружество, ако към момента на нарушението последното се е намирало под решаващото влияние на дружеството си майка ( 24 ). От второстепенно значение е дали дружеството майка е упражнявало това влияние самостоятелно или заедно с други дружества.

75. Вярно е, че в случая на Del Monte и Weichert не може да се говори за класическо отношение между дружество майка и дъщерно дружество, а по-скоро за партньорство между Del Monte и семейство W ( 25 ). Споменатите критерии обаче могат без проблем да се приложат и към такъв случай на партньорство. Всички участници в производството са били на едно мнение по този въпрос, а и Общият съд също правилно е изходил от тази постановка ( 26 ).

76. Тъй като Del Monte не е имало 100 % или почти 100 % участие във Weichert, в настоящия случай не е могло да бъде приложена необорима презумпция, че Del Monte упражнява решаващо влияние върху Weichert ( 27 ), а това е трябвало да се докаже от Комисията ( 28 ).

77. След задълбочен анализ на доказателствения материал Общият съд констатира в решението си, че Комисията е успяла да докаже този факт ( 29 ). За целта Общият съд се е основал на различни обстоятелства по настоящия случай, а именно: — връзките между Del Monte и семейство W. под формата на командитно дружество по германското право, в което Del Monte е поела ролята само на съдружник с ограничена отговорност, но пък е притежавала 80 % от дружествените дялове и е имала право на вето по определени въпроси, — споразумението за дистрибуция между Del Monte и Weichert, което на практика е довело до това Weichert да закупува банани единствено от Del Monte, като в замяна е било изключителен дистрибутор на Del Monte при продажбите на банани в Северна Европа, — потока на информация между Weichert и Del Monte, като Weichert редовно и подробно е информирало Del Monte за ежедневните си сделки, както и — разискванията във връзка с ценовата политика и снабдяването на Weichert, в рамките на които Del Monte и Weichert са обменяли интензивно информация, а понякога и са спорели относно търговията от страна на Weichert и ценовата му политика относно бананите.

78. Както вече бе споменато, би се стигнало до драстично противоречие със смисъла на производството по обжалване Съдът сега отново да разглежда целия доказателствен материал и да замести извършената от Общия съд преценка на този материал със своята преценка. В стадия на производството по обжалване Съдът може да проверява единствено дали — въз основа на направените в обжалваното съдебно решение фактически констатации — Общият съд е приложил правилните критерии от правна гледна точка.

79. Следва да се подчертае, че съществуването на една стопанска единица може да бъде изведено от съвкупност от съответстващи доказателства, дори и никое от тези доказателства, разглеждани поотделно, да не е достатъчно, за да се установи съществуването на такава единица ( 30 ). Следователно е необходимо да бъдат отчетени всички релевантни обстоятелства по конкретния случай, както и направените от Общия съд въз основа на тях изводи, без да се стига — както се опитва да направи Del Monte — до избирателно фокусиране върху някои от тези обстоятелства.

80. В допълнение, тъй като всяко дело има своите особености, не може да има определящо значение и въпросът дали в практиката на Съда или на Общия съд има прецеденти, обстоятелствата по които са напълно еднакви или подобни на тези по настоящия случай.

81. С оглед на това по-нататък ще разгледам двете оплаквания на Del Monte, с които тя, първо, оспорва, че е упражнявала решаващо влияние върху Weichert и второ, че във всеки случай отрича такова влияние да е имало резултат.

– По упражняването от Del Monte на влияние върху Weichert (втора част от първото основание)

82. От една страна, Del Monte оспорва изобщо да е упражнявала решаващо влияние върху Weichert. Според Del Monte обстоятелствата, въз основа на които Комисията е направила извода, потвърден и от Общия съд, че в случая е упражнявано решаващо влияние, не отговарят на правните изисквания за възникването на съотговорност на дадено дружество за картелно нарушение, извършено от друго дружество. В това отношение Del Monte упреква Общия съд в „неправилно тълкуване на критерия за отговорност на дружеството майка“.

83. Доводите, с които Del Monte обосновава този упрек, по същество могат да бъдат отнесени към две групи от проблеми: от една страна, към въпроса дали Del Monte е била в състояние да упражнява решаващо влияние, а от друга, дали фактически е било налице такова влияние.

84. Що се отнася най-напред до възможностите за упражняване на решаващо влияние, Del Monte изтъква, че в партньорството със семейство W., организирано под правната форма на командитно дружество по германското право, е имала само ролята на съдружник с ограничена отговорност, като е била изключена от търговското управление, а също и в другите случаи е имала само ограничено право да участва във вземането на решенията. Във връзка с това Del Monte се позовава на разпоредби от германския Търговски закон и на клаузи в действащото за Weichert споразумение за асоцииране.

85. От правна гледна точка следва да се отбележи, че за да се прецени дали дадено дружество може да определя самостоятелно поведението си на пазара, или пък друго дружество упражнява решаващо влияние спрямо него, не може да се отчитат само изискванията на релевантното дружествено право (законови разпоредби, а също и клаузи в дружествени договори). Вярно е, че при всички случаи следва да се има предвид какви са правомощията на органите на дружеството. В крайна сметка обаче определящи са икономическите реалности. Правото на конкуренция се ръководи не от формалностите, а от действителното поведение на предприятията ( 31 ).

86. Действително, правното положение на съдружник с ограничена отговорност в дружеството, който е изключен от неговото управление, само по себе си не е основание да се приеме, че може да се упражнява решаващо влияние. Напълно мислимо е обаче да се насложат и други икономически, организационни и правни фактори, които да придадат дори на един съдружник с ограничена отговорност толкова власт, че да може да упражнява de facto решаващо влияние върху съответното дружество.

87. В настоящия случай Общият съд е установил, че са налице именно такива обстоятелства.

88. Най-напред Общият съд е посочил правата на вето на Del Monte в дружествената структура на Weichert. Вярно е, че тези права на вето сами по себе си все още не позволяват да се приеме de iure, че само Del Monte упражнява контрол върху Weichert, но не е изключено те в съчетание с други обстоятелства да са довели de facto до изключителен контрол ( 32 ). Във всеки случай те биха могли да бъдат счетени за основа на съвместен контрол между Del Monte и семейство W. — нещо, което според по-новата съдебна практика може да е достатъчно за вменяването на отговорност за нарушения на правото на конкуренция ( 33 ).

89. Впрочем от юридическа гледна точка не е необходимо тези права на вето да се отнасят до мерки за текущо управление или конкретно до поведението на дружеството на пазара, а по-скоро е достатъчно тези права на вето в най-общ план да осигуряват на съответния съдружник достатъчно влияние върху търговската политика на дружеството в най-широк смисъл ( 34 ).

90. Според констатациите на Общия съд правата на вето на Del Monte се отнасят, наред с останалото, до важни решения на общото събрание на съдружниците във връзка с плановете за бюджета, за инвестиции и за осигуряване на персонал ( 35 ). Обикновено такива права на вето предоставят на съдружника значително фактическо влияние върху търговската политика, дори и чисто юридически погледнато да не му позволяват да участва във вземането на решения по ежедневните операции.

91. Второ, Общият съд е подчертал, че в качеството си на ограничено отговорен съдружник Del Monte е държала 80 % от дружествените дялове на Weichert. Оттук Общият съд е заключил, че Del Monte е имала значителен икономически стимул да упражнява влияние върху Weichert ( 36 ).

92. Трето, Общият съд е взел отношение по споразумението за дистрибуция между Del Monte и Weichert, което на практика е довело до това Weichert да закупува банани единствено от Del Monte и в замяна да бъде изключителен дистрибутор на Del Monte при продажбите на банани в Северна Европа ( 37 ).

93. Обикновено такава връзка, която осигурява изключителни права, особено когато е съчетана с положението на съдружник с далеч по-голям от останалите дял в съответния търговец, несъмнено може да създаде положение на икономическа и организационна зависимост и да позволи упражняването на решаващо влияние върху търговската политика.

94. Въпросът дали в настоящия случай наистина е съществувала такава зависимост между Del Monte и Weichert, е чисто фактически и следователно се преценява само от Общия съд. Във всеки случай няма правни съображения, поради които Общият съд да не може да приеме, че Del Monte, предвид на всички установени в първоинстанционното производство нейни икономически и дружествено-правни връзки с Weichert, е била в състояние въпреки положението си на ограничено отговорен съдружник да упражнява решаващо влияние върху това дружество.

95. В крайна сметка не е необходимо да се проверява дали от правна гледна точка Del Monte е разполагала с достатъчни възможности да упражнява решаващо влияние върху Weichert и дали Del Monte de iure е имала изключителен контрол върху Weichert, или пък е трябвало да споделя този контрол със семейство W., стига да е доказано просто, че Del Monte de facto е упражнявала решаващо влияние ( 38 ).

96. А що се отнася до това фактическо упражняване на решаващо влияние, според констатациите на Общия съд Del Monte е искала и е получавала непрекъснато от Weichert подробни сведения за неговите ежедневни операции на пазара на банани, като тези сведения далеч са надхвърлили рамките на това, което би съответствало на правата на Del Monte съгласно споразумението за асоцииране, както и съгласно споразумението за дистрибуция ( 39 ). Преди всичко обаче според констатациите на Общия съд ( 40 ) Del Monte нееднократно е давала изрични и преки указания във връзка с маркетинга и определянето на цените на бананите, разпространявани от Weichert под марката „Del Monte“ ( 41 ).

97. Така Общият съд е разполагал с редица доказателства, въз основа на които е имал основание да заключи, че Del Monte действително е упражнявала решаващо влияние върху търговската политика на Weichert и дори пряко се е намесвала в поведението на Weichert на пазара. При това Общият съд е имал основание да счете наличието на конкретни указания на Del Monte относно маркетинга на бананите ѝ и свързаната с това ценова политика като особено явен признак за съществуването на решаващо влияние, което това дружество упражнява върху Weichert ( 42 ).

98. Действително, напълно възможно е било доказателствата евентуално да се тълкуват и по друг начин, различен от този, по който това е сторил Общият съд. Не е обаче задача на Съда като инстанция, пред която е образувано производството по обжалване, да замества направената от Общия съд самостоятелна и правно издържана преценка на доказателствата със своя собствена.

– По твърдението, че Weichert не е следвало указания (първа част от първото основание)

99. От друга страна, Del Monte отрича упражненото от нея влияние върху Weichert да е имало резултат. По същество Del Monte твърди, че на практика Weichert не е следвало всички указания на Del Monte и дори че е имало (съдебни и извънсъдебни) спорове с Del Monte. При това положение според Del Monte Общият съд не е трябвало да приема, че Del Monte и Weichert формират стопанска единица, нито че Del Monte е упражнявала решаващо влияние върху Weichert.

100. Както вече бе споменато, наличието на стопанска единица, образувана от две дружества, може да се приеме само когато едното от тях не определя самостоятелно поведението си на пазара, а по същество изпълнява указанията на другото ( 43 ).

101. Този критерий обаче не бива да бъде погрешно разбран в смисъл, че едното дружество трябва да изпълнява без изключение всички указания на другото и че между тях не трябва да има никакви различия в мненията; по-скоро тези указания трябва да се изпълняват само по същество. Също така не е нужно едното дружество категорично да пренебрегва всяко възражение на другото срещу упражняваното от него влияние, нито пък да задушава в зародиш всяка правна претенция на другото, за да демонстрира своето влияние, а с това и съществуването на стопанска единица.

102. Вътрешните различия в мненията не са рядкост дори в класическите структури на концерни. Има случаи, в които указанията на дружеството майка до дъщерни дружества, които са на 100 % или почти на 100 % нейна собственост, не се изпълняват, като много важни указания дори се нарушават. Така например е обичайна практика дружествата майки в рамките на програми за привеждане в съответствие да издават указания до своите дъщерни дружества с т.нар. инструкции за съобразяване („compliance“), с които ги насърчават да не упражняват търговски практики, нарушаващи правилата на конкуренция. Евентуалното несъблюдаване на посочените инструкции с безспорна важност за стопанския живот, но и за правото на конкуренция, съгласно съдебната практика съвсем не е пречка да се вмени отговорност на едно дружество за картелни нарушения на друго дружество ( 44 ).

103. Съответно в настоящия случай не е имало правна пречка Общият съд да приеме, че Del Monte и Weichert формират стопанска единица, дори Weichert да не е изпълнявало всички указания на Del Monte и също така по някои въпроси да е предприело юридически стъпки срещу Del Monte.

104. Не може обаче да се говори за решаващо влияние и за стопанска единица, когато има сериозни индиции, че указанията на едното дружество поначало не се изпълняват от другото и че това е довело до самостоятелно поведение на последното на пазара.

105. Следователно в настоящия случай Общият съд съвсем правилно е разгледал събрания доказателствен материал в аспекта дали Weichert като цяло не е изпълнявало указанията на Del Monte и дали е имало самостоятелно пазарно поведение ( 45 ). В тази връзка той особено подробно е разгледал довода на Del Monte, че Weichert, от една страна, като се е ориентирало към нивото на цените на Dole, е преследвало ценова политика, различна от желаната от Del Monte, и от друга, не е приложило новия маркетингов подход на Del Monte, с който Del Monte предполагаемо искала да позиционира бананите си в първокласния сегмент на пазара, за да постигне цени, близки до тези на Chiquita.

106. Такива обстоятелства, ако бяха установени, действително щяха да бъдат важна индиция срещу (успешното) упражняване на решаващо влияние от страна на Del Montes върху Weichert, а с това и срещу съществуването на стопанска единица, образувана от двете дружества.

107. Така в писмените си и устни изложения, представени в настоящото производство по обжалване, Del Monte непрекъснато се опитва да създаде впечатлението, че твърдяното неизпълнение на указанията ѝ относно цените и на нейния нов маркетингов подход от страна на Weichert в периода на извършване на нарушението от 2000 г. до 2002 г. било установен факт.

108. Ако обаче се разгледа не само цитираната от Del Monte част от обжалваното съдебно решение ( 46 ), а целият пасаж от него във връзка с този въпрос ( 47 ), става ясно, че Общият съд съвсем не е приел за установени твърдените от Del Monte факти. Така например Общият съд подчертава, че Del Monte „не доказва ясно изразяване на очакванията си спрямо Weichert“ ( 48 ). Освен това Общият съд констатира, че изявленията на другите вносители, с които Del Monte се е опитала да се обоснове, в действителност противоречат на собствените ѝ твърдения ( 49 ).

109. Според така установените от Общия съд факти, които — освен ако евентуално не са изопачени ( 50 ) — са единствено релевантните при разглеждането на първото основание, доводите на жалбоподателя във връзка с твърдяната автономна ценова политика на Weichert и с несъобразяването с новия маркетингов подход на Del Monte от Weichert следователно са просто твърдения ( 51 ), които, предвид други доказателства, Общият съд изобщо не е възприел за убедителни.

110. При това положение Общият съд няма как да бъде упрекнат в неправилна правна квалификация на фактите по този въпрос. Предвид фактическите констатации в първоинстанционното производство, от правна гледна точка Общият съд изобщо не е бил длъжен да приеме, че Del Monte и Weichert не образуват стопанска единица.

б) Трето и четвърто основание: доказателствена тежест и презумпция за невиновност

111. С третото основание Del Monte упреква Общия съд, че е обърнал доказателствената тежест, докато четвъртото основание се базира на презумпцията за невиновност (принципа in dubio pro reo). Общо за тези две основания е твърдението, че приведените в настоящото съдебно производство доказателства не позволяват да се констатира, че Del Monte е упражнявало решаващо влияние върху Weichert, и че следователно няма как да се приеме, че Del Monte е съотговорна за картелното нарушение на Weichert.

112. Струва ми се, че това твърдение има за цел, под прикритието на оплаквания за правни пороци, да подтикне Съда към нова преценка на фактите и доказателствата, за което той няма компетентност в производството по обжалване. Съответно твърденията, че тези две основания са налице, трябва да бъдат обявени за недопустими ( 52 ).

113. Само за пълнота ще добавя, че доводите на Del Monte са неубедителни и по същество.

i) Трето основание: доказателствена тежест

114. С третото основание Del Monte изтъква, че като приел, че някои представени от Del Monte доказателства не са годни да установят независимостта на Weichert от Del Monte, Общият съд неправилно обърнал доказателствената тежест.

115. По-конкретно става въпрос за правата на вето вътре в дружество Weichert ( 53 ), определянето на цените от Weichert ( 54 ), становището на Weichert по дело пред национален съд ( 55 ) и за липсата на консолидиране на резултатите на Del Monte и Weichert ( 56 ).

116. Вярно е, че Общият съд е отрекъл доказателствената стойност на твърдението на Del Monte за независимост на Weichert от Del Monte. Обратно на мнението на Del Monte обаче, това не означава обръщане на доказателствената тежест. Напротив, Общият съд съвсем основателно приема, че Комисията носи тежестта да докаже съотговорността на Del Monte за нарушението ( 57 ).

117. Въз основа на това разпределение на тежестта за доказване Общият съд е разгледал доказателствената стойност на всички представени му доказателства. Той прави извода, от една страна, че има достатъчно доказателства за наличието на решаващо влияние на Del Monte върху Weichert и от друга, че насрещните доводи на Del Monte не са годни да обезсилят доводите на Комисията. Този подход не може да бъде критикуван от правна гледна точка ( 58 ). Той изобщо не обръща доказателствената тежест, а се основава на постановката, че обикновено още преди да се стигне до въпроса за обективната тежест на доказване, тежестта за посочване на доказателствата може неколкократно да премине от едната към другата страна ( 59 ).

ii) Четвърто основание: презумпция за невиновност

118. С четвъртото основание Del Monte твърди, че Общият съд е нарушил презумпцията за невиновност (принципа in dubio pro reo) ( 60 ), като въпреки съмнителните индиции приел Del Monte за съотговорна за картелното нарушение на Weichert.

119. На това четвърто основание по същество не може да бъде даден друг отговор от този на първото основание. Както посочих по-горе ( 61 ), Общият съд е имал основание да заключи от съвкупността от представените му доказателства, че през периода на нарушението Del Monte е упражнявало решаващо влияние върху Weichert и че следователно двете дружества са образували стопанска единица.

120. Когато са налице достатъчно доказателства за установяването на съотговорността, не може да се говори за неспазване на презумпцията за невиновност.

iii) Междинно заключение

121. Следователно твърдението, че третото и четвъртото основание са налице, е неоснователно.

2. Второ основание: изопачаване на доказателства

122. Тъй като, както отбелязах по-горе, първото основание, също както и третото и четвъртото, не може да бъде прието, в следващото изложение ще разгледам второто основание, изложено само при условията на евентуалност. С него Del Monte упреква Общия съд, че е изопачил доказателства в няколко аспекта, които всички са свързани с възможностите на Del Monte да упражнява влияние върху Weichert.

а) По отделните твърдения за изопачаване

123. Съгласно постоянната съдебна практика изопачаването на факти или доказателства може да бъде установено само при спазване на строги изисквания. Подобно изопачаване е налице само когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства се явява явно неправилна ( 62 ). Още в началото отбелязвам, че никое от твърденията на Del Monte за изопачаване ни най-малко не отговаря на тези високи изисквания.

124. Подобно на Комисията и на Weichert аз също имам впечатлението, че Del Monte просто е недоволна от преценката от Общия съд на доказателствата и сега иска да внуши на Съда един алтернативен прочит на доказателствения материал, какъвто обаче по никакъв начин не е необходим.

i) По твърдението за изопачаване на споразумението за асоцииране

125. Най-напред Del Monte излага редица твърдения за изопачаване на споразумението за асоцииране, с което Weichert е избрало правно-организационната форма на командитно дружество по германското право.

– По правата на вето на ограничено отговорния съдружник

126. Първо, Del Monte се позовава на член 7, параграф 3 от споразумението за асоцииране, който предвижда, че за редица правни сделки неограничено отговорните съдружници трябва да искат предварително писменото съгласие на всички съдружници. Според Del Monte Общият съд е опорочил тази клауза, като в точка 101 от обжалваното съдебно решение е приел, че „съвкупност от важни актове, които неизбежно се отразяват, дори и косвено, на управлението на Weichert, не могат да се приемат без съгласието на ограничено отговорния съдружник“.

127. Това твърдение е неоснователно.

128. Правните сделки, за които съгласно член 7, параграф 3 от споразумението за асоцииране се изисква съгласието на всички съдружници, включват покупката и продажбата на недвижимо имущество и на всякакви дялове от капитала или друго участие в други предприятия, инвестициите над 100000 германски марки (DEM), заемите на служителите в размер над 10000 DEM, заемите в полза на Weichert, които не са част от обикновеното управление на дейността, даването на гаранции от Weichert, всички видове възнаграждения на съдружника управител и всички споразумения, сключени от съдружника управител или съдружниците управители, с които се поемат задължения за редовни плащания от страна на Weichert в размер над 10000 DEM месечно, с изключение на трудовите договори, в които предвиденото годишно възнаграждение е по-ниско от 60000 DEM.

129. Напълно логично е — или във всеки случай не е явно неправилно — такива действия да бъдат счетени за „съвкупност от важни актове“ и да се приеме, че свързаното с това право на вето на Del Monte „неизбежно се отразява, дори и косвено, на управлението на Weichert“ ( 63 ). Обратно на застъпваното от Del Monte, в този пасаж от текста на обжалваното съдебно решение не се споменава за отражение специално върху поведението на Weichert на пазара. Впрочем, съгласно съдебната практика изобщо не е необходимо да се установява такова отражение ( 64 ).

– По правата на вето на неограничено отговорния съдружник

130. Второ, Del Monte оспорва точка 114 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд изтъква, че „от разпоредбите на споразумението за асоцииране не може да се установи фактът,“ че „неограничено отговорният съдружник [е] имал право на вето върху „всички“ решения на дружеството“. Напротив, според Del Monte няма решение, което тя да е можела да наложи на дружеството против ветото на неограничено отговорния съдружник.

131. Спорните съображения на Общия съд трябва да се разгледат във връзка с непосредствено предхождащите ги точки от обжалваното съдебно решение и са отговор на довод на Del Monte, свързан с член 9, параграф 2, второ изречение от споразумението за асоцииране ( 65 ). Тази клауза се отнася единствено до определени решения на общото събрание на съдружниците, които са посочени в член 9, параграф 4 от това споразумение. Според същата клауза съгласието на неограничено отговорния съдружник се е изисквало задължително само за изброените в член 9, параграф 4 решения.

132. При това положение изводът на Общия съд, че от разпоредбите на споразумението за асоцииране не може да се изведе право на вето на неограничено отговорния съдружник „върху „всички“ решения на дружеството“, е напълно логичен и най-малкото не може да бъде счетено за явно неправилен.

133. Също така следва да се припомни, че евентуалното изопачаване на доказателства може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение само когато е засегнало неговия диспозитив ( 66 ). В тази връзка е важно да се уточни, че дори едно общо право на вето на неограничено отговорния съдружник „върху „всички“ решения на дружеството“ само по себе си не би разкрило нищо по въпроса какви правни и фактически възможности е имал ограничено отговорният съдружник от своя страна да упражнява влияние в дружеството. Del Monte не е изложило доводи, които да налагат на Общия съд да стигне до извода, че неограничено отговорният съдружник е могъл самостоятелно — дори против волята на ограничено отговорния съдружник — да се разпорежда и разполага в дружеството.

134. Както вече бе споменато, съотговорността на ограничено отговорния съдружник за извършените от дружеството картелни нарушения във всеки случай не предполага непременно контролът да е упражняван единствено от ограничено отговорния съдружник, а е напълно възможно положение, при което съвместният контрол с неограничено отговорния съдружник или съдружници да доведе до вменяване на отговорност по картелното право ( 67 ).

– По назначаването и заместването на управителя

135. Трето, жалбоподателят критикува точка 117 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд отхвърля довода на Del Monte, че не разполагала с всички необходими права, за да назначава и замества управителите на Weichert или дори да налага вето върху назначаването им. Del Monte счита отхвърлянето на довода ѝ от Общия съд за „изопачаване на доказателство“.

136. По този въпрос следва да се отбележи, че когато твърди, че Общият съд е изопачил доказателства, жалбоподателят трябва да посочи точно доказателствата, които твърди, че са изопачени от тази юрисдикция, и да докаже грешките в анализа, които според него са довели до това изопачаване ( 68 ).

137. По настоящото дело изобщо няма приведени доводи в тази насока. Del Monte не е посочила конкретен документ от преписката и не е изложила обосновано в какво се състои неговото изопачаване от Общия съд. Ето защо твърдението, че тази част от второто основание е налице, е недопустимо.

138. Впрочем може само да се предполага, че Del Monte има предвид изопачаване на член 9, параграф 3 от споразумението за асоцииране, тъй като спорният пасаж от текста на обжалваното съдебно решение се отнася до тази клауза. Цитираната клауза обаче предвижда дословно това, което Общият съд възпроизвежда в точка 117 от обжалваното решение, а именно че всяко изменение на споразумението за асоцииране изисква единодушие на съдружниците.

139. Доколкото в член 7, параграф 1 от споразумението за асоцииране е било изрично предвидено, че лично отговорният съдружник е и управител, този негов статут е могло да възникне и да се променя само с изменение на това споразумение и следователно не без съгласието на Del Monte. Ето защо доводът на Del Monte, че нямала дори право на вето при назначаването и заместването на управителите, е неточен, най-малкото в този общ смисъл.

140. Следователно не може да се говори за изопачаване на доказателства. По-скоро ми се струва, че под прикритието на твърдение за изопачаване тук Del Monte просто се опитва да подтикне Съда към нова преценка на фактите — нещо, което е недопустимо в производството по обжалване пред него ( 69 ).

– По механизма за арбитраж

141. Четвърто, Del Monte упреква Общия съд в изопачаване на член 9, параграф 5 от споразумението за асоцииране, който предвижда създаването на арбитражен съвет в рамките на общото събрание с оглед разрешаването на патови ситуации ( 70 ).

142. По-конкретно Del Monte не е съгласна със следните две констатации на Общия съд, изложени в точка 116 от обжалваното съдебно решение: — от една страна, Общият съд счита, че „твърдението за приемане на решенията с обикновено мнозинство в рамките на посочения съвет, а следователно и на решения, които не могат да не бъдат благоприятни за [семейство W.], не е подкрепено с доказателства“, — от друга страна, Общият съд изтъква, че „във всеки случай пределите на соченото предимство трябва да се преценяват, като се държи сметка за конкретните права на събранието на съдружниците“.

143. След като се запознах с член 9, параграф 5 от споразумението за асоцииране, никоя от тези две констатации на Общия съд не ми изглежда явно неправилна. Напротив: — по първата констатация следва да се отбележи, че член 9, параграф 5 от споразумението за асоцииране не съдържа никакви данни за това какво мнозинство от гласовете се е изисквало при приемането на решения от арбитражния съвет. Действително не е изключено от други клаузи на споразумението за асоцииране да може да се изведе изискване решението да се приема с обикновено мнозинство. В настоящия случай обаче Del Monte не се е оплакало, че те са били изопачени. Впрочем констатацията на Общия съд се отнася за мнозинствата, с които арбитражният съвет реално е приемал решенията си. От само себе си е ясно, че дадена клауза от споразумението за асоцииране сама по себе си не може да даде информация за практическото ѝ прилагане в живота на дружеството. — колкото до втората констатация, от нея единствено следва, че Общият съд е преценил и претеглил значението на произтичащите от арбитражния механизъм предимства за семейство W. в общия контекст на споразумението за асоцииране. Не е ясно, а и жалбоподателят не навежда никакъв довод, защо такава преценка на общия контекст, в който се вписват доказателствата, трябва да е явно неправилна.

144. Ще добавя, че самото съществуване на механизъм за арбитраж под формата на арбитражен съвет е всичко друго, но не и факт, доказващ твърдението на Del Monte, че „в крайна сметка семейство [W.] вземаше еднолично решенията относно управлението на Weichert“. Дори да е вярно твърдението на Del Monte, че семейство W. е разполагало с три от общо шест гласа в този съвет, този факт именно показва, че то не е имало мнозинство, дори и обикновено.

ii) По твърдението за изопачаване на някои други документи

145. Според Del Monte освен споразумението за асоцииране Общият съд изопачил значението и на някои други документи от преписката по делото. По-долу ще разгледам накратко това твърдение.

– По „равномерното разпределение на правата“

146. Първо, Del Monte се оплаква от „явно изопачаване“ на изложеното от нея в жалбата ѝ в производството пред първата инстанция ( 71 ), където споменала за „равномерно разпределение на правата“ между неограничено отговорните и ограничено отговорните съдружници. Според жалбоподателя в точка 118 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е заключил — от изложеното от нея относно „равномерното разпределение на правата“ — че семейство W. и Del Monte са упражнявали съвместен контрол върху Weichert, и е приел това положение като показателно за възможността на Del Monte да упражнява решаващо влияние върху Weichert.

147. С оглед на съдебната практика относно изопачаването на факти и доказателства, изопачаване на изложените от страните в първоинстанционното производство доводи е налице, когато същите са явно неправилно тълкувани или възпроизведени в различен смисъл от Общия съд ( 72 ).

148. В настоящия случай не може да се говори за такова положение. Наистина, в точка 118 от обжалваното съдебно решение Общият съд е използвал формулирания от Del Monte израз „равномерно разпределение на правата“. Той обаче изобщо не е възпроизвел в този пасаж от решението си съществото на довода на Del Monte. Общият съд по-скоро е препратил към непосредствено предхождащото негово изложение относно определени клаузи на споразумението за асоцииране ( 73 ) и е заключил от тях, че Del Monte е можела да упражнява решаващо влияние върху Weichert.

– По изявленията на други вносители във връзка с определянето на цените

149. Второ, Del Monte упреква Общия съд, че въз основа на отговорите на други вносители (Chiquita и Dole), дадени по искания на Комисията за информация, е приел в точки 211—215 от обжалваното решение, че съобразяването на референтните цени на Weichert с тези на Dole е отговаряло „на очакванията и на Del Monte“. Така според виждането на Del Monte Общият съд е изопачил изложеното от тези вносители.

150. Този упрек се основава на неправилен, дори променящ смисъла прочит на обжалваното съдебно решение. В посочения пасаж от решението няма нито една дума, с която да се установява или поне да се загатва, че съобразяването на референтните цени на Weichert с тези на Dole е отговаряло „на очакванията и на Del Monte“. Така Del Monte приписва на Общия съд изявление, каквото той изобщо не е направил в тази форма, и го свързва с отправения тежък упрек за изопачаване на доказателства.

151. В действителност в посочения пасаж от решението Общият съд разглежда твърденията на Del Monte, че Weichert е било напълно самостоятелно, че самата Del Monte е искала да постигне референтни цени, близки до тези на Chiquita, и че свързаните с това очаквания на Del Monte спрямо Weichert са били ясно изразени ( 74 ). Тук Общият съд стига просто до междинния извод, че цитираните от Del Monte изявления на Chiquita и Dole всъщност противоречат на собствените ѝ изявления ( 75 ). В процесните точки 211—215 от обжалваното решение обаче Общият съд не прави окончателен извод относно самостоятелността на Weichert от Del Monte.

152. Също така следва да се отбележи, че разглежданите изявления на Chiquita и Dole съвсем не са били толкова ясни, колкото твърди Del Monte. Точно обратното, те несъмнено са допускали тълкуване. Това важи особено за изявлението на Dole, че дружество „Del Monte е недоволно от резултатите от маркетинга на Weichert“ и „изглежда е прекратило отношенията си с Weichert, за да прилага собствен агресивен подход на маркетинг“ ( 76 ).

153. Първо, от тези изявления — както вече бе споменато по-горе ( 77 ) — не следва ясно дали Dole е било недоволно от Weichert само във финансов аспект, или също и във връзка с маркетинговия подход. Второ, от този доказателствен материал не може да се извлече информация дали и кога ръководството на Weichert изобщо е било инструктирано да приведе в действие този нов маркетингов подход на Del Monte. Трето, също така не е ясно дали маркетинговият подход по онова време действително се е провалил поради съпротивата на ръководството на Weichert, или просто не е бил осъществим на пазара, както твърди Weichert. От доказателствения материал, който според твърдението на Del Monte бил изопачен от Общия съд, дори не става еднозначно видно към кой момент Del Monte изобщо е разработила свой „собствен агресивен подход на маркетинг“, а след това е направила опит да го осъществи на практика: още през периода на нарушението, между 2000 г. и 2002 г., или едва от 2003 г., т.е. след прекратяване на нарушението.

154. Ако доказателствата по делото допускат различни преценки, всяка от които изглежда обоснована, и Общият съд е избрал една от тях, той не може да бъде сериозно упрекнат в изопачаване на доказателствата. Именно такъв е случаят с посочените в точки 211—215 от обжалваното съдебно решение доказателства.

– По писмото на външен адвокат до Del Monte

155. Трето, Del Monte твърди, че е изопачено доказателство във връзка с писмо на външен адвокат до Del Monte от 1997 г. Докато в точка 236 от обжалваното решение Общият съд създал впечатлението, че това писмо е било изпратено по възложение на един от съдружниците на Weichert, всъщност писмото било изпратено по възложение на самото дружество.

156. В този аспект веднага следва да се отбележи, че на посоченото място в обжалваното решение Общият съд изобщо не разглежда въпроса за авторството на това писмо, а само излага общи съображения по въпроса дали обстоятелството, че един от съдружниците ангажира правен консултант, позволява да се направят изводи за контрола на другия съдружник върху дружеството. Затова упрекът на Del Monte за изопачаване ми се струва доста пресилен.

157. В допълнение, при внимателен прочит на посоченото писмо става ясно, че то — обратно на мнението на Del Monte — е твърде многозначно и съвсем не разкрива ясно от чие име и по чия поръчка в него се изразяват становища по определени въпроси. Действително от уводната част излиза, че в писмото е изразено становище за дружеството ( 78 ). Следващото изложение обаче е направено поне отчасти и от името на г‑н W., а отчасти — дори изрично съвместно от името на г‑н W. и на дружеството ( 79 ).

158. Следователно и тук се касае за доказателство, което оставя значително пространство за различни тълкувания. При тези обстоятелства Общият съд не може да бъде упрекван в изопачаване, доколкото в точка 236 от обжалваното решение изтъква, че „един съдружник се обръща за съвет, за да узнае какви са правата му и да се защити от лице, което подозира, че не ги зачита“.

159. В допълнение следва да се отбележи, че Del Monte съвсем не е уточнила доколко твърдяното от нея изопачаване на съдържанието на посоченото писмо е засегнало решението на Общия съд. Евентуалното изопачаване на доказателство обаче може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение само ако е засегнало неговия диспозитив ( 80 ). В настоящия случай няма конкретни индиции в тази насока.

– По писменото изявление по дело пред национална юрисдикция

160. Четвърто, Del Monte счита по отношение на точки 237 и 238 от обжалваното съдебно решение, че Общият съд е изопачил доказателствената стойност на една писмена защита по дело пред национална юрисдикция. С посочената защита Weichert отговаря на подадена от Del Monte искова молба, като изтъква, че цялата добавена икономическа стойност на Weichert, а именно покупките, маркетингът и логистиката, се дължи изключително на неограничено отговорните съдружници и че ролята на Del Monte в дружеството се свежда до финансово участие.

161. По този въпрос Общият съд съвсем правилно отбелязва по същество, че искът е предявен от Del Monte, а не от Weichert, че този иск се вписва в контекста на предвиденото разваляне на споразумението за дистрибуция и че започването на съдебно производство по инициатива на Del Monte относно икономическата стойност на предприятието не изключва възможността да се направи извод за упражняване на решаващо влияние от страна на Del Monte ( 81 ).

162. За мен не е ясно как Общият съд трябва да е изопачил посочената писмена защита с това си изложение. Общият съд просто е поставил писмената защита в нейния процесуален и икономически контекст, като е извел оттам напълно защитими — и в никакъв случай явно неправилни — изводи за доказателствената ѝ стойност по настоящото картелно дело.

– По липсата на консолидация на резултатите от дейността

163. Пето, по отношение на точка 259 от обжалваното съдебно решение Del Monte отправя критика, че Общият съд неоснователно е омаловажил липсата на консолидация на резултатите на Del Monte и Weichert, като я е приел за „напълно неотносима“. Според Del Monte това е изопачаване на доказателство.

164. Този довод е необоснован. Може би Del Monte смята, че от липсата на консолидация Общият съд е направил неправилни в правен аспект изводи и че не се е съобразил със съответната съдебна практика. Това обаче няма нищо общо с изопачаването на доказателство.

iii) Междинно заключение

165. В обобщение, следва да се приеме за установено, че нито едно от поотделно изложените от Del Monte оплаквания за изопачаване на доказателства не е основателно, дори отчасти.

б) По задължението на Общия съд за всестранна преценка на доказателствата

166. На последно място, в рамките на това второ основание Del Monte твърди, че Общият съд не е обсъдил всестранно представените му доказателства. Според Del Monte Общият съд изопачил доказателствения материал, като разгледал всяко доказателство поотделно, без обаче да съобрази дали доказателствата в своята цялост изключват Del Monte да е упражнявала решаващо влияние върху Weichert, или — при условията на евентуалност — да прецени дали доказателствата по този въпрос са неясни (non liquet).

167. Струва ми се, че и този упрек почива на много избирателен прочит на обжалваното съдебно решение. Достатъчен е само един поглед върху текста на точка 266 от това решение, за да се установи, че Общият съд не е счел, че представените от Del Monte писмени доказателства, „разгледани поотделно и в тяхната съвкупност“, са такива, че да поставят под въпрос вменяването на отговорност на Del Monte за извършеното от Weichert картелно нарушение. Следователно Общият съд съвсем не е пропуснал да разгледа всестранно доказателствения материал.

168. Всъщност твърдението на Del Monte — въпреки че е определено като оплакване за изопачаване — по-скоро се оказва оплакване за неправилна правна квалификация на факти. Del Monte счита, че въз основа на събрания доказателствен материал, разгледан в неговата цялост, Общият съд е направил неправилни правни изводи за това, че Del Monte и Weichert образуват стопанска единица. В това отношение последното оплакване в рамките на второто основание се припокрива с първото основание и следва да бъде отхвърлено по изложените още във връзка с последното причини ( 82 ).

3. Пето основание: едно-единствено продължено нарушение

169. С петото и последно основание Del Monte твърди, че Общият съд трябвало да отмени обжалваното решение, тъй като в него било установено едно-единствено продължено нарушение на Dole, Chiquita и Del Monte/Weichert, макар да било ясно, че на Weichert не бил известен обменът на информация между Dole и Chiquita.

170. Понастоящем Del Monte упреква Общия съд, че е дал неправилна правна квалификация на незнанието на Weichert за обмена на информация между Dole и Chiquita просто като смекчаващо обстоятелство, като по този начин не се е съобразил с приложимата практика на Съда.

171. Струва ми се, че това основание се гради на неправилен прочит на обжалваното съдебно решение и на практиката на Съда.

172. Понятието за едно-единствено продължено нарушение позволява участието в нарушението на всеки от участниците в картела да може да бъде вменено в отговорност на всички останали участници в картела — като един вид съизвършители — дори самите те да не са участвали активно във всеки от съставните елементи на глобалния картел ( 83 ).

173. Такова вменяване на отговорност предполага да е установено, че въпросното предприятие е знаело за неправомерните действия на другите участници или е могло разумно да ги предвиди и е било готово да поеме риска за тях. ( 84 )

174. Иначе казано, реципрочното вменяване на отговорност за участие в извършването на нарушение е възможно, ако съответният участник в картела е знаел или е бил длъжен да знае, че с действията си се включва в глобален картел и със своето поведение допринася за постигането на общите антиконкурентни цели, преследвани от всички участници в картела ( 85 ).

175. Ако обаче не е доказано, че даден участник в картела е знаел или е бил длъжен да знае за определени аспекти на едно-единственото продължено нарушение, не може да му бъде търсена отговорност за тези аспекти ( 86 ).

176. Обстоятелството, че участник в картела не е знаел или не е бил длъжен да знае за всички аспекти, обаче с нищо не променя обективното съществуване на едно-единствено продължено нарушение. По аргумент на по-силното основание това не може да доведе до освобождаване на предприятието от отговорност за действията, в които е безспорно, че е участвало, или за които действително може да му бъде вменена отговорност ( 87 ). По-скоро се касае за степенуване на разликите, което не променя с нищо факта, че съответното предприятие е нарушило член 81 ЕО, дори да не е възможно всички съставни елементи на даденото едно-единствено продължено нарушение да му бъдат вменени в отговорност ( 88 ).

177. В крайна сметка при индивидуалното определяне на глобата на всеки от участниците в картела трябва да бъдат взети предвид обхватът и степента на съответното участие в глобалния картел ( 89 ).

178. В настоящия случай Общият съд е приложил тези правила, без да допусне грешка при прилагане на правото.

179. Общият съд е признал, че Weichert не е знаело и че не е било длъжно да знае за обмена на информация между Dole и Chiquita. Общият съд съвсем правилно не е приел този факт като основание да постави под въпрос наличието на разглежданото едно-единствено продължено нарушение. По-скоро обжалваното съдебно решение правилно се е концентрирало само върху правните последици за Weichert, като в него е установено, че на Weichert не може да бъде вменена отговорност за нарушението в неговата цялост — за разлика от случая с Dole и Chiquita — и че следователно на Weichert следва да бъде наложена глоба с по-нисък размер ( 90 ).

180. Трябва да се признае, че в тази връзка Общият съд донякъде учудващо говори — вероятно възприемайки формулировката на Комисията в спорното решение — за „смекчаващи обстоятелства“ за Weichert. В действителност обаче по-леката санкция на Weichert е оправдана само с по-малката степен на участието му в нарушението. Именно от това в крайна сметка изхожда и Общият съд, когато изтъква, че определеният основен размер на глобата на Weichert е по-нисък, защото то не е знаело за контактите, предхождащи определянето на цените, между Chiquita и Dole, респ. не е могло разумно да ги предвиди.

181. При тези обстоятелства петото основание следва да бъде отхвърлено.

В – По насрещната жалба на Weichert по дело C‑293/13 P

182. Както бе отбелязано по-горе ( 91 ), насрещната жалба на Weichert по дело C‑293/13 P е недопустима, защото не отговаря на изискванията по член 56, втора алинея, второ изречение от Статута на Съда. Ето защо по-долу вземам отношение по нейната основателност само при условията на евентуалност.

1. Първо основание: наличие на съгласувана практика

183. С насрещната си жалба по дело C‑293/13 P Weichert оспорва най-напред констатацията на Общия съд за наличието на съгласувана практика между Weichert и Dole. Според Weichert не може да се говори за съгласувана практика между двете предприятия, защото Weichert просто следвало пасивно ценовата политика на Dole, като едностранно се съобразявало с неговите референтни цени.

184. В тази връзка Weichert излага общо три оплаквания срещу обжалваното съдебно решение, които ще разгледам поотделно по-нататък.

а) По оплакването за противоречие в мотивите на решението

185. Първо, според Weichert мотивите на обжалваното съдебно решение са противоречиви, понеже, от една страна, в точка 580 Общият съд отрича наличието на признаци за такова пасивно следване, а от друга, в точка 847 счита такова пасивно следване за възможно.

186. Въпросът дали мотивите на едно решение на Общия съд са противоречиви или непълни, е правен въпрос, който като такъв може да бъде разгледан в производството по обжалване пред Съда ( 92 ).

187. По настоящия случай в последното изречение на точка 580 от обжалваното решение Общият съд установява, че определено изявление на Chiquita в административното производство — разгледано по-подробно в посочената точка — не е достатъчно, за да обоснове твърдението, че „Weichert чакало всяка седмица да разбере каква е цената на Dole, след което определяло собствената си референтна цена на същото равнище“.

188. В точка 847 от обжалваното решение пък Общият съд изтъква, че същото изявление на Chiquita е „могло да създаде [и] впечатлението, че Weichert просто възприело поведение на пасивно следване на ценовата политика на Dole“.

189. Дори на пръв поглед тези две точки от обжалваното съдебно решение да изглеждат донякъде несъгласувани, при по-внимателен анализ се оказва, че няма противоречие между тях. Това е така, защото и в двата пасажа от решението Общият съд се занимава — макар и съответно в съвсем различен контекст — с доказателствената стойност на едно и също сведение на Chiquita от административното производство. Също така и в двата случая в крайна сметка Общият съд изхожда от постановката, че вътрешно присъщата доказателствена стойност на това сведение е сравнително ниска.

190. Именно поради тази ниска доказателствена стойност Общият съд като цяло не придава висока доказателствена сила на съответното изявление на Chiquita за наличието или неналичието на съгласувана практика между Dole и Weichert: така в точки 580 и 581 от обжалваното решение Общият съд, от една страна, отказва да квалифицира изявлението на Chiquita като оневиняващо доказателство, като го тълкува в смисъл, че в отношението си с Dole Weichert просто е следвало ценовата ѝ политика. От друга страна обаче, в точки 847—853 от обжалваното решение Общият съд също така не приема, че това изявление може да послужи като уличаващо доказателство по отношение на въпроса за антиконкурентния характер на двустранните контакти между Weichert и Dole.

191. Ето защо няма основание да се приеме, че Общият съд не е спазил задължението си за мотивиране съгласно член 36 във връзка с член 53, първа алинея от Статута на Съда.

192. Във всеки случай следва най-общо да се отбележи, че Общият съд е длъжен да мотивира не толкова анализа си на отделните доказателства, а решението си. Дори да се приеме — обратно на изложеното от мен по-горе — че формулировката на точки 580 и 847 не е съвсем съгласувана, Общият съд все пак е мотивирал ясно и непротиворечиво решението си по подадената до него жалба, а именно като е установил, че е налице съгласувана практика с антиконкурентна цел и че Weichert е участвало в нея ( 93 ).

193. Ето защо оплакването на Weichert за порок в мотивите не може да бъде прието.

б) По оплакването за изопачаване на доказателства

194. Второ, Weichert упреква Общия съд, че изопачил доказателства. Констатацията в точка 580 от обжалваното съдебно решение, че изявлението на Chiquita не е достатъчно, за да обоснове твърдението, че Weichert просто е следвало цените на Dole, изопачавала ясния смисъл на доказателството. Weichert иска да изведе именно това, когато разглежда въпросната точка във връзка с точка 847 от обжалваното съдебно решение, където Общият съд — както вече бе споменато — изтъква, че това изявление на Chiquita е „могло да създаде [и] впечатлението, че Weichert просто възприело поведение на пасивно следване на ценовата политика на Dole“.

195. Както вече посочих, констатация за изопачаването на факти или доказателства може да бъде направена при спазването на строги условия. Подобно изопачаване е налице само когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства е явно неправилна ( 94 ). За сметка на това липсва изопачаване, когато съответните факти и доказателства допускат различни преценки, всяка от които изглежда обоснована, и Общият съд е решил да избере една от тях.

196. Настоящият случай е именно такъв. Разглежданото изявление на Chiquita в административното производство не позволява ясно да се определи дали Weichert, просто следвайки пасивно цени, е възприемало едностранно референтните цени на Dole, или пък е участвало с Dole в съгласувана практика с антиконкурентна цел. Общият съд прави извода, че изявлението на Chiquita не може да обоснове твърдението за пасивно следване на цените ( 95 ). Подобен извод е оправдан предвид ниската доказателствена стойност на това изявление за отношението между Weichert и Dole; този извод на Общия съд в никакъв случай не е явно неправилен.

197. Ето защо твърдението за изопачаване на доказателства е неоснователно.

в) По твърдението за липса на обмен на информация за бъдещото поведение

198. Накрая, Weichert твърди, че по настоящия случай изобщо не е бил установен обмен на информация между Dole и Weichert за бъдещото им поведение на пазара. Според Weichert и по тази причина не може да се приеме, че между двете предприятия е имало съгласувана практика с антиконкурентна цел.

199. В това отношение следва да се напомни, че преценката на фактите и доказателствата е от компетентността единствено на Общия съд и не подлежи на контрол от страна на Съда като инстанция, пред която е образувано производството по обжалване, освен при евентуално твърдение за изопачаване ( 96 ). Доводът на Weichert цели да подтикне Съда към нова преценка на фактите по делото и поради това следва да се отхвърли като недопустим.

200. Само за пълнота ще посоча — обратно на твърдяното от Weichert — че в няколко пасажа от текста на обжалваното съдебно решение ясно е установено, че Dole и Weichert са обменяли информация помежду си за бъдещото си поведение на пазара ( 97 ).

201. В това отношение впрочем е без значение дали само едно предприятие едностранно осведомява своите конкуренти за планираното си пазарно поведение, или всички участващи предприятия взаимно се осведомяват за съответните си съображения и намерения. Достатъчно е едно-единствено предприятие да наруши поверителността и да съобщи на конкурентите си поверителни сведения за своята бъдеща търговска политика, за да намалее за всички участници несигурността по отношение на бъдещото функциониране на пазара и да възникне опасност от ограничаване на конкуренцията и тайно договаряне ( 98 ).

202. Ето защо не е особено важно дали Dole и Weichert са се осведомявали взаимно при контактите си, предхождащи определянето на цените, за бъдещото си поведение на пазара, или само Dole едностранно е разкривало такава информация пред Weichert, докато Weichert не е информирало Dole. Това не би променило с нищо наличието на забранена от член 81 ЕО (член 101 от ДФЕС) съгласувана практика с антиконкурентна цел.

г) Междинно заключение

203. Следователно твърдението на Weichert, че първото основание в рамките на насрещната му жалба по дело C‑293/13 P е налице, като цяло е неоснователно.

2. Второ основание: антиконкурентната цел

204. Второ, в насрещната си жалба по дело C‑293/13 P Weichert твърди, че в настоящия случай Общият съд неправилно е приел, че е налице антиконкурентна цел. Според Weichert Общият съд „просто твърди“, че контактите, предхождащи определянето на цените, по самото си естество увреждат конкуренцията, но не е преценил конкретната им годност да ограничат конкуренцията в дадения правен и икономически контекст.

205. На пръв поглед би могло да се заключи, че с този довод Weichert иска да подтикне по недопустим начин Съда като инстанция, пред която е образувано производството по обжалване, да замести със собствената си преценка направената от Общия съд преценка на фактите и доказателствата. Всъщност обаче в настоящия случай Съдът е призван да провери дали при преценката на фактите и доказателствата Общият съд е приложил правилните критерии и принципи. Касае се за правен въпрос, който подлежи на проверка от страна на Съда като инстанция, пред която е образувано производството по обжалване ( 99 ), и който е от особен интерес с оглед на неотдавна постановеното решение CB/Комисия ( 100 ).

206. Предварително ще отбележа, че Общият съд е разгледал изключително подробно пазарната ситуация и наведените в тази връзка доводи и много убедително е изяснил защо обменът на информация между предприятията участници по самото си естество трябва да се смята за увреждащ доброто функциониране на нормалната конкуренция. В това отношение настоящият случай е коренно различен от цитираното дело CB/Комисия.

а) Релевантните правни критерии

207. В приложното поле на член 81 ЕО (понастоящем член 101 ДФЕС) антиконкурентният характер на поведението на предприятия може да произтича не само от резултата му, но и от неговата цел. Същото важи за споразуменията, решенията и съгласуваните практики ( 101 ).

208. Не е задължително всеки обмен на информация между конкуренти да има за цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО ( 102 ).

209. За да се прецени дали такъв обмен на информация по самото си естество има достатъчна степен на вредност, за да се счита за ограничаване на конкуренцията „по своята цел“ по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, следва да се разгледат предметът му, преследваните с него цели, както и икономическият и правният контекст, в който този обмен се вписва ( 103 ). При преценката на този контекст следва също да се вземат предвид естеството на засегнатите стоки или услуги, реалните условия на функционирането на съответния пазар или съответните пазари, както и структурата на този пазар или на тези пазари ( 104 ). Освен това при преценката може да се вземе предвид и намерението на страните, въпреки че то не е необходим елемент ( 105 ).

210. Щом като в светлината на горепосочените критерии следва, че обменът на информация между конкуренти по самото си естество може да се счита за увреждащ доброто функциониране на нормалната конкуренция — т.е., с други думи, за сам по себе си засягащ в достатъчна степен конкуренцията — то не е необходимо да се разглеждат и вземат предвид конкретните последици от него за конкуренцията ( 106 ). В такъв случай е нужно само обменът на информация да е в състояние конкретно да предотврати, ограничи или наруши конкуренцията в рамките на вътрешния пазар ( 107 ).

211. В допълнение, съгласно практиката на Съда е налице оборима презумпция, че предприятията, които участват в съгласуването и които продължават да развиват дейност на пазара, вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения при определянето на поведението си на този пазар; в тежест на съответните предприятия е да докажат противното ( 108 ).

б) Прилагане на релевантните правни критерии в конкретния случай

212. Обратно на мнението на Weichert, не откривам никакви индиции, че в настоящия случай Общият съд е приложил неправилно горепосочените правни критерии или че ги е разгледал твърде повърхностно.

213. Най-общо ми се струва, че Weichert не прави разлика между условията за установяване на антиконкурентна цел и на антиконкурентен резултат, когато твърди — както и пред първата инстанция, — че Общият съд е следвало да вземе предвид „икономическите последици на инкриминираното поведение за пазара на бананите в Европа“. Всъщност в рамките на член 81 ЕО (член 101 ДФЕС) това е необходимо за преценката не на целта на дадено поведение, а само на неговия(те) резултат(и) ( 109 ).

– По естеството на обмена на информация и неговия предмет

214. В частност Weichert най-напред твърди, че обменът на информация относно референтни цени по естеството си няма как да се счита за антиконкурентен.

215. В това отношение следва да се отбележи, че обменът на информация има антиконкурентна цел не само когато непосредствено засяга цените, прилагани на пазара от предприятията участници. Както Съдът вече е постановил, член 81 ЕО (член 101 ДФЕС) защитава структурата на пазара, а по този начин и самата конкуренция ( 110 ). Съответно, за да се констатира, че дадена съгласувана практика има антиконкурентна цел, не се изисква да съществува пряка връзка между тази практика и потребителските цени ( 111 ). Също така не е необходимо да има пряка връзка между обменената информация и цените на едро. За да се приеме, че е налице антиконкурентна цел всъщност е достатъчно между конкурентите да е обменена информация за факторите, които са от значение за съответната им ценова политика или — в по-общ план — за поведението им на пазара ( 112 ).

216. Настоящият случай е точно такъв.

217. Според изключително подробните констатации на Общия съд, срещу които Dole не излага никакъв упрек за изопачаване, в настоящия случай между предприятията участници е имало двустранни контакти, предхождащи определянето на цените, на които са били обсъждани съответните им референтни цени и определени ценови тенденции ( 113 ). Неподкрепеното с нищо твърдение на Weichert, че предмет на обменяната информация са били общите преобладаващи условия на пазара, а не индивидуалните ценови намерения на предприятията участници, не се вписва в установената от Общия съд фактическа обстановка и следователно — при липсата на твърдение за изопачаване — е ирелевантно за настоящото производство по обжалване.

218. Пак според констатациите на Общия съд, които впрочем не на последно място се основават и на собствените изявления на Weichert, референтните цени са имали значение за съответния пазар ( 114 ). По-специално в настоящия случай посочените референтни цени на вносителите на банани са служели поне като сигнали, тенденции и/или индикации към пазара относно желаното развитие на цените на бананите; също така при някои сделки цените са били пряко свързани с референтните цени чрез предварително установени с договор ценови формули ( 115 ).

219. Ще добавя, че от търговска гледна точка не би имало особен смисъл въобще да се определят референтни цени и да се разговаря с конкуренти за бъдещото им развитие, ако собствените референтни цени и получената информация за референтните цени на конкурентите няма да се отразят нито на бъдещото поведение на съответните предприятия на пазара, нито на действително прилаганите от тях цени.

220. Ето защо Общият съд правилно е заключил — след много подробно обсъждане на конкретната пазарна ситуация и на наведените от Weichert доводи — че практикуваният от предприятията участници обмен на информация има антиконкурентна цел ( 116 ).

221. Всъщност такъв обмен на информация между конкуренти относно релевантни за цените фактори драстично противоречи на изискването за самостоятелност, което характеризира пазарното поведение на предприятията в система на реална конкуренция ( 117 ). Следователно подобен обмен сам по себе си — без да са необходими по-нататъшни разяснения — засяга в достатъчна степен конкуренцията и по самото си естество може да се счита за увреждащ доброто функциониране на нормалната конкуренция ( 118 ).

222. В този аспект настоящият случай съществено се различава от дело Asnef-Equifax ( 119 ), на което се позовава Dole и което се отнася до испанската система за обмен на кредитна информация. Обменът на информация за платежоспособността на кредитополучателите, както в случая с Asnef-Equifax, служи преди всичко за подобряване на функционирането на пазара и за създаване на равни условия на конкуренция за всички кредитодатели, без някой от участниците на пазара да разкрива по какъвто и да било начин на свой конкурент информация за условията, които възнамерява да предложи на клиентите си. Точно обратен е резултатът от обмен на информация като разглеждания по настоящия случай, който по същество е свързан с факторите, определящи прогнозните референтни цени и ценовите тенденции: при този обмен предприятията участници разкриват на конкурентите си — поне отчасти — планираното си поведение на пазара, както и чувствителни данни във връзка с идеите им за бъдещите цени. Това съвсем очевидно е в състояние да премахне несигурността по отношение на планираното от съответните предприятия поведение и създава условия на конкуренция, които не отговарят на нормалните условия на този пазар.

223. При това положение оплакването на Weichert, свързано с естеството и предмета на обмена на информация, следва да бъде отхвърлено.

– Относно честотата и редовността на обмена на информация

224. Друго възражение на Weichert се отнася до честотата и редовността на обмена на информация между него и Dole. Weichert подчертава, че двустранни контакти, предхождащи определянето на цените, е имало „само“ около 20 до 25 пъти годишно, докато референтните цени се определяли всяка седмица. Освен това само в редки случаи било говорено за „евентуалното бъдещо развитие на референтните цени в общ план“.

225. Макар да ми се струва трудно оспоримо, че обмен на информация от 20 до 25 пъти годишно означава впечатляваща редовност и честота, едва ли настоящото производство по обжалване, предмет на което са само правни въпроси, може да бъде подходяща рамка за игри с числа, които в крайна сметка биха означавали нова преценка на фактите.

226. В този смисъл не особено убедителен е и доводът на Weichert, че докато референтните цени се определяли всяка седмица, информация за ценовите фактори не била обменяна всяка седмица. Това е така, защото, дори да бе вярно твърдението, че ритъмът на определяне на референтните цени и ритъмът на обмен на информация не са били в идеален синхрон, това не променя с нищо факта, че е имало обмен на информация с антиконкурентна цел.

227. За разлика от това, което, изглежда, смята Weichert, за установяването на обмен на информация с антиконкурентна цел не е необходимо да е доказано, че предприятията участници са обменяли информация често или редовно, или дори веднъж седмично. Според съдебната практика дори един-единствен случай на обмен на информация може да бъде достатъчно основание за установяването на нарушение и налагането на глоба, ако съответните предприятия са продължили да осъществяват дейност на пазара и след този