*
BG
Сборниксъдебнапрактика
*
ECLI:EU:C:2015 :357 1РЕШЕНИЕ НА СЪДА ( първи състав)
4 юни 2015 година 
Език на производството: нидерландски.„Преюдициално з апитване — Директива 1999 /44/ЕО — Продажба и г аранция на потребителски 
стоки — Статус на купувача — Качество на потребител — Липса на съответствие на доставената 
стока — Задължение за уведомяване на продавача — Липса на съответствие, установена в с рок 
от шест месеца след д оставката на стоката — Доказателствена тежест“
По де ло C-497/13
с предмет преюдициално з апитване, отправено н а основание член 267 Д ФЕС от Gerechtshof 
Arnhem-Leeuwarden (Нидерландия) с а кт от 10 септември 2013 г., постъпил в С ъда на 
16 септември 2013 г., в р амките на производство по де ло
F roukje Faber
срещу
Autobedrijf Hazet O c hten BV,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ с е от: A. Tizzano, председател н а състава, S. Rodin, A. Borg B arthet, M . Berger 
(докладчик) и F . Biltgen, съдии,
генерален адвокат: E. Sharpston,
секретар: M. Ferreira, главен администратор,
предвид и зложеното в п исмената ф аза н а п роизводството и в с ъдебното заседание от 
11 септември 2014 г.,
като има предвид становищата, представени:
— за Au tobedrijf Hazet Ochten BV, от W. van Ochten, advocaat,
— за нидерландското правителство, от M. Bulterman, C. Schillemans и J . Langer, в к ачеството на 
представители,
— за белгийското правителство, от T. Materne и J .-C. Halleux, в к ачеството на представители,
— за австрийското правителство, от C. Pesendorfer, в к ачеството на представител,
— за Европейската комисия, от M. van Beek, в к ачеството на представител,
2 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
след к ато изслуша заключението на генералния адвокат, представено в с ъдебното заседание от 
27 ноември 2014 г.,
постанови настоящото
Решение
1 Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 2, буква а) и ч лен 5 от 
Директива 1999 /44/ЕО на Европейския парламент и н а Съвета от 25 май 1999 година относно 
някои аспекти на продажбата на потребителски стоки и с вързаните с тях г аранции ( ОВ L 171, 
стр. 12; Специално и здание на български език, глава 15, том 5, стр. 89).
2 Запитването е о тправено в р амките на спор между г-жа Faber и др ужество Au tobedrijf Hazet 
Ochten BV (наричано п о-нататък „автокъща Hazet“) относно и скане за обезщетение за вредата, 
причинена от липсата на съответствие, каквато била налице при превозното средство, закупено 
от г-жа Faber от автокъща Hazet.
Правна уредба
Правото н а Съюза
3 Член 1, параграф 2, буква а) от Директива 1999 /44 о преде ля по следния начин понятието 
„потребител“ — „всяко ф изическо л ице, което п ри д оговорите, предмет н а н астоящата 
директива, действа з а цели, които не са в р амките на неговата професионална или търговска 
дейност“.
4 Съгласно ч лен 2, параграфи 1 и 2 от тази директива:
„1.Продавачът е д лъжен да достави на потребителя стока, която съответства н а договора за 
продажба.
2. Счита се, че потребителските стоки съответстват на договора, ако те:
а) отговарят н а описанието, дадено о т продавача и п ритежават характеристиките, представени 
от продавача под формата на мостра или образец;
б) са годни за специфична употреба, желана от потребителя, при условие че той е у ведомил 
продавача за своето изискване при сключването на договора и т о е п рието от продавача;
в) са годни за обичайната употреба, за която служат стоките от същия вид;
г) притежават обичайните качества и х арактеристики н а стоките от същия вид, които 
потребителят м оже р азумно д а о чаква, к ато с е и мат п редвид е стеството н а 
потребителската с тока и п убличните и зявления з а к онкретните ѝ х арактеристики, 
направени от продавача, производителя или негов представител, които се съдържат в 
рекламата или етикета“.
5 Член 3 от Директива 1999 /44, озаглавен „Права н а потребителя“, предвижда в п араграф 1, че 
„[п]родавачът отговаря пред п отребителя за всяка липса на съответствие, която съществува в 
момента на доставка на стоките“.
ECLI:EU:C:2015 :357 3РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
6 Член 5 от тази директива, който се отнася до сроковете, гласи:
„1.Продавачът е о тговорен по силата на член 3, когато липсата на съответствие бъде установена 
до две години след д оставката на стоките. […]
2. Държавите членки могат да предвидят, че с ц ел да се възползва от своите права п отребителят 
е длъжен да информира продавача за липсата на съответствие в с рок от два м есеца считано о т 
датата, на която е у становил подобна липса на съответствие.
[…]
3. Освен а ко н е [бъде д оказано п ротивното], всяка липса на съответствие, която б ъде 
установена в с рок от ш ест месеца след д оставката на стоките, се счита за съществувала в 
момента на доставката, освен ако тази презумпция е н есъвместима с е стеството на стоките или 
естеството на несъответствието“.
7 Член 7 от Директива 1999 /44 у точнява, че разпоредбите ѝ с а императивни и ч е по-специално 
договорните клаузи, които пряко или непряко ограничават произтичащите от нея права н а 
потребителя, не са обвързващи, както е п редвидено о т националното законодателство, за 
потребителя.
Нидерландското п раво
Материалното право
8 Член 7:5, параграф 1 от Гражданския кодекс (Burgerlijk W etboek, н аричан по-нататък „BW“) 
опреде ля продажбата на потребителска стока като „договор за продажба на движима вещ, […] 
който е с ключен от продавач в р амките на упражнявана от него професионална или търговска 
дейност с к упувач — ф изическо лице, който не де йства в р амките на упражнявана от него 
професионална или търговска дейност“.
9 Съгласно ч лен 7:17, параграф 1 от BW д оставената вещ трябва д а съответства н а договора.
10 Член 7:18, параграф 2 от BW, к ойто транспонира в н идерландското законодателство член 5, 
параграф 3 от Директива 1999 /44, предвижда:
„В случаите на продажба на потребителска стока се счита, че при доставката вещта не е 
съответствала на договора, ако несъответствието с у говореното бъде у становено в с рок от шест 
месеца след д оставката, освен ако от естеството на вещта или на несъответствието не следва 
друго“.
11 Видно о т изложението на мотивите относно в ъвеждането на тази разпоредба, купувачът трябва 
да заяви и в с лучай на оспорване да докаже, че вещта не съответства н а уговореното и ч е 
несъответствието се е р азкрило в с рок от шест месеца след д оставката. Тогава п родавачът е 
длъжен да заяви и д а докаже, че в м омента на доставка вещта, напротив, е с ъответствала на 
уговореното.
12 Съгласно ч лен 7:23, параграф 1 от BW :
„Купувачът не може да твърди, че доставеното не съответства н а договора, ако не е у ведомил 
продавача за това н есъответствие в р азумен срок, след к ато го е у становил или логично е 
трябвало да го установи. Ако обаче се окаже, че вещта не притежава х арактеристика, която за 
продавача тя и ма, или ако несъответствието се отнася до факти, за които продавачът е з наел
4 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
 или е б ил длъжен да знае, но н е ги е с ъобщил, продавачът трябва д а бъде съответно у ведомен в 
разумен срок след у становяването на това. В с лучаите на продажба на потребителска стока 
уведомлението з а н есъответствие т рябва д а б ъде н аправено в р азумен с рок с лед 
установяването, като се има предвид, че уведомлението, направено в с рок от два м есеца след 
момента на установяване, се счита за своевременно“.
13 Съгласно п остоянната съдебна практика на H oge Raad ( Държавния съвет), ако продавачът 
твърди, че уведомлението не е н аправено в с рок, купувачът трябва д а заяви и в с лучай на 
мотивирано о спорване да докаже, че е н аправил това у ведомление в р азумен срок и п о ясно 
разбираем за продавача начин. В с лучаите на продажба на потребителска стока отговорът на 
въпроса д али у ведомлението, направено п овече о т д ва м есеца след у становяването н а 
несъответствието, може да се счита за своевременно, зависи от обстоятелствата по съответния 
случай.
Процесуалното право
14 Съгласно ч ленове 23 и 24 о т Гражданския п роцесуален к одекс (Wetboek van B urgerlijke 
Rechtsvordering, наричан по-нататък „Rv“) съдът може да се произнесе само по исканията на 
страните и е д лъжен да се придържа към правните факти, на които са основани искането, 
исковата молба или писмената защита.
15 Във в ъззивното п роизводство с езираната ю рисдикция м оже д а се п роизнася с амо п о 
оплакванията, изложени о т страните в п ървото и м п исмено с тановище пред в ъззивната 
инстанция. Въззивната инстанция обаче е д лъжна да приложи служебно ре левантните но рми от 
публичен ред , дори страните да не са се позовали на тях .
16 Съгласно ч лен 22 Rv обаче „съдът м оже при всички обстоятелства и н а всеки етап от 
производството д а разпореди н а ед ната или и н а двете страни д а уточнят о преде лени 
твърдения или да представят н якои документи, отнасящи се до спора“.
Спорът по гл авното пр оизводство и пр еюдициалните въпроси
17 На 27 май 2008 г. г-жа Faber закупува о т ав токъща Hazet превозно с редство втора употреба. 
Сключеният м ежду страните договор за продажба е и зготвен на предварително о тпечатан 
формуляр с а нтетката на тази ав токъща, озаглавен „Договор за продажба на частни лица“.
18 На 26 септември 2008 г. при пътуване превозното средство се възпламенява и и згаря напълно. 
Г-жа Faber, която управлява п ревозното средство, е п ътувала за бизнес среща, придружена от 
дъщеря си.
19 Превозното средство е т ранспортирано с к ола на „Пътна помощ“ до ав токъща H azet, а 
впоследствие, по и скане н а тази ав токъща, до ав томорга, за да бъде о ставено т ам в 
съответствие с де йстващите екологични изисквания. Г-жа Faber твърди — но ав токъща Hazet 
отрича — ч е по този п овод страните са разговаряли относно и нцидента и е вентуалната 
отговорност на автокъщата.
20 В началото на 2009 г. автокъща Hazet провежда телефонен разговор с г -жа Faber по телефона, по 
време на който г-жа Faber посочва, че очаква д а получи п олицейския доклад за пожара. В 
отговор на запитване от г-жа Faber обаче полицията я у ведомява, че не е и зготвян технически 
доклад.
21 На 8 май 2009 г. съответното превозно с редство е у нищожено, след к ато ав токъща Hazet е 
предварително у ведомена за това.
ECLI:EU:C:2015 :357 5РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
22 С писмо от 11 май 2009 г. г-жа Faber уведомява ав токъща Hazet, че я с чита за отговорна за 
претърпените в реди в следствие н а п ожара, унищожил п ревозното ѝ с редство. Според 
г-жа Faber размерът на вредата, която се състои в п окупната цена на това п ревозно с редство и 
в стойността на различни намирали се в н ея предмети, е 10 828 ,55 EUR.
23 В началото на юли 2009 г. г-жа Faber възлага на експерт — о ценител на щети, да извърши 
техническо изследване на причината за възникналия в п ревозното средство пожар. Тъй като 
превозното средство междувременно е у нищожено, експертизата не е м огла да бъде и звършена.
24 На 26 октомври 2010 г. г-жа Faber предявява и ск срещу автокъща Hazet пред R echtbank Arnhem 
(първоинстанционен съд Арнем, Нидерландия).
25 В подкрепа на иска си г-жа Faber твърди, че превозното средство не отговаря на уговореното и 
че следователно е н алице несъответствие по смисъла на член 7:17 BW. Т я обаче не посочва, че е 
направила покупката си в к ачеството на потребител.
26 Автокъща Hazet възразява, че не е н алице случай на несъответствие, и п оддържа, че г-жа Faber е 
подала късно о плакването си, поради което съгласно ч лен 7:23, параграф 1 BW тя б ила загубила 
всички свои права.
27 С ре шение от 27 април 2011 г. Rechtbank Arnhem о тхвърля исканията на г-жа Faber. Тази 
юрисдикция приема, че ав токъща Hazet има основание да се позове на член 7:23, параграф 1 
BW, д околкото първият к онтакт между страните се е с ъстоял по телефона ед ва в н ачалото на 
2009 г., т.е. повече от три месеца след п ожара в п ревозното средство. Тази юрисдикция също 
така посочва, че не е н еобходимо да се проверява п о-задълбочено д али г-жа Faber е де йствала в 
качеството на потребител.
28 На 26 юли 2011 г. г-жа Faber обжалва ре шението на Rechtbank A rnhem п ред G erechtshof 
Arnhem-Leeuwarden (апелативен съд Арнем-Люварден, Нидерландия).
29 Във въззивната си жалба г-жа Faber излага две основания — с п ървото оспорва становището на 
първоинстанционния съд, че не е п редприела де йствия в но рмативните срокове, а с в торото 
твърди, че п ожарникарите и п олицаите, дошли н а м естопроизшествието, говорели з а 
технически де фект на превозното средство.
30 От др уга страна, г-жа Faber изобщо не възразява срещу констатацията на Rechtbank Arnhem, че 
не е н еобходимо да се преценява д али договорът, сключен м ежду страните, се отнася до 
потребителска стока. Тя не уточнява и д али е п ридобила съответното превозно с редство в 
качеството на потребител.
31 При тези обстоятелства G erechtshof Arnhem-Leeuwarden ре шава д а спре п роизводството и д а 
постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)Националният с ъд длъжен ли е — б ило поради принципа на ефективност, било поради 
високото равнище на защита на потребителите в р амките на Европейския съюз, което се 
цели с Д иректива 1999 /44, било поради др уги разпоредби или но рми на правото на 
Съюза — д а проверява с лужебно д али купувачът по даден договор е п отребител по 
смисъла на член 1, параграф 2, буква а) от Директива 1999 /44?
2) При утвърдителен отговор на първия въпрос: това ва жи ли и к огато преписката по де лото 
не съдържа (или съдържа недостатъчна или противоречива) фактическа информация, която 
да позволява д а се опреде ли качеството на купувача?
6 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
3) При утвърдителен отговор на първия въпрос: това ва жи ли и в п роизводство по обжалване, 
в което купувачът не възразява срещу това, че в ре шението си първоинстанционният съд не 
е извършил (служебно) тази п роверка и ч е изрично е о ставил открит въпроса дали 
купувачът следва д а се счита за потребител?
4) Директива 1999 /44 (или член 5 от нея) следва л и да се приеме за уредба, равностойна на 
националните но рми от публичен ред в ъв вътрешния правопорядък?
5) Принципът на ефективност, високото равнище на защита на потребителите в р амките на 
Европейския съюз, което се цели с Д иректива 1999 /44, или др уги разпоредби или но рми на 
правото н а С ъюза д опускат л и н идерландското п раво, доколкото т о в ъзлага н а 
потребителя/купувача тежестта за излагане на факти и о бстоятелства и з а доказване, що се 
отнася д о з адължението ( своевременно) да у ведоми п родавача з а п редполагаемия 
недостатък на доставената вещ?
6) Принципът на ефективност, високото равнище на защита на потребителите в р амките на 
Европейския съюз, което се цели с Д иректива 1999 /44, или др уги разпоредби или но рми на 
правото н а С ъюза д опускат л и н идерландското п раво, доколкото т о в ъзлага н а 
потребителя/купувача тежестта да посочи и д а докаже, че вещта не съответства н а 
договора и ч е тази липса на съответствие е у становена в с рок от ш ест м есеца след 
доставката? Какво означава и зразът „всяка липса на съответствие, която бъде установена“ в 
член 5, параграф 3 от Директива 1999 /44, и п о-специално: доколко потребителят/купувачът 
е длъжен да изложи факти и о бстоятелства, които се отнасят д о липсата на съответствие 
(или до причината за нея)? За целта достатъчно л и е п отребителят/купувачът да посочи и в 
случай н а м отивирано о спорване, да д окаже, че закупената в ещ н е ф у нкционира 
(безупречно), или той е д лъжен също така да посочи и в с лучай на мотивирано о спорване, 
да докаже кой н едостатък н а продадената вещ е ( бил) причина за това, че тя н е 
ф ункционира (или не ф у нкционира безупречно)?
7) За отговора на предходните въпроси има ли значение обстоятелството, че в н астоящото 
производство и п ред д вете инстанции г -жа Faber е п редставлявана от адвокат?“.
По пр еюдициалните въпроси
По първия, втория, третия и с едмия въ прос
32 С тези въпроси, които следва д а бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество 
иска да се установи дали националният с ъд, сезиран по спор относно г аранцията, която 
продавачът дължи на купувача в р амките на договор за продажба с п редмет м атериална 
движима вещ, е д лъжен съгласно п ринципа на ефективност служебно д а провери д али 
купувачът трябва д а се счита за потребител по смисъла на Директива 1999 /44, въпреки че тази 
страна не се е п озовала на това к ачество.
33 Като начало следва д а се отбележи, че страни по спора в гл авното производство са два 
частноправни субекта. Действително н икоя от страните по такъв спор не може да се позовава 
на директния ефект н а Д иректива 1999 /44, но с ъгласно п остоянната съдебна п рактика 
националната юрисдикция, която е с езирана по спор ед инствено м ежду частноправни субекти, е 
длъжна при п рилагането на вътрешноправните разпоредби да вземе предвид но рмите от 
националното право в тях ната цялост и в ъв възможно н ай-голяма степен да ги тълкува 
предвид текста и ц елта на приложимата в о бластта директива, за да се стигне до ре шение, 
съответстващо на преследваната от нея цел (вж. по-специално ре шение LCL Le Crédit Lyonnais, 
C-565/12, EU:C:2014 :190, т. 54 и ц итираната съдебна практика).
ECLI:EU:C:2015 :357 7РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
34 Както се вижда от предоставената на Съда информация, Директива 1999 /44 е т ранспонирана в 
нидерландския правен ред ч рез въвеждането в к нига 7 („Особени договори“) от BW — н аред с 
гаранционните правила, приложими без разлика към в сички договори за продажба — н а 
особени разпоредби за договорите за продажба с п редмет потребителска стока.
35 По о тношение н а р азглеждания п о гл авното п роизводство д оговор за п родажба о баче 
запитващата юрисдикция посочва, че съществуват съмнения относно п риложимите разпоредби, 
тъй като не се знае дали този договор за продажба е с ключен с п отребител.
36 В акта за преюдициално з апитване се посочва, че в п одкрепа на иска си към ав токъща Hazet за 
гаранционна отговорност г-жа Faber действително е п редставила договорен документ, озаглавен 
„договор за продажба на частни лица“, но н е е у точнила дали този договор е б ил сключен в 
рамките на професионалната ѝ де йност или извън тази де йност, въпреки че този елемент би 
позволил на съда, сезиран по спора в гл авното производство, да прецени дали същата може да 
се счита за потребител по смисъла на приложимото национално п раво и н а член 1, параграф 2, 
буква а) от Директива 1999 /44. Освен това в п ървоинстанционно то производство искът на 
г-жа Faber е о тхвърлен като подаден след и зтичането на опреде лените от националното право 
срокове, без да е у становено в к акво качество заинтересованото лице е с ключило въпросния 
договор. На последно мя сто, в о снованията, които е и зложила в п одкрепа на въззивната си 
жалба и к оито очертават обхвата на спора пред в ъззивната юрисдикция, г-жа Faber също не е 
посочила, че е де йствала в к ачеството на потребител.
37 Колкото до въпроса дали при подобни обстоятелства н ационалният с ъд е д лъжен служебно д а 
провери дали купувачът трябва д а се счита за потребител, е н еобходимо да се припомни, че 
при л ипсата на хармонизация н а процесуалното п раво вътрешният п равен ред н а всяка 
държава ч ленка следва д а опреде ли п роцесуалните п равила за съдебните п роизводства, 
предназначени да гарантират защитата на правата, които правните субекти черпят о т правото на 
Съюза, при условие обаче че тези правила не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат 
подобни вътрешни п оложения (принцип н а равностойност), и ч е не правят п рактически 
невъзможно и ли прекомерно т рудно у пражняването на правата, предоставени на потребителите 
от правото на Съюза (принцип на ефективност).
38 В това о тношение се налага изводът, че по принцип националният с ъд има задачата — з а да 
опреде ли приложимите правни но рми към спора, по който е с езиран — д а даде п равна 
квалификация на фактите и де йствията, посочени от страните в п одкрепа на техните искания. 
Тази правна квалификация се налага като предварително у словие в с лучай като разглеждания 
по гл авното п роизводство, в к ойто т ърсената о т и щеца гаранционна о тговорност з а 
продадената вещ м оже да се урежда от различни правила в з ависимост от качеството на 
купувача. Една такава к валификация сама по себе си не означава, че съдът служебно у пражнява 
правомощие за преценка, а с амо че установява и п роверява н аличието на правна предпоставка, 
която опреде ля приложимата правна но рма.
39 По същия начин както в р амките на процесуалните правила от вътрешния си правен ред 
националният с ъд е д лъжен — за да опреде ли приложимата но рма от националното право — д а 
даде к валификация на правните и ф актическите обстоятелства, представени п ред н его от 
страните, като при необходимост ги прикани да внесат всякакви полезни уточнения, той е 
длъжен съгласно п ринципа на равностойност да направи същото, за да прецени дали дадена 
норма от правото на Съюза е п риложима.
40 Такъв би могъл да е с лучаят п о гл авното производство, доколкото националният съд, както сам 
отбелязва в а кта за преюдициално з апитване, разполага с „индиция“, а и менно с п редставения от 
г-жа Faber документ, озаглавен „договор за продажба на частни лица“, и д околкото съгласно
8 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
 член 22 Rv този съд има възможността, подчертана от нидерландското правителство, да 
разпореди на страните да уточнят о преде лени твърдения или да представят н якои документи. 
Националният съд трябва д а извърши съответните проверки за тази цел.
41 Ето защо ед инствено п ри положение че процесуалните правила от вътрешния правен ред н е 
предоставят н а националния съд никаква в ъзможност да квалифицира правилно с порните 
факти и де йствия — а ко квалификацията им не е б ила изрично п осочена от самите страни в 
подкрепа на техните искания — б и се поставил въпросът дали принципът на ефективност може 
да оправомощи този съд да квалифицира като потребител страна, която не се е п озовала на това 
качество.
42 Всъщност въз о снова н а принципа на ефективност и н езависимо от но рми на вътрешното право 
в обратния смисъл Съдът е п оставил изискването националният съд служебно д а прилага някои 
разпоредби, съдържащи се в д ирективи на Съюза в с ферата на защитата на потребителите. Това 
изискване е о босновано с ъс съображението, че въведената с т ези директиви система на защита 
се основава н а идеята, че потребителят е в п оложение на по-слаба страна спрямо продавача или 
доставчика, от гл една точка както на възможностите си да преговаря, така и н а степента си на 
информираност, и ч е съществува н емалък риск, по-специално п оради незнание, потребителят 
да не се позове на правната но рма, предназначена да го защитава ( вж. в т ози смисъл, що се 
отнася до Директива 93 /13/ЕИО н а Съвета от 5 април 1993 година относно н еравноправните 
клаузи в п отребителските договори (ОВ L 95, стр. 29; Специално и здание на български език, 
2007 г., гл ава 15, том 2, стр. 273), решение M ostaza Claro, C-168/05, EU:C:2006 :675, т. 28 и 
цитираната съдебна практика, както и щ о се отнася до Директива н а Съвета от 22 декември 
1986 година за сближаване на законовите, подзаконовите и а дминистративните разпоредби на 
държавите членки относно п отребителския кредит (ОВ L 42, 1987 г., стр. 48; Специално и здание 
на български език, 2007 г., гл ава 15, том 1, стр. 252), решение Rampion и G odard , C-429/05, 
EU:C:2007 :575, т. 65).
43 Съдът е у точнил, че всеки случай, в к ойто се поставя въпросът дали национална процесуална 
норма прави невъзможно и ли прекомерно т рудно п рилагането на правото на Съюза, трябва д а 
се анализира, като се държи сметка за мя стото н а тази но рма в с ъвкупността, която 
представляват производството, неговото развитие и н еговите особености п ред р азличните 
национални инстанции ( вж. по-специално ре шение Kušionová, C-34/13, EU:C:2014 :2189 , т. 52 и 
цитираната съдебна практика).
44 Процесуални правила, които — к акъвто би м огъл да е р азглежданият с лучай по гл авното 
производство — б иха забранявали и н а първоинстанционния, и н а въззивния съд, които 
разглеждат основан на договор за продажба иск за гаранционна отговорност, да квалифицират 
въз о снова н а фактическите и п равните елементи, с к оито разполагат или с к оито могат да се 
сдобият п росто като поискат разяснения, съответното договорно о тношение като продажба на 
потребител, ако последният н е се е п озовал изрично н а това к ачество, обаче биха създали за 
потребителя задължението сам да направи пълна правна квалификация на своето положение, за 
да не загуби правата си, които законодателят н а Съюза е ж елал да му предостави с Д иректива 
1999 /44. В с фера, в к оято процесуалното право на ред ица държави членки п озволява н а 
частноправните субекти да се представляват сами пред с ъдилищата, би съществувал немалък 
риск, по-специално п оради незнание, потребителят д а не е в с ъстояние да отговори на такива 
изисквания.
45 Ето защо процесуални правила като описаните в п редходната точка биха били в р азрез с 
принципа на ефективност, доколкото при исковете за гаранционна отговорност, които са 
предявени на основание липса на съответствие и в де лата по които има страни потребители, 
биха направили прекомерно т рудно п рилагането на защитата, която Директива 1999 /44 и ма за 
цел да предостави на тези лица.
ECLI:EU:C:2015 :357 9РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
46 Напротив, принципът на ефективност изисква н ационалният с ъд, сезиран по спор относно 
договор, който евентуално п опада в п риложното поле на цитираната директива, да бъде 
задължен — щ ом разполага с н еобходимите за целта правни и ф актически елементи или може 
да се сдобие с тях п росто като поиска разяснения — д а провери дали купувачът може да бъде 
квалифициран като потребител, дори последният д а не се е п озовал изрично н а това к ачество.
47 Необходимо е д а се добави, че въпросът дали потребителят п олзва и ли не помощта на адвокат, 
няма как да промени този извод, защото тълкуването на правото на Съюза и о бхватът на 
принципите на ефективност и н а равностойност са независими от конкретните обстоятелства 
по в секи о тделен с лучай (вж. в т ози с мисъл ре шение R ampion и G odard , C -429/05, 
EU:C:2007 :575, т. 65).
48 С оглед н а предходните съображения на първия, втория, третия и с едмия въпрос следва д а се 
отговори, че Директива 1999 /44 т рябва д а се тълкува в с мисъл, че националният с ъд, сезиран 
по спор относно д оговор, който евентуално п опада в п риложното поле на тази директива, е 
длъжен — щ ом разполага с н еобходимите за целта правни и ф актически елементи или може да 
се сдобие с тях п росто като поиска разяснения — д а провери дали купувачът може да бъде 
квалифициран като потребител по смисъла на посочената директива, дори последният д а не се 
е позовал на това к ачество.
По четвъртия въ прос
49 С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5 от 
Директива 1999 /44 м оже да се счита за разпоредба, равностойна на но рма от публичен ред п о 
смисъла на вътрешното ѝ п раво, т.е. за но рма, която националният с ъд м оже да разгледа 
служебно в р амките на производство по обжалване.
50 Видно о т акта за преюдициално з апитване, този въпрос визира конкретно ч лен 5, параграф 3 от 
споменатата д иректива, съгласно к ойто д о д оказване н а п ротивното в сяка л ипса н а 
съответствие, която бъде у становена в с рок от шест месеца след д оставката на стоките, по 
принцип се счита за съществувала още в м омента на доставката.
51 Следва д а се отбележи, че въпросът на запитващата юрисдикция може да е ре левантен само ако 
националният с ъд е у становил, че съответният д оговор попада в м атериалния обхват на 
Директива 1999 /44 — н ещо, което по-специално п редполага този договор да е б ил сключен с 
потребител.
52 В системата на отговорност, въведена с Д иректива 1999 /44, член 2, параграф 2 от тази директива 
прогласява о борима презумпция за съответствие с д оговора, докато член 3, параграф 1 от 
цитираната директива у точнява, че продавачът отговаря за всяка липса на съответствие, която 
съществува в м омента на доставка на стоките. От съчетаното прилагане на тези разпоредби 
следва, че по принцип потребителят е т ози, който трябва д а докаже, че е н алице липса на 
съответствие и ч е такава с ъществува к ъм момента на доставка на вещта.
53 Член 5, параграф 3 от Директива 1999 /44 п редвижда отклонение от този принцип, в с лучай че 
липсата на съответствие бъде у становена в с рок от шест месеца след д оставката на стоката. В 
този случай се счита, че несъответствието е б ило налице още в м омента на доставката.
54 Основание за това о лекотяване на доказателствената тежест в п олза на потребителя е 
констатацията, че когато липсата на съответствие бъде у становена ед ва с лед м омента на 
доставка на стоката, доказването, че това н есъответствие е б ило налице още към този момент, 
би могло да се окаже „непреодолима трудност за потребителя“, докато по правило за продавача 
или доставчика е м ного по-лесно д а докаже, че липсата на съответствие не е б ила налице в
10 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
 момента на доставката и ч е тя н апример с е дължи на неправилна употреба от страна на 
потребителя (вж. изложението на мотивите към предложението за Директива н а Европейския 
парламент и н а С ъвета относно п родажбата на потребителски стоки и с вързаните с тях 
гаранции, COM (95) 520 о кончателен, стр. 13).
55 Разпреде лението на доказателствената тежест, направено с ч лен 5, параграф 3 от Директива 
1999 /44, е с ъгласно ч лен 7 от тази директива о бвързващо както за страните, които не могат да 
го дер огират със споразумение, така и з а държавите членки, които трябва д а следят з а 
спазването му. Ето защо това п равило относно д оказателствената тежест трябва д а се приложи 
и когато не е и зрично п осочено о т потребителя, който може да се възползва о т него.
56 Предвид естеството и з начението на обществения интерес, на който се основава г арантираната с 
член 5, параграф 3 от Директива 93 /13 з ащита на потребителите, тази разпоредба трябва д а се 
приеме за разпоредба, равностойна на национална но рма, която има ранг на но рма от публичен 
ред в ъв вътрешния правопорядък. Следователно, доколкото в р амките на вътрешната си 
съдебна система има възможността да приложи служебно т акава но рма, националният с ъд е 
длъжен да приложи служебно в сяка разпоредба от вътрешното си право, която транспонира 
член 5, параграф 3 от Директивата (вж. в т ози смисъл ре шение Asturcom T elecomunicaciones, 
C-40/08, EU:C:2009 :615, т. 52—54 и ц итираната съдебна практика).
57 При това п оложение на четвъртия въпрос следва д а се отговори, че член 5, параграф 3 от 
Директива 1999 /44 т рябва д а се тълкува в с мисъл, че трябва д а се счита за разпоредба, 
равностойна на национална но рма, която има ранг на но рма от публичен ред в ъв вътрешния 
правопорядък, и ч е националният с ъд е д лъжен да приложи служебно в сяка разпоредба от 
вътрешното си право, която осигурява транспонирането му във вътрешното право.
По петия въ прос
58 С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали принципът на 
ефективност допуска национална разпоредба, съгласно к оято потребителят т рябва д а докаже, че 
е уведомил своевременно п родавача за липсата на съответствие.
59 От акта за преюдициално з апитване е в идно, че нидерландският з аконодател предвижда такова 
задължение в ч лен 7:23 BW и ч е съгласно с ъдебната практика на H oge Raad в с лучай на 
оспорване от продавача потребителят с ледва д а докаже, че го е у ведомил за несъответствието 
на доставената стока. От данните, предоставени от запитващата юрисдикция, също така следва, 
че съгласно п редвидения от нидерландския законодател ре жим това у ведомяване се счита за 
своевременно, ако е н аправено в д вумесечен с рок, считано о т у становяването н а 
несъответствието. В д опълнение, според с ъдебната практика на H oge R aad о тговорът на 
въпроса дали и у ведомление, направено с лед и зтичането на този срок, може да се счита за 
направено с воевременно, зависи от обстоятелствата във всеки отделен случай.
60 В това о тношение следва д а се напомни, че член 5, параграф 2 от Директива 1999 /44 д ава 
възможност на държавите членки да предвидят, че с ц ел да се възползва о т своите права 
потребителят е д лъжен да информира продавача за липсата на съответствие в с рок от два 
месеца, считано о т датата, на която е у становил подобна липса на съответствие.
61 Както личи о т подготвителната работа по посочената директива, тази възможност е и зраз на 
стремежа да се увеличи п равната сигурност, като купувачът се насърчава д а положи „известна 
грижа, като се отчитат интересите на продавача“, без да „се установява с трого задължение за 
извършване н а п одробна п роверка н а с токата“ (вж. изложението н а м отивите к ъм 
предложението за Директива, COM (95) 520 о кончателен, стр. 14).
ECLI:EU:C:2015 :357 11РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
62 Видно о т текста на член 5, параграф 2 от Директива 1999 /44, разглеждан в с ветлината на 
съображение 19 о т нея, и о т преследваната с т ази разпоредба цел, така възложеното на 
потребителя задължение не може да е п о-широко от това д а уведоми продавача за наличието на 
несъответствие.
63 Колкото до съдържанието на уведомлението, от потребителя на този етап не може да се изисква 
да п редстави д оказателство, че п ри п ридобитата о т н его в ещ ф актически е н алице 
несъответствие. С о глед н а по-слабото положение, в к оето се намира спрямо продавача от 
гледна точка на информацията за качествата на тази стока и н а състоянието, в к оято същата е 
била продадена, от потребителя няма как да се изисква и д а посочи т очната причина за липсата 
на съответствие. От др уга страна, за да бъде у ведомлението полезно з а продавача, то трябва д а 
включва и звестен брой и ндикации, конкретността на които неминуемо щ е ва рира според 
обстоятелствата в о тделния случай и к оито се отнасят д о естеството на разглежданата стока, до 
съдържанието на съответния договор за продажба и д о конкретните проявления на твърдяната 
липса на съответствие.
64 Що се отнася до доказването, че продавачът де йствително е б ил уведомен, по принцип за него 
се прилагат националните разпоредби в т ази област, които обаче трябва д а са съобразени с 
принципа на ефективност. Следователно д ържава ч ленка не може да предвиди изисквания, 
които могат да направят н евъзможно и ли прекомерно т рудно у пражняването от потребителя на 
правата, които той черпи от Директива 1999 /44.
65 Ето защо на петия въпрос следва д а се отговори, че член 5, параграф 2 от Директива 1999 /44 
трябва д а се тълкува в с мисъл, че допуска национална разпоредба, съгласно к оято, за да се 
възползва о т правата, които черпи от тази директива, потребителят т рябва д а докаже, че е 
уведомил своевременно п родавача за липсата на съответствие, при условие че за уведомлението 
потребителят р азполага със срок, не по-кратък от два м есеца, считано о т датата, на която е 
установил липсата на съответствие, че уведомлението, което трябва д а бъде н аправено, се 
отнася само до наличието на посочената липса на съответствие, и ч е за уведомяването не се 
прилагат правила за доказване, които биха направили невъзможно и ли прекомерно т рудно 
упражняването от потребителя на неговите права.
По шестия въ прос
66 С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи как ф у нкционира 
разпреде лението на доказателствената тежест, направено с ч лен 5, параграф 3 от Директива 
1999 /44, и п о-специално к ои с а о бстоятелствата, които т рябва д а б ъдат д оказани о т 
потребителя.
67 Както бе установено в т очка 53 о т настоящото ре шение, тази разпоредба предвижда отклонение 
от принципа, че на потребителя е в ъзложено д а обори прогласената в ч лен 2, параграф 2 от тази 
директива п резумпция за съответствие на продадената стока и д а докаже твърдяната от него 
липса на съответствие.
68 В случай че липсата на съответствие бъде у становена в с рок от шест месеца след д оставката на 
стоката, член 5, параграф 3 от Д иректива 1999 /44 о лекотява в ъзложената на потребителя 
доказателствена тежест, като предвижда, че несъответствието се счита за съществувало още в 
момента на доставката.
69 За да се възползва о т това о лекотяване на доказателствената тежест обаче потребителят е 
длъжен да докаже някои факти.
12 ECLI:EU:C:2015 :357РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
70 На първо мя сто, потребителят т рябва д а изтъкне и д а докаже, че продадената стока не 
съответства н а съответния договор, доколкото например н яма уговорените с н его качества и ли 
пък е н егодна за обичайната употреба на този вид стока. Потребителят т рябва д а докаже само 
наличието на несъответствието. Той не е д лъжен да доказва н ито причината за него, нито че 
продавачът е д овел до това н есъответствие.
71 На второ мя сто, потребителят т рябва д а докаже, че разглежданата липса на съответствие е 
установена, т.е. наличието ѝ с е е р азкрило фактически, в с рок от шест месеца след д оставката на 
стоката.
72 Ако тези факти са доказани, потребителят е о свободен от задължението да докаже, че липсата 
на съответствие е с ъществувала още в м омента на доставка на стоката. Настъпването на това 
несъответствие в к раткия период от шест месеца дава о снование да се предположи, че макар да 
се е р азкрило ед ва с лед д оставката на стоката, към м омента на тази доставка то вече е б ило 
налице „поне в з ародиш“ (вж. изложението на мотивите към п редложението за Директива, 
COM (95) 520 о кончателен, стр. 12).
73 Тогава п родавачът или доставчикът ще е т ози, който трябва п ри необходимост да докаже, че 
несъответствието не е б ило налице още в м омента на доставка на стоката, като установи, че 
липсата на съответствие се дължи или произтича от де йствие или бездействие след т ази 
доставка.
74 Ако продавачът не успее д а докаже надлежно, че липсата на съответствие се дължи или 
произтича от обстоятелство, настъпило след д оставката на стоката, прогласената в ч лен 5, 
параграф 3 от Директива 1999 /44 п резумпция позволява н а потребителя да предяви правата, 
които черпи от тази директива.
75 Ето защо на шестия въпрос следва д а се отговори, че член 5, параграф 3 от Директива 1999 /44 
трябва д а се тълкува в с мисъл, че правилото, че липсата на съответствие се счита за 
съществувала още в м омента на доставка на стоката,
— се прилага, ако потребителят д окаже, че продадената стока не съответства н а договора и ч е 
разглежданата л ипса н а съответствие е у становена, т.е. наличието ѝ с е е р азкрило 
фактически, в с рок от шест месеца след д оставката на стоката. Потребителят н е е д лъжен да 
доказва н ито причината за несъответствието, нито че продавачът е д овел до него;
— може да бъде и зключено с амо ако продавачът докаже надлежно, че посочената липса на 
съответствие се дължи или произтича от обстоятелство, настъпило след д оставката на 
стоката.
По съдебните разнос ки
76 С о глед н а обстоятелството, че за страните по гл авното п роизводство н астоящото де ло 
представлява о тклонение от обичайния ход на производството пред з апитващата юрисдикция, 
последната следва д а се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне 
на с тановища п ред С ъда, различни о т т ези н а п осочените с трани, не п одлежат н а 
възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1) Директива 1 9 9 9 / 4 4 / ЕО н а Е в ропейс кия парламент и н а Съвета от 2 5 май 1 9 9 9 година 
относно ня кои а спекти н а пр одажбата на потребителс ки стоки и с в ързаните с т ях 
гаранции т ря б ва да се тълкува в с мисъл, че националният съд, сезиран п о спор
—
—
ECLI:EU:C:2015 :357 13РЕШЕНИЕОТ 4.6.2015 г.—ДЕЛОC-497/13
FABER
 относно договор, който е вентуално попада в пр иложното п оле на тази д иректива, е 
длъжен — щ ом р азполага с н еобходимит е за целта пр авни и ф актичес ки елементи и ли 
може да се сдобие с т ях пр осто к ато п оис ка разя снения — д а пр овери дали купувачът 
може да бъде к в алифициран като п отребител по смисъла на посочената директива, 
дори последният да не се е п озовал на то ва качество.
2) Член 5, параграф 3 от Ди ректива 1 9 9 9 / 4 4 т ря б ва да се тълкува в с мисъл, че тря б ва да 
се счита за разпоредба, равностойна на национална норма, която им а ранг на норма от 
публичен р ед във вътрешния пр авопорядък, и ч е националният съд е д лъжен д а 
приложи с лужебно в с я к а р азпоредба, която о сигуря ва т ранспонирането м у в ъв 
вътрешното пр аво.
3) Член 5, параграф 2 от Ди ректива 1 9 9 9 / 4 4 т ря б ва да се тълкува в с мисъл, че допус ка 
национална разпоредба, съгласно която, за да се възползва от пр авата, които ч ерпи от 
тази д иректива, потребителят т ря б ва д а д окаже, че е у ведоми л с в оевременно 
продавача за липсата на съответствие, пр и условие че за уведомлението п отребителят 
разполага със срок, не п о-кратък от д ва м есеца, считано от д атата, на к оято е 
установил л ипсата н а с ъответствие, ч е у ведомлението, к оето т ря б ва д а б ъде 
направено, се от нас я с амо д о наличието н а посочената липса на съответствие, и ч е за 
уведомя ването н е с е пр илагат пр авила з а д оказване, к оито б иха н аправили 
невъзможно и ли пр екомерно т рудно у пражня ването от п отребителя н а н еговите 
права.
4) Член 5, параграф 3 от Ди ректива 1 9 9 9 / 4 4 т ря б ва да се тълкува в с мисъл, че пр авилото, 
че липсата на съответствие се счита за съществувала още в мом ента на достав ка на 
стоката,
се пр илага, ако п отребителят докаже, че пр одадената стока н е съответства н а 
договора и ч е разглежданата липса на съответствие е у становена, т.е. наличието ѝ 
се е р азкрило ф актичес ки, в с рок от ш ест м есеца след достав ката на стоката. 
Потребителят не е д лъжен да доказва нито пр ичината за несъответствието, нито ч е 
продавачът е д овел до него;
може да бъде из ключено само а ко пр одавачът докаже надлежно, че посочената 
липса на съответствие се дължи или пр оизти ча от о б стоятелство, настъпило след 
достав ката на стоката.
Подписи