ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

N. WAHL

представено на 21 януари 2016 година ( 1 )

Дело C‑469/14

Masterrind GmbH

срещу

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Преюдициално запитване,

отправено от Finanzgericht Hamburg (Хамбургски финансов съд, Германия)

„Селско стопанство — Регламент (ЕС) № 817/2010 — Възстановявания при износ — Регламент (ЕО) № 1/2005 — Защита на животните по време на транспортиране — Продължителност на пътуването и периоди на почивка — Правило „14 + 1 + 14“ — Изискване за „период на почивка най-малко от един час“ — Констатация на официалния ветеринарен лекар, че транспортирането на животни не отговаря на изискванията на Регламент № 1/2005 — Правомощие на компетентния за изплащането на възстановяванията при износ орган на друга държава членка да провери законосъобразността на тази констатация“

1. Според една популярна мисъл, най-често приписвана на Махатма Ганди, за величието на една нация и нейния морален напредък може да се съди по отношението ѝ към животните. Ако това е така, разглежданият въпрос заслужава особено внимание.

2. Главното производство се отнася до законосъобразността на решение, с което се разпорежда връщането на възстановявания при износ във връзка с транспортиране на жив добитък от Германия до Мароко (наричано по-нататък „разглежданото транспортиране“). В рамките на Европейския съюз плащането на възстановявания при износ на живи животни за трети страни по принцип е обусловено от спазването на правилата относно хуманното отношение към животните по време на транспортиране. Спорното е дали при разглежданото транспортиране тези правила са били спазени.

3. Случаят поставя два различни въпроса: първо, как следва да се тълкува и прилага правилото, установено в глава V, точка 1.4, буква г) от приложение I към Регламент № 1/2005 ( 2 ) (наричано по-нататък „правилото „14 + 1 + 14“), и второ, каква сила има констатацията на официалния ветеринарен лекар на една държава членка пред компетентния орган на друга държава членка.

4. Що се отнася до втория въпрос, според мен тази констатация има единствено доказателствена, но не и правнообвързваща сила. Колкото до първия въпрос, макар че при прилагането на правилото „14 + 1 + 14“ е необходима известна прагматичност, това не бива да води до понижаване на предвидените в Регламент № 1/2005 изисквания за хуманно отношение.

I – Правна уредба

А – Регламент № 817/2010 ( 3 )

5. Съгласно член 1, първа алинея от Регламент № 817/2010 („Приложно поле“) изплащането на възстановявания при износ се извършва, при условие че „по време на транспорта на животните до първия пункт за разтоварване в третата страна на крайното местоназначение“ са спазени членове 3—9 от Регламент № 1/2005 и приложенията, посочени в тях, както и самият Регламент № 817/2010.

6. Съгласно член 2, параграф 3 от Регламент № 817/2010 („Проверки, извършвани в митническата територия на Общността“), ако прецени в частност, че установените в Регламент № 1/2005 изисквания са спазени в митническата територия на Съюза, официалният ветеринарен лекар на изходния пункт „удостоверява това чрез едно от вписванията, изброени в приложение II и с полагане на печат и подпис върху документа, представляващ доказателство за напускането на митническата територия на [Съюза], в клетка J на контролен документ Т5 или на най-подходящото място върху националния документ“.

7. Член 4, параграф 2 от Регламент № 817/2010 („Процедура за изплащане на възстановяванията при износ“) гласи по-специално, че заявленията за изплащане на възстановяванията при износ следва да се допълват с „надлежно попълнения“ документ, посочен в член 2, параграф 3 от този регламент.

8. Член 5, параграф 1, буква в) от Регламент № 817/2010 („Неизплащане на възстановяванията при износ“) предвижда по-конкретно, че възстановяванията при износ няма да се изплащат за животните, за които компетентният орган счита, че „в съответствие с документите, посочени в член 4, параграф 2, и/или всеки друг елемент на негово разположение, отнасящ се до съобразяването с [този] регламент“, членове 3—9 от Регламент № 1/2005 и посочените в тях приложения не са спазени.

Б – Регламент № 1/2005

9. Член 3, първа алинея от Регламент № 1/2005 („Общи условия за транспортирането на животни“) гласи, че „[н]ито едно лице не транспортира животни или не може да накара да бъдат транспортирани животни по начин, който вероятно би могъл да им причини нараняване или незаслужено страдание“. Съгласно втора алинея от същата разпоредба в допълнение трябва да бъдат спазени осем специфични общи изисквания. Сред тях са в частност изискванията: i) предварително да са взети всички необходими мерки, за да се намали до минимум продължителността на пътуването и да се задоволят потребностите на животните по време на пътуването, ii) транспортирането да се извършва без закъснение до местоназначението и условията за хуманното отношение към животните редовно да се проверяват и поддържат по съответен начин и iii) на редовни интервали от време на животните да се предлагат вода, храна и периоди на почивка, адаптирани по качество и количество с техния вид и с техния размер.

10. Член 6, параграф 3 от Регламент № 1/2005 („Превозвачи“) предвижда, че „[п]ревозвачите транспортират животните в съответствие с техническите правила, посочени в приложение I“. В глава V от приложение I към Регламент № 1/2005 („Интервали за поене и хранене, продължителност на пътуването и периоди на почивка“) са установени по-специално следните правила за домашните животни от рода на едрия рогат добитък: „1.1. Изискванията, определени в настоящия раздел, се прилагат при транспортирането на […] домашни животни от рода на едрия рогат добитък […], с изключение на въздушен транспорт. 1.2. Продължителността на пътуването на животните, принадлежащи към тези видове, които са посочени в точка 1.1, не трябва да превишава осем часа. 1.3. Максималното време за пътуване, предвидено в точка 1.2., може да бъде продължено, при положение, че са изпълнени допълнителните изисквания на глава VI. 1.4. Когато се използват пътни транспортни средства, които отговарят на изискванията, посочени в точка 1.3., интервалите за хранене и поене, продължителността на пътуванията и периодите на почивка се определят, както следва: […] г) на всичките […] животни [различни от неотбитите от кърмене телета, агнета, козлета и кончета, които все още се хранят с мляко, неотбитите от кърмене прасенца, прасетата и домашните еднокопитни животни] от видовете, посочени в точка 1.1., трябва, след 14-часово пътуване, да им се даде период на почивка най-малко от един час, достатъчен по-специално за тях, за да бъдат напоени и, ако е необходимо, нахранени. След този период на почивка те могат да бъдат транспортирани отново за още 14 часа. 1.5. След определеното времетраене на пътуването животните трябва да бъдат разтоварени, нахранени и напоени и да им се даде време за почивка от най-малко 24 часа. […] 1.8. В интерес на животните времетраенето на пътуванията, посочено в точки [1.3. и 1.4.], може да бъде продължено с още два часа, като се има предвид, в частност, близостта на местоназначението. […]“.

II – Факти, производство и преюдициални въпроси

11. С декларация за износ от 16 юни 2011 г. Masterrind GmbH (наричано по-нататък „Masterrind“) декларира шест разплодни животни от рода на едрия рогат добитък и подава заявление за авансово изплащане на възстановяването при износ. С решение от 13 юли 2011 г. Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Главна митническа служба, Хамбург-Йонас, наричана по-нататък „Hauptzollamt“) одобрява това заявление.

12. На 16 юни 2011 г. в 10,30 ч. животните са натоварени на камион в Нортхайм (Германия). Към 11,30 ч. камионът напуска мястото на натоварване. Същия ден в 19,00 ч. той пристига във Васербилиг (Люксембург), където е направен едночасов престой с цел грижи за животните. След още два часа пътуване, с оглед на законово установените време на управление и периоди на почивки в автомобилния транспорт въз основа на Регламент (ЕО) № 561/2006 ( 4 ), в Епинал (Франция) е направен втори, десетчасов престой с цел грижи за животните. На следващата сутрин към 8,00 ч. пътуването е възобновено и камионът пристига на пристанище Сет (Франция) в 17,00 ч. на същия ден. Животните са транспортирани от Нортхайм до Сет за 30 часа и 30 минути. След това те са натоварени на кораб с цел по-нататъшното им транспортиране към Мароко.

13. С писмо от 17 януари 2012 г. Hauptzollamt уведомява жалбоподателя, че на гърба на контролния документ официалният ветеринарен лекар на изходния митнически пункт Сет е вписал, по отношение на всички животни, „Non conforme au contrôle officiel visé à l’article 2 du règlement (CE) no 817/2010“ („Не съответства на изискванията съгласно официалната проверка по член°2 от Регламент №°817/2010“). Освен това Hauptzollamt уведомява жалбоподателя, че може да поиска от компетентния френски ветеринарен орган да провери законосъобразността на вписването, извършено от ветеринарния лекар. В резултат на проведена впоследствие среща при френския ветеринарен орган се установява, че посоченото по-горе вписване се извършва, когато общата продължителност на пътуването на животните заедно със законово установеното за водачите на камиони време на управление и почивки надвишава 31 часа.

14. С оглед на отрицателната констатация на официалния ветеринарен лекар по отношение на всички животни Hauptzollamt приема, че жалбоподателят не е изпълнил изискванията по член 2, параграф 2 от Регламент № 817/2010 и следователно трябва да върне предварително предоставеното му възстановяване при износ. Затова с решение от 5 юни 2012 г. за изменение на решението от 13 юли 2011 г. Hauptzollamt изисква от жалбоподателя да върне авансово платеното му възстановяване при износ, увеличено с 10 %.

15. Жалбоподателят обжалва решението от 5 юни 2012 г. и впоследствие иска от Комисията тълкуване на понятията за продължителност на пътуването и периоди на почивка, съдържащи се в Регламент № 1/2005. С писма от 7 март 2013 г. и 27 юли 2013 г. тогавашната генерална дирекция „Здравеопазване и потребители“ (наричана по-нататък „ГД „САНКО“) отговаря, че максималната допустима продължителност на пътуването за животни от рода на едрия рогат добитък е 29 часа, считано от момента на натоварването и заедно с едночасова почивка в транспортното средство. В интерес на животните, като се има предвид в частност близостта на местоназначението, времетраенето на пътуването можело да бъде продължено с още два часа. Във връзка с това ГД „САНКО“ изразява становището, че за едрия рогат добитък правилата предвиждат максимална продължителност на пътуването от 31 часа.

16. С решение от 19 юли 2013 г. Hauptzollamt отхвърля жалбата на жалбоподателя. Hauptzollamt приема, че е обвързана, също както и жалбоподателят, от решението на френския официален ветеринарен лекар, тъй като направената от него отрицателна констатация не е била коригирана в резултат на отговорите на Комисията. Вследствие на това на 21 август 2013 г. жалбоподателят подава пред запитващата юрисдикция жалба за отмяна на решенията от 5 юни 2012 г. и от 19 юли 2013 г.

17. Според поясненията на запитващата юрисдикция разглежданото транспортиране се характеризира с това, че е разделено на три етапа на физическо придвижване (пътуване), всеки от които не надвишава 14 часа. Тази юрисдикция отбелязва, че както първият и вторият етап, взети заедно, така и вторият и третият етап, взети заедно, не превишават 14 часа. Запитващата юрисдикция отбелязва също, че трите етапа на пътуването като цяло не превишават 28 часа. Поради това тя счита, че правото на Съюза не е било пречка транспортирането да се извърши на три етапа. Запитващата юрисдикция обаче изтъква, че разглежданото транспортиране е било прекъснато от два периода на почивка с обща продължителност 11 часа.

18. Въз основа на това запитващата юрисдикция приема, че изходът на делото в главното производство зависи, на първо място, от отговора на въпроса дали правото на Съюза допуска почивката да надхвърля един час. При утвърдителен отговор, на второ място, възниква въпросът дали Hauptzollamt е обвързана от вписването, направено от официалния ветеринарен лекар на изходния пункт, или пък има правомощието да се произнесе, че разглежданото транспортиране е извършено в съответствие с разпоредбите на Регламент № 1/2005. Поради тези съмнения относно тълкуването на регламенти № 1/2005 и № 817/2010 на 14 октомври 2014 г. Finanzgericht Hamburg (Хамбургският финансов съд) решава да спре производството по делото и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси: „1) Правилото в глава V, точка 1.4. от приложение I към Регламент № 1/2005 […], съгласно което след 14-часово пътуване на животните трябва да се даде период на почивка най-малко от един час, достатъчен по-специално за да бъдат напоени и ако е необходимо, нахранени, преди да могат да бъдат транспортирани отново за още 14 часа, трябва ли да се тълкува в смисъл, че етапите на пътуване могат да бъдат прекъсвани и от почивка с продължителност над един час или от няколко почивки, поне една от които е най-малко един час? 2) Обвързани ли са разплащателните агенции на отделните държави членки от вписването, извършвано от официалния ветеринарен лекар на изходния пункт съгласно член 2, параграф 3 от Регламент № 817/2010 […], което би означавало, че законосъобразността на отказа да се извърши вписването може да се проверява само от онзи орган, който отговаря за действията на граничния ветеринарен лекар, или вписването, извършвано от официалния ветеринарен лекар, представлява просто административно-процесуално действие, което може да бъде оспорено само едновременно с обжалването на постановеното от разплащателната агенция решение по същество, посредством допустимите за това способи за защита?“.

19. Писмени становища представят Hauptzollamt, френското правителство и Комисията. Не е провеждано съдебно заседание за изслушване на устни състезания съгласно член 76, параграф 2 от Процедурния правилник.

III – Анализ

А – По първия преюдициален въпрос

1. Встъпителни бележки и становища на страните в преюдициалното производство

20. Макар да са предмет на подробна техническа уредба, правилата за транспортиране на животни са много неясни. Не е изненадващо, че са причина за голям брой дела пред Съда, включително няколко преюдициални запитвания, отправени от самата запитваща юрисдикция ( 5 ). Разглежданият въпрос, който е свързан главно с тълкуването на израза „най-малко от един час“, съдържащ се в текста на правилото „14 + 1 + 14“, не е изключение в това отношение.

21. Както се установява, разглежданото в главното производство транспортиране е с продължителност 30 часа и половина. Действителното време на пътуване, тоест времето, през което камионът се е придвижвал физически, е общо 19 часа и половина. В акта за преюдициално запитване се посочва, че водачът на камиона е направил 10-часова почивка, за да спази изискванията на Регламент № 561/2006. Трябва да направя уточнението, че тъй като това не е изрично посочено в акта за преюдициално запитване, настоящото заключение се основава на работното допускане, че през този период на почивка животните не са били разтоварени.

22. Следователно с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали при правилно тълкуване на правилото „14 + 1 + 14“ има максимално ограничение за продължителността на периодите на почивка и дали може такива почивки да се правят с друга цел, а не за целите на хуманното отношение към транспортираните животни. С други думи, може ли да се приеме, че щом по силата на това правило продължителността на периодите на почивка трябва да е „най-малко от един час“, то потенциално е допустимо животните да се държат дълго време натоварени на спряло превозно средство?

23. Запитващата юрисдикция не поставя въпрос за взаимодействието между правилата за хуманното отношение към животните по време на транспортиране и правилата за максималното време на управление и минималните периоди на почивка за автомобилните водачи. Ето защо в настоящото заключение няма да разглеждам този въпрос.

24. Hauptzollamt споделя становището на запитващата юрисдикция, че предвид употребата на думата „по-специално“ в текста на правилото „14 + 1 + 14“ тълкуването на тази норма от ГД „САНКО“ (посочено в точка 15 по-горе) не е непременно правилно. Finanzgericht Hamburg (Хамбургският финансов съд) подкрепя тълкуване в смисъл, че максималната 28-часова продължителност на пътуването може да бъде прекъсната от няколко периода на почивка, единият от които трябва да е с продължителност най-малко от един час, и че взети заедно, периодите на почивка не следва да надвишават 14 часа, което е и максималното ограничение за всеки отделен етап на пътуване съгласно правилото „14 + 1 + 14“.

25. Френското правителство твърди, че правилото „14 + 1 + 14“ не може да се тълкува в смисъл, че позволява твърде дълъг период на почивка, който би изложил на риск благосъстоянието на животните. Според това правителство думата „по-специално“ не само се отнася до храненето и поенето на животните, но и обозначава действия за опазване на благосъстоянието на животните. Освен това френското правителство счита, че не е възможно животните да се държат натоварени на превозното средство в продължение на 10 часа, без да бъде засегната целта на Регламент № 1/2005.

26. Комисията застъпва тезата, че съгласно правилото „14 + 1 + 14“ максимално възможната продължителност на пътуването е 29 часа, освен в хипотезата на изключението, описано в точка 32 по-нататък. Освен това според Комисията периодите на почивка не бива да се използват за цели, които не са свързани с хуманното отношение към животните. Комисията твърди, че думата „по-специално“ не дава основание за различно становище, тъй като тази дума е следвана от израза „за да бъдат напоени и, ако е необходимо, нахранени“.

2. Съображения

а) Предварителни бележки

27. Както ще бъде изяснено по-нататък, нито формулировката, нито контекстът на правилото „14 + 1 + 14“ не дават отговор на въпроса, поставен в точка 22 по-горе. По-конкретно, понятията, които се съдържат в определенията в основния текст на Регламент № 1/2005, от една страна, и в приложение I към него, от друга, са използвани несъгласувано и непоследователно както вътре в отделните документи, така и — най-вече — помежду им. Поради това за съжаление се налага навсякъде в настоящото заключение да конкретизирам във връзка с кои точно групи норми използвам тези понятия.

28. Споменатата в предходната точка непоследователност изисква да се отдаде най-голяма тежест на целта на Регламент № 1/2005, която е съвършено ясна. Тогава правилото „14 + 1 + 14“ следва да се тълкува в смисъл, че налага ясно ограничение на периодите на почивка, прекарани вътре в спрялото превозно средство.

29. Всъщност целта на Регламент № 1/2005 е безспорна — да се избегне транспортирането на животните в такива условия, при които е налице вероятност да им бъде причинено нараняване или неоправдано страдание ( 6 ). Това съответства на член 13 ДФЕС, в който се приема, че животните са същества с усещания. Ето защо тази разпоредба изисква при изработването и осъществяването на политиката на Съюза в областта на селското стопанство Съюзът и държавите членки да държат изцяло сметка за изискванията за хуманно отношение към животните ( 7 ).

30. Преди да премина към по-подробен анализ на този въпрос обаче, трябва най-напред обстойно да разгледам правилото „14 + 1 + 14“.

б) Правилото „14 + 1 + 14“

31. Правилото „14 + 1 + 14“ е част от група норми в приложение I към Регламент № 1/2005, които уреждат „[и]нтервали[те] за поене и хранене, продължителност[та] на пътуването и периоди[те] на почивка“. То се отнася до физическото транспортиране на животни с пътни превозни средства, които отговарят на определени минимални изисквания за хуманно отношение към животните (отнасящи се до покрива и пода на превозното средство, постелките за животните, фуража, поставянето на междинни вътрешни прегради, възрастта, снабдяването с вода, вентилацията и навигационните системи). Ако тези изисквания са изпълнени, с превозното средство може да се транспортира едър рогат добитък в продължение на 14 часа, след което на животните трябва да „се даде период на почивка най-малко от един час, достатъчен по-специално за тях, за да бъдат напоени и, ако е необходимо, нахранени“, преди (евентуално) да бъдат транспортирани отново за още най-много 14 часа. След това съгласно глава V, точка 1.5 от това приложение животните от рода на едрия рогат добитък трябва да бъдат разтоварени, нахранени и напоени и да им се даде време за почивка от най-малко 24 часа.

32. Разпоредбата на глава V, точка 1.8 от приложение I към Регламент № 1/2005 (наричана по-нататък „правилото „+ 2“) въвежда като изключение възможността общото „времетраен[е] на пътуванията“ по смисъла на това понятие в приложението да бъде продължено с още два часа, но само ако това е в интерес на животните. Непосредствената близост на местоназначението е типичен пример за случай, в който продължаването на транспортирането с още два часа може да причини по-малко страдание на животните, отколкото разтоварването и повторното им натоварване, за което е установено, че представлява източник на стрес ( 8 ).

33. Видно от изложеното по-горе, правилото „14 + 1 + 14“ не указва изрично каква е максималната продължителност на периодите на почивка, нито какви дейности могат да се извършват през тези периоди.

34. Прегледът на съдебната практика също не дава отговор на този въпрос: Съдът се е ограничил до извода, че правилото „14 + 1 + 14“„установява максимален период на транспортиране от 28 часа, прекъснат от минимален период на почивка от един час след първия 14-часов етап […]. Следователно [това правило] трябва да се разбира в смисъл, че се разрешава максимална продължителност на транспортиране от 28 часа, прекъсната от минимален период на почивка от един час“ ( 9 ).

35. Доколкото правилото „14 + 1 + 14“ не осигурява ясен отговор на разглеждания въпрос, е необходимо да се анализират някои други аспекти на Регламент № 1/2005.

в) Контекстът на Регламент № 1/2005

36. Член 2 от Регламент № 1/2005 дава определения на редица ключови понятия за целите на неговото прилагане. Определят се включително понятията „пътуване“ („цялостната транспортна операция от мястото на заминаването до местоназначението, включително всяко разтоварване, настаняване или натоварване, което се случва на междинни точки от пътуването“) и „транспортиране“ („движението на животни, извършено с едно или повече транспортни средства и свързаните с това операции, включително натоварване, разтоварване, прехвърляне и отпочиване, докато не е завършено разтоварването на животните на местоназначението“) ( 10 ).

37. Най-общо казано, от определенията в член 2 от Регламент № 1/2005 следва, че преди и след всяко пътуване винаги се осигурява минимален интервал от 48 часа почивка за животните извън превозното средство ( 11 ). Следователно пътуването не завършва, докато животните не бъдат настанени за 48 часа на дадено място на разтоварване.

38. Наистина в член 2 от Регламент № 1/2005 е направен опит за разграничаване на понятията „пътуване“ и „транспортиране“ в смисъл, че първото обхваща цялостната транспортна операция, а второто — само действителното физическо движение. Странното е, че за разлика от преди ( 12 ) понятието „транспортиране“ сега включва и почивката. Щом съгласно тази разпоредба „пътуването“ е сборът от всички периоди на транспортиране и почивка, включването на почивката в понятието „транспортиране“ повдига въпроса каква е тогава разликата между пътуване и транспортиране. Тази явна липса на съгласуваност е от значение за тълкуването на термините, използвани в приложение I към Регламента, към което ще се върна в точка 46 по-нататък.

39. Член 2 от Регламент № 1/2005 дава определение и за „място за почивка“, а именно „всяка спирка по време на пътуването, която не е местоназначението“, независимо дали животните се разтоварват или не. Самото понятие „период на почивка“, което е от същностно значение за разглеждания въпрос, не е определено. Такова определение е имало в действалата преди Регламент № 1/2005 уредба ( 13 ) — „непрекъснат период при пътуването, по време на който животните не се придвижват с транспортно средство“. Определението обаче не указва нито дали периодът на почивка може да бъде прекаран вътре в превозното средство, нито за каква цел трябва да служи той (ако има такава). Следователно и то не предлага решение на разглеждания спор.

40. На следващо място, искам да обърна внимание на една от ключовите разпоредби на Регламент № 1/2005, която много от представилите становища страни цитират: член 3. Първата алинея от този член закрепва, нека я нарека така, „общата клауза“ за защита на животните по време на транспортиране. Общата клауза е императивна норма и важи винаги когато се прилага Регламентът. Нещо повече, общата клауза е формулирана с отрицателно, а не с положително изречение. Забранява се всяко поведение, което би могло да причини на животните нараняване или неоправдано страдание, но извън това задължението за въздържане от такова поведение не зависи от други фактори, например изтичането на определено време или изминаването на минимално географско разстояние.

41. Втората алинея на член 3 от Регламент № 1/2005 определя някои основни изисквания, които трябва да изпълнява всеки, който ще транспортира животни. Тези изисквания са формулирани с положителни изречения и трябва да са изпълнени постоянно по време на „транспортирането“ (по смисъла на определението в член 2). Макар избраната формулировка („в допълнение“) да е белег, че тези изисквания се прилагат самостоятелно и в допълнение към общата клауза, заглавието на член 3 все пак показва, че общите условия за транспортирането на животни са кумулативни.

42. Само ще добавя, че за да се установи дали е налице нарушение на член 3 — нарушение, което по принцип може да доведе до налагане на санкция по член 25 от Регламент № 1/2005 — според мен е необходима цялостна преценка предвид всички релевантни обстоятелства.

43. Не на последно място, ще се върна — в точки 51 и 52 по-нататък — и към законодателния контекст, в който е приет Регламент № 1/2005.

г) Становище

44. Изложените по-горе съображения ме водят към следното становище.

45. Първо, бих искал да изразя съгласието си със запитващата юрисдикция, че правилото „14 + 1 + 14“ позволява да има не само един, а няколко периода на почивка, стига да се направи най-малко един час почивка след не повече от 14 часа физическо придвижване (например 7 + 1 + 7 + 1½ + 12½). Струва ми се, че в противен случай правилото би било мъчно изпълнимо: водачите ще бъдат насърчавани да изчакват 14 часа, преди да спрат, за да се погрижат за личните си нужди. Нещо повече, това би повдигнало въпроса дали понятието „почивка“ не обхваща и всяко принудително спиране, например заради пътни работи, задръствания или затворени железопътни прелези.

46. Що се отнася, по-нататък, до неясното значение на израза „период на почивка най-малко от един час“, приложение I към Регламент № 1/2005 не съдържа никакви определения. Ето защо би следвало да се прилагат общите определения, установени в член 2 от Регламента.

47. За жалост обаче тези определения са просто неизползваеми при тълкуването на глава V от приложение I към Регламент № 1/2005: първо, според общото определение за „пътуване“ в член 2 от Регламента то включва периодите на почивка по пътя. За сметка на това в заглавието на тази глава „продължителност на пътуването“ и „периоди на почивка“ са употребени като противопоставени едно на друго понятия. Второ, в член 2 от Регламента „пътуването“ се описва като по принцип оградено от два 48-часови периода (вж. точка 37 по-горе), но това разбиране изглежда е в противоречие с употребата на термина „времетраене на пътуването“ в глава V, точка 1.5, според която 24-часовият период на почивка „неутрализира“ осъществените до почивката периоди на пътуване. Трето, както бе посочено в точка 38 по-горе, понятието „транспортиране“ понастоящем включва и „почивката“. Това е в разрез с правилото „14 + 1 + 14“, което разграничава „периодите на почивка“ от „пътуването“ или „транспортирането“ ( 14 ).

48. Поради тази явна липса на съгласуваност е необходимо правилото „14 + 1 + 14“ да се тълкува самостоятелно, в светлината на основната цел на целия Регламент № 1/2005, която бе посочена в точка 29 по-горе.

49. Безусловно пътуванията (по смисъла на член 2 от Регламент № 1/2005), особено тези с голяма продължителност, могат да бъдат източник на дискомфорт за транспортираните животни. Несъмнено Регламентът се основава на разбирането, че всяко пътуване, което предполага затваряне, товарене и разтоварване на животните, а евентуално и лишаването им от храна и вода, в някаква степен им причинява страдание. В този смисъл целта на Регламента е просто да се избегне транспортиране, което причинява или би могло да причини на животните нараняване и неоправдано страдание. Следователно Регламентът допуска определена степен на дискомфорт за животните по време на транспортиране като необходимо зло, но изисква тя да е сведена до минимум. Понякога обаче дискомфортът може да достигне неприемлива степен и да се превърне в неоправдано страдание. Кога е налице такъв случай?

50. В това отношение съм съгласен с Комисията, че ако съвкупната „продължителнос[т] на пътуванията и периодите на почивка“, определена в глава V, точка 1.4, буква г) от приложение I към Регламент № 1/2005 — т.е. сборът от трите съставни части на правилото „14 + 1 + 14“ — надвишава 29 часа, това само по себе си ще представлява нарушение на Регламент № 1/2005, тъй като би могло да причини неоправдано страдание на животните. Разбира се, това не засяга действието на правилото „+ 2“.

51. В подкрепа на позицията си искам да отбележа, първо, че целта на Регламент № 1/2005 несъмнено е да се намалят, колкото е възможно, пътуванията с голяма продължителност (по смисъла на член 2 от Регламента) за транспортиране на животни ( 15 ). Би било в противоречие с тази цел да се разрешат безсрочни почивки, прекарани вътре в превозното средство, които, както следва от глава V, точка 1.5 от приложение I към Регламент № 1/2005, не „неутрализират“ изминалото до съответния момент време на действително пътуване. Не ме разубеждава обстоятелството, че при приемането на Регламента Съветът не е последвал нито експертните препоръки за ограничаване на продължителността на пътуването за едър рогат добитък до 24 часа ( 16 ), нито предложението на Комисията пътуването да е ограничено до 9 часа и да е последвано от 12-часов период на почивка (с възможност за повтаряне) ( 17 ). Наистина Съветът по същество е предпочел да запази непроменени правилата относно продължителността на пътуването и периодите на почивка, съдържащи се в глава VII от приложението към Директива 91/628, но не мога да допусна, че по време на законодателния процес, „[обръщайки] много голямо внимание на изискванията, свързани с хуманното отношение към животните“ в съответствие с Протокола за хуманното отношение към животните, той е искал да разреши неопределено дълги почивки вътре в превозното средство.

52. Вярно е, че в решение Interboves (C‑277/06, ЕС:C:2008:548), на което се позовават страните по делото, Съдът допуска идеята, че „продължителността на пътуването“ по смисъла на глава V от приложение I към Регламент № 1/2005 може да превишава 28 часа. Това обаче не ме кара да променя становището си. В посоченото решение Съдът тълкува правилата за продължителността на пътуването и периодите на почивка съгласно Директива 91/628. Тези правила са били приети най-вече за да се премахнат техническите бариери в търговията с живи животни и да се позволи добро функциониране на пазарните организации, като в същото време се гарантира, като второстепенна цел, задоволително равнище на защита на съответните животни ( 18 ). При Регламент № 1/2005 съотношението на целите видимо е обърнато: основната цел на Регламента е защитата на животните, а целта за хармонизиране на законодателството е спомагателна ( 19 ). Във всеки случай решение Interboves трябва да се тълкува предпазливо, тъй като в противен случай безскрупулни превозвачи биха могли да се възползват от естествените различия между правилата за транспортиране по суша и по море ( 20 ).

53. Следователно по посочената в предходната точка причина за разглеждания въпрос не е от значение изводът на генералния адвокат Mengozzi, че „продължителността на дадено пътуване може например да бъде 50 часа, а именно два (максимални) периода на транспортиране от 14 часа всеки един, прекъснати от период на почивка от 22 часа“ ( 21 ). Във всеки случай той не споменава нищо по въпроса дали е законосъобразно период на почивка от 22 часа да бъде прекаран вътре в спрялото превозно средство.

54. Второ, правилото „+ 2“ предвижда, че „времетраенето на пътуванията“ (тук „пътуване“ не е употребено по смисъла на член 2 от Регламент № 1/2005) — т.е. сборът от периодите на физическо придвижване между всеки „неутрализиращ“ 24-часов период на почивка, а не отделните етапи от него — може да бъде продължено с още два часа в интерес на животните, като се има предвид в частност близостта на местоназначението. Така правилото „+ 2“ изглежда сочи, че в общия случай „времетраенето на пътуванията“ (повтарям, тук „пътуване“ не е употребено по смисъла на член 2 от Регламент № 1/2005) има фиксирано максимално ограничение, което във връзка с правилото „14 + 1 + 14“ при всички обстоятелства според мен е 28 часа.

55. Затова смятам, че „период[ът] на почивка най-малко от един час“ не бива в никакъв случай да води до това „продължителността на пътуванията и периодите на почивка“ съгласно „правилото 14 + 1 + 14“ да превишава 29 часа (или съответно 31 часа при прилагане на правилото „+ 2“). От друга страна, едно „пътуване“ по смисъла на член 2 от Регламент № 1/2005 може да се състои от няколко 29-часови „пътувани[я] и период[и] на почивка“ по смисъла на глава V от приложение I към Регламент № 1/2005, при условие че между отделните 29-часови периоди се правят 24-часови паузи, през които животните да бъдат разтоварени, нахранени и напоени и да им се даде време за почивка.

56. Извън това обаче трябва ли периодите на почивка да имат определена цел?

57. По този въпрос Комисията изтъква, че минималната почивка от един час може да бъде продължена само по причини, свързани с благосъстоянието на животните. Позицията на френското правителство не е толкова строга: според него периодите на почивка не могат да надвишават разумен срок, отвъд който вече не би бил спазен основният принцип за избягване на нараняването или неоправданото страдание на животните.

58. Според мен е ясно, че цялостната транспортна операция, или „пътуване“, ако така предпочитате — включително почивката — трябва да отговаря на всички изисквания на Регламент № 1/2005. Всъщност, както е постановил Съдът, законодателят на Съюза приема въз основа на научни и ветеринарномедицински изследвания, както и на направените оценки относно прилагането на законодателството на Съюза в областта на защитата на животните, че хуманното отношение към същите може да бъде застрашено и повече не може да бъде гарантирано от момента, в който не са спазени разпоредбите на този регламент относно здравето на животните ( 22 ). Това означава най-малко две неща.

59. Като начало, периодите на почивка трябва да са съобразени с общата клауза. Това предполага задължение за въздържане от (потенциално) причиняване на нараняване или неоправдано страдание на животните, а не задължение за действие изключително в техен интерес. Без съмнение периодът, през който превозното средство не е в движение, по принцип ще причинява по-малко страдание на животните, отколкото периодът, през който то е в движение, например защото транспортираните животни са изложени на по-малък риск от загуба на равновесие или прилошаване от движение ( 23 ). Не мога обаче да изключа възможността период на почивка, в резултат от който не се стига до общо над 29 часа „продължителнос[т] на пътуванията и периодите на почивка“ съгласно правилото „14 + 1 + 14“, все пак да е годен да причини нараняване или неоправдано страдание на животните. За да дам пример, не мисля, че общата клауза позволява животните да бъдат физически превозвани в продължение на един час, след което да получат 27-часова почивка вътре в превозното средство, преди да ги превозват още един час.

60. На следващо място, през периодите на почивка безусловно и постоянно трябва да са изпълнени редица задължения, предвидени в Регламент № 1/2005. Имам предвид преди всичко тези, които следват от член 3, втора алинея от посочения регламент, както и изискванията, изброени в приложение I към него, и по-специално в глава VI, отнасяща се до „пътуванията с голяма продължителност“ по смисъла на член 2 от Регламента.

61. Аз самият не отдавам особено значение на обстоятелството, че съгласно текста на правилото „14 + 1 + 14“ на животните трябва да се даде „период на почивка, достатъчен по-специално за тях, за да бъдат напоени и, ако е необходимо, нахранени“. Макар тези действия да са несъмнено в интерес на животните, посоченият израз видимо не добавя нищо повече към ясните изисквания, които бездруго следват от Регламент № 1/2005 ( 24 ). Освен това насрещният довод е очевиден: думата „по-специално“ не изключва изрично възможността за период на почивка, който да не е изключително в интерес на животните. Като израз на политически компромис правилото „14 + 1 + 14“ трябва да се преценява с известна доза прагматизъм, както показах в точка 45 по-горе.

62. Дали даден период на почивка е несъобразен с изискванията на Регламент № 1/2005, е въпрос на фактическа преценка, която е от компетентността на националните органи и в крайна сметка на националните съдилища. Бих искал да припомня обаче, че в контекста на възстановяванията при износ именно износителят е длъжен да докаже, че са изпълнени условията за предоставяне на възстановяване ( 25 ). Струва ми се, че при равни други условия, колкото по-голяма е продължителността на периода за почивка, толкова по-трудно ще бъде за износителя да докаже това.

63. Нещо повече, член 22, параграф 2 от Регламент № 1/2005 („Закъснение по време на транспортиране“) изисква, в случай че дадена „пратка от животни трябва да бъде задържана по време на транспортиране за повече от два часа“, компетентният орган „да гарантира, че са предприети подходящи мерки за грижата за животните и, когато е необходимо, за тяхното хранене, поене, разтоварване и настаняване“. Не виждам никаква основателна причина това двучасово правило да не може съответно да служи като критерий и когато спирането е направено по преценка на превозвача. Това впрочем подкрепя становището, че просто е немислимо едрият рогат добитък да бъде държан вътре в неподвижно превозно средство в продължение на 14 часа, без да се разтоварва, както посочва запитващата юрисдикция.

64. Що се отнася до главното производство, взех предвид обстоятелството, че продължителността на разглежданото транспортиране надвишава 29 часа, както и това, че според представената на Съда информация Masterrind не се е позовало на правилото „+ 2“. Силно се съмнявам това изобщо да е възможно, тъй като местоназначението на разглежданото транспортиране е Мароко. Ето защо съм склонен да приема, че разглежданото транспортиране не е съобразено с правилото „14 + 1 + 14“ и че жалбата трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.

65. Във всеки случай считам, че освен при изключителни обстоятелства оставянето на животните за 10-часов „период на почивка“ вътре в спрялото превозно средство е неприемливо и би могло да им причини неоправдано страдание. Запитващата юрисдикция следва да установи при какви условия е била осъществена 10-часовата почивка.

66. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос в смисъл, че при правилно тълкуване на правилото, установено в глава V, точка 1.4 от приложение I към Регламент № 1/2005, посочените в тази точка „пътувани[я] и период[и] на почивка“ могат да включват период на почивка с продължителност повече от един час или няколко периода на почивка, при условие че между отделните комбинирани периоди на физическо придвижване от най-много 14 часа има период на почивка от най-малко един час и същевременно това няма да доведе до нарушение на останалите изисквания, установени в този регламент. Националният съд следва да извърши тази проверка. Все пак, докато животните достигнат местоназначението по смисъла на определението в член 2 от Регламента, глава V, точка 1.5 от приложение I към него изисква животните да бъдат разтоварени, нахранени и напоени и да им се даде време за почивка от най-малко 24 часа на всеки 29 часа след натоварването им за първи път на мястото на заминаването по смисъла на определението в същата разпоредба. Това не засяга възможността по точка 1.8 от посочената глава в интерес на животните времетраенето на пътуването да бъде продължено с още два часа, като се има предвид в частност близостта на местоназначението.

Б – По втория преюдициален въпрос

67. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали компетентният за изплащането на възстановяванията при износ административен орган на дадена държава членка е обвързан от констатацията на официалния ветеринарен лекар на друга държава членка, че пътуването (по смисъла на член 2 от Регламент № 1/2005), за което се отнасят възстановяванията при износ, не е осъществено в съответствие с правилата за хуманно отношение към животните.

68. Както отбелязват страните по настоящото дело, практиката на Съда до голяма степен вече е дала отговор на този въпрос.

69. В решение Viamex Agrar Handel Съдът тълкува един от актовете, предхождащи Регламент № 817/2010 ( 26 ). За разлика от подхода, възприет от генералния адвокат ( 27 ), решението на Съда е, че представянето от износителя на документите, посочени в Регламент № 615/98, понастоящем Регламент № 817/2010, не представлява неопровержимо доказателство за спазването на приложимите правила за възстановяванията при износ или на тези за хуманно отношение към животните по време на транспортиране. Доказателствата, които тези документи съдържат, са достатъчни само дотолкова, доколкото компетентният разплащателен орган не разполага с данни, с оглед на които може да приеме, че не са спазени правилата за хуманно отношение към животните по време на транспортиране. Задължение на този орган е да разгледа тези доказателства и всички останали данни, с които разполага, за да достигне до извод дали са спазени тези правила и да реши дали следва да предостави възстановявания при износ ( 28 ).

70. Наред с това обаче Съдът приема, че това не позволява на компетентния разплащателен орган да поставя произволно под въпрос приложените от износителя доказателства към неговото искане за възстановяване при износ. Компетентният разплащателен орган може да направи извод за несъответствие само въз основа на документите, посочени в Регламент № 615/98, понастоящем Регламент № 817/2010, и/или на всякакви други обективни данни, свързани с хуманното отношение към животните. Той не може да се ограничава само да изтъква обикновени предположения или съмнения относно спазването на правилата, а трябва да основе констатациите си на свързани с хуманното отношение към животните обективни и конкретни обстоятелства и е длъжен във всеки случай да изложи съображенията, поради които преценява, че представените от износителя доказателства не позволяват да се достигне до извода, че са спазени разпоредбите за хуманно отношение към животните ( 29 ).

71. Впоследствие това решение е потвърдено от големия състав на Съда в решение Heemskerk и Schaap ( 30 ).

72. И в двата посочени случая износителят е разполагал с удостоверение от официалния ветеринарен лекар, че корабът, а следователно и самото транспортиране са били съобразени с правилата за хуманно отношение към животните. В главното производство се разглежда обратният случай: официалният ветеринарен лекар е констатирал, че пътуването не е извършено в съответствие с правилата за хуманно отношение към животните по време на транспортиране. Износителят оспорва тази констатация.

73. Наистина, противно на застъпваната от Hauptzollamt теза, въпреки че член 5, параграф 1, буква в) от Регламент № 817/2010 се отнася само до хипотезата на неспазване на изискванията за хуманно отношение към животните и не урежда хипотезата на спазването им, това съвсем не означава, че компетентният разплащателен орган може да откаже плащане по отношение на транспортиране, което реално отговаря на тези изисквания. Всъщност съгласно член 1 от Регламент № 817/2010 изплащането на възстановявания при износ на живи животни от рода на едрия рогат добитък е обусловено от спазването на членове 3—9 от Регламент № 1/2005 и приложенията към него, както и на самия Регламент № 817/2010, по време на транспортирането на животните до първия пункт за разтоварване в третата страна на крайно местоназначение. Нито повече, нито по-малко. В действителност целта на процедурата за възстановяване при износ — която е приложима, когато се искат възстановявания при износ на живи животни от рода на едрия рогат добитък — е само да се гарантира, че съответният продукт отговаря на всички необходими условия за възстановяване ( 31 ).

74. Ето защо е ирелевантно обстоятелството, че именно износителят следва да докаже, че са изпълнени всички условия за одобряване на искането му за възстановяване при износ, тъй като то се отнася единствено до разпределението на тежестта на доказване. Това в никакъв случай не променя факта, че режимът за възстановяване при износ цели да гарантира издаването на правилни решения, независимо дали с тях се одобряват или отхвърлят такива искания, в съответствие с общия принцип, че административните органи трябва да действат законосъобразно.

75. Нещо повече, трябва да призная, че ми е трудно да приема становището, че валидността и правната сила на констатациите на официалния ветеринарен лекар в контекста на системата, в която се вписва Регламент № 817/2010, е въпрос на правото на държавата членка, в която се намира изходният пункт, а не на правото на самия Съюз ( 32 ).

76. Следователно съдебната практика, спомената в точки 69—71 по-горе, се прилага съответно към разглеждания тук случай. От това следва, че констатацията на официалния ветеринарен лекар за неспазване на правилата за хуманно отношение към животните по време на пътуването, за което се искат възстановявания при износ, не представлява неопровержимо доказателство за това.

77. Намирам за неубедителни някои доводи, изложени в подкрепа на противоположното мнение.

78. На първо място, следва да се отхвърли доводът на Hauptzollamt, че документът, посочен в член 2, параграф 3 от Регламент № 817/2010, е „надлежно попълнен“ — и следователно подлежи на контрол в съответствие с член 4, параграф 2, буква а) от същия регламент — само ако официалният ветеринарен лекар на изходния пункт удостоверява, че резултатите от проверките в съответствие с член 2 от Регламента са задоволителни. Като начало, изразът „надлежно попълнен“ не може да се тълкува в смисъл, че изисква определен резултат от проверките. Освен това член 2, параграф 4 от Регламента гласи, че върху документа, посочен в параграф 3 от същия член, следва да бъде отбелязан общият брой животни, за които е приета декларация за износ, без броя животни, родили или пометнали по време на транспорта, мъртвите животни или тези, за които изискванията на Регламент № 1/2005 не са били спазени.

79. На второ място, не приемам довода, че в интерес на хуманното отношение към животните не би трябвало да е възможно да се упражнява контрол върху констатациите за нарушение на правилата за хуманно отношение към животните по време на транспортиране. Колкото и да е похвална, целта за защита на животните не може да обоснове отказ за изплащане на възстановявания при износ, когато, противно на направената от официалния ветеринарен лекар на друга държава членка констатация за несъответствие, тези правила всъщност не са били нарушени.

80. Накрая, намирам за явно несъстоятелен изтъкнатия от Hauptzollamt довод за необходимостта от защита на финансовите интереси на Съюза. Не е налице основателна заплаха за тези интереси в случаите, в които правилата за хуманно отношение към животните в действителност са спазени. Освен това, ако поставим този довод в по-общ контекст, по същия начин в случай на нарушение на принципа на законност от страна на Комисията Съдът няма заради евентуалната финансова загуба за Съюза да потвърди наложената от нея глоба за нарушаване на правилата за конкуренция ( 33 ).

81. При всички случаи, както посочват Hauptzollamt, френското правителство и запитващата юрисдикция, оценката на физическото и здравословното състояние на животните изисква специфични познания и опит и затова е целесъобразно проверките да се извършват от ветеринарни лекари ( 34 ). Резултатите от тези проверки представляват направени на място фактически оценки, които предполагат комплексна специализирана преценка на здравето и благосъстоянието на животните. От това следва, че свободата на преценка, с която разполага компетентният разплащателен орган при упражняването на контрол върху такава констатация за неспазване на правилата за хуманно отношение към животните по време на транспортиране, не е неограничена ( 35 ), а напротив — подлежи mutatis mutandis на същите ограничения като описаните в точка 70 по-горе.

82. Когато оспорва констатация за несъответствие, износителят трябва да докаже надлежно чрез обективни доказателства, че оценката на официалния ветеринарен лекар е неправилна. Само по себе си обстоятелството, че мнението на износителя за състоянието на животните, за които се искат възстановявания при износ, се различава от становището на официалния ветеринарен лекар, не означава, че оценката на ветеринарния лекар е явно погрешна или основана на неверни факти.

83. Що се отнася до правните последици от констатациите на официалния ветеринарен лекар, както посочва запитващата юрисдикция, познанията, които ветеринарните лекари притежават, не оправдават същата предпазливост от страна на компетентния разплащателен орган. Поради това всички правни изводи подлежат изцяло на контрол.

84. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос в смисъл, че при разглеждането на заявление за възстановяване при износ по член 4, параграф 2 от Регламент № 817/2010 компетентният разплащателен орган не е обвързан от вписването, направено от официалния ветеринарен лекар в съответствие с член 2, параграф 3 от този регламент. Ако обаче смята да се отклони от фактическата оценка на ветеринарния лекар за здравето и благосъстоянието на животните, на която се основава направеното вписване, този орган трябва да стъпи на обективни и конкретни доказателства за здравето и благосъстоянието на животните. Когато отхвърля изцяло или отчасти заявлението, въпросният орган трябва във всички случаи да се мотивира, като тогава износителят следва да докаже неотносимостта на доказателствата, на които се основава този орган.

IV – Заключение

85. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси на Finanzgericht Hamburg (Хамбургски финансов съд) по дело C‑469/14, както следва: — „При правилно тълкуване на правилото, установено в глава V, точка 1.4 от приложение I към Регламент № 1/2005 на Съвета от 22 декември 2004 година относно защитата на животните по време на транспортиране и свързаните с това операции и за изменение на Директиви 64/432/ЕИО и 93/119/ЕО и Регламент (ЕО) № 1255/97, посочените в тази точка „пътувани[я] и период[и] на почивка“ могат да включват период на почивка с продължителност повече от един час или няколко периода на почивка, при условие че между отделните комбинирани периоди на физическо придвижване от най-много 14 часа има период на почивка от най-малко един час и същевременно това няма да доведе до нарушение на останалите изисквания, установени в този регламент. Националният съд следва да извърши тази проверка. Все пак, докато животните достигнат местоназначението по смисъла на определението в член 2 от Регламента, глава V, точка 1.5 от приложение I към него изисква животните да бъдат разтоварени, нахранени и напоени и да им се даде време за почивка от най-малко 24 часа на всеки 29 часа след натоварването им за първи път на мястото на заминаването по смисъла на определението в същата разпоредба. Това не засяга възможността по точка 1.8 от посочената глава в интерес на животните времетраенето на пътуването да бъде продължено с още два часа, като се има предвид в частност близостта на местоназначението. — При разглеждането на заявление за възстановяване при износ по член 4, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 817/2010 на Комисията от 16 септември 2010 година относно определяне на подробни правила по силата на Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета по отношение на изискванията за предоставяне на възстановявания при износ, свързани с хуманно отношение към живите животни от рода на едрия рогат добитък по време на транспорт, компетентният разплащателен орган не е обвързан от вписването, направено от официалния ветеринарен лекар в съответствие с член 2, параграф 3 от този регламент. Ако обаче смята да се отклони от фактическата оценка на ветеринарния лекар за здравето и благосъстоянието на животните, на която се основава направеното вписване, този орган трябва да стъпи на обективни и конкретни доказателства за здравето и благосъстоянието на животните. Когато отхвърля изцяло или отчасти заявлението, въпросният орган трябва във всички случаи да се мотивира, като тогава износителят следва да докаже неотносимостта на доказателствата, на които се основава този орган“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Регламент на Съвета от 22 декември 2004 година относно защитата на животните по време на транспортиране и свързаните с това операции и за изменение на Директиви 64/432/ЕИО и 93/119/ЕО и Регламент (ЕО) № 1255/97 (ОВ L 3, 2005 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 62, стр. 3).

( 3 ) Регламент (ЕО) на Комисията от 16 септември 2010 година относно определяне на подробни правила по силата на Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета по отношение на изискванията за предоставяне на възстановявания при износ, свързани с хуманно отношение към живите животни от рода на едрия рогат добитък по време на транспорт (ОВ L 245, стр. 16).

( 4 ) Регламент (ЕО) на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за хармонизиране на някои разпоредби от социалното законодателство, свързани с автомобилния транспорт, за изменение на Регламенти (ЕИО) № 3821/85 и (ЕО) № 2135/98 на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета (ОВ L 102, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 214).

( 5 ) Относно възстановяванията при износ вж. по-специално решения Viamex Agrar Handel и ZVK (C‑37/06 и C‑58/06, ЕU:C:2008:18), Viamex Agrar Handel (C‑96/06, ЕU:C:2008:158) и Viamex Agrar Handel (C‑485/09, ЕU:C: 2011:440).

( 6 ) Вж. съображение 11 от Регламент № 1/2005.

( 7 ) Член 13 ДФЕС съответства на Протокола относно закрилата и хуманното отношение към животните, приложен към Договора от Амстердам (ОВ C 340, стр. 110) (наричан по-нататък „Протоколът за хуманното отношение към животните“), приложим към момента на приемането на Регламент № 1/2005 (вж. също решение Zuchtvieh-Export, C‑424/13, ЕU:C:2015:259, т. 35). Въпросът дали дадена мярка на Съюза е съобразена в достатъчна степен с изискванията за хуманно отношение към животните, следва да се преценява в контекста на принципа на пропорционалност: вж. решение Jippes и др. (C‑189/01, ЕU:C:2001:420, т. 79 и 85).

( 8 ) Вж. по-специално съображение 13 и член 3, буква г) от Регламент № 1/2005. Вж. също „The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle)“ („Хуманното отношение към животните по време на транспортиране (подробни данни за коне, свине, овце и едър рогат добитък)“), доклад на Научният комитет по здравето на животните и хуманното отношение към тях, приет на 11 март 2002 г., Европейска комисия, генерална дирекция „Здраве и защита на потребителите“, дирекция C — Научни становища, стр. 24.

( 9 ) Решение Interboves (C‑277/06, ЕU:C:2008:548, т. 15 и 16, по отношение на аналогичното правило в точка 48, подточка 4, буква г) от приложението към Директива 91/628/ЕИО на Съвета от 19 ноември 1991 година за защита на животните по време на транспорт и за изменение на Директиви 90/425/ЕИО и 91/496/ЕИО (ОВ L 340, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 10, стр. 182, изменена).

( 10 ) За съгласуваност се стремя навсякъде в настоящото заключение да се придържам към определенията, събрани като цяло в член 2 от Регламент № 1/2005, включително тези за „пътуване“ и „транспортиране“. Както ще стане ясно по-нататък обаче, това е все по-трудно. Постарах се, както вече споменах, да бъда конкретен, когато е необходимо.

( 11 ) Съгласно член 2 от Регламент № 1/2005 „място на заминаването“ означава мястото, на което животното е натоварено на транспортно средство за първи път, при условие че то е било настанено там най-малко 48 часа преди часа на заминаването. „Местоназначение“ е мястото, на което дадено животно е разтоварено от транспортното средство и е настанено най-малко за 48 часа преди часа на заминаването или е заклано. При определени условия за място на заминаването могат да се считат и събирателните центрове, без да се налага да е изпълнено 48-часовото изискване. Определението за местоназначение обаче не предвижда същото изключение. Ето защо пътуването от първото място на натоварване до събирателен център, който може да се смята за място на заминаване, формално няма да е завършено, ако животните не бъдат настанени за 48 часа (или заклани) в събирателния център.

( 12 ) Вж. член 2, параграф 2, буква б) от Директива 91/628, в който „транспортиране[то]“ е определено като „всяко придвижване на животни, извършвано с транспортно средство, което включва натоварването и разтоварването на животните“.

( 13 ) Член 2, параграф 2, буква з) от Директива 91/628.

( 14 ) Трябва да се отбележи, че в текстовете на глава V, точка 1.4, буква г) от приложение I към Регламент № 1/2005 на различните езици също липсва последователност както вътрешно, така и помежду им. Първо, не на всички езици се използва само думата „транспортиране“ — на някои езици се използват и други термини, за които не е дадено определение („Beförderung“ на немски, „travel“ на английски). Второ, в текстовете на някои езици се използва думата „пътуване“ вместо „транспортиране“ („viaggio“ на италиански, „viagem“ на португалски, „călătorie“ на румънски език).

( 15 ) Съгласно съображение 5 от Регламент № 1/2005 „по причини, свързани с хуманното отношение към животните, транспортирането с дълга продължителност на животни, включително на животни за клане, би трябвало, колкото е възможно, да бъде ограничено“, а съгласно съображение 18 пътуванията с голяма продължителност „по всяка вероятност имат повече вредни въздействия върху хуманното отношение към животните[,] отколкото пътуванията с кратка продължителност“. Освен това член 3, втора алинея от Регламента предвижда, че „транспортирането [трябва да] се извършва без закъснение до местоназначението и условията за хуманното отношение към животните редовно [трябва да] се проверяват и по[д]държат по съответен начин“. Накрая, член 5, параграф 3, буква а) („Задължения по планирането, отнасящи се до транспортирането на животните“) задължава организаторите да гарантират, че за всяко пътуване „хуманното отношение към животните не е изложено на риск поради недостатъчна координация на различните части на пътуването и че са взети под внимание метеорологичните условия“.

( 16 ) „The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle)“, посочено по-горе, стр. 80.

( 17 ) Предложение за регламент на Съвета от 16 юли 2003 година относно защитата на животни по време на транспортиране и свързаните с това операции и за изменение на Директиви 64/432/ЕИО и 93/119/ЕО (COM(2003) 425 окончателен), глава V, точка 1.1., буква г) от приложение I (стр. 49).

( 18 ) Вж. трето и четвърто съображение от Директива 95/29/ЕО на Съвета от 29 юни 1995 година за изменение на Директива 91/628/ЕИО на Съвета за защитата на животните по време на транспорт (ОВ L 148, стр. 52; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 17, стр. 120).

( 19 ) Вж. в този смисъл решение Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, т. 33 и цитираната съдебна практика). За това преподреждане на целите на политиката свидетелства решение Zuchtvieh-Export (C‑424/13, ЕU:C:2015:259), според което, за да получат разрешение за международен транспорт на животни с начална точка на територията на Съюза, транспортните организатори трябва да докажат, че ще бъдат спазени всички изисквания на Регламент № 1/2005, включително за продължителността на пътуването и периодите на почивка, когато части от пътуването ще се осъществяват в трета страна.

( 20 ) Ето един пример: максималното разрешено време за пътуване по суша съгласно правилото „14 + 1 + 14“ без „неутрализираща“ 24-часова почивка е почти изминало (27 часа и половина) непосредствено преди качване на борда на ро-ро кораб с вътрешен за Съюза маршрут. Продължителността на самото плаване надвишава 28 часа (ако приемем, че има такива маршрути). В такъв случай решение Interboves (C‑277/06, ЕU:C:2008:548, т. 33 и 38) изглежда сочи, че период на почивка от 12 часа e достатъчен, за да „неутрализира“ тези най-малко 55 часа и половина пътуване с автомобил и ферибот непосредствено преди почивката, по време на която животните не са разтоварени. В този пример освен това не е ясно дали след „неутрализираща“ 12-часова почивка животните могат да бъдат транспортирани за още 28 часа по суша (при условие че им се предостави период на почивка от най-малко един час). При транспортиране с ро-ро кораб до точка извън Съюза не се предвижда „неутрализиращ“ период: вж. решение Schwaninger Martin (C‑207/06, ЕU:C:2008: 414, т. 30—35).

( 21 ) Заключение на генералния адвокат Mengozzi по дело Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:162, т. 18).

( 22 ) Вж. в този смисъл решение Viamex Agrar Handel (C‑96/06, ЕU:C:2008:158, т. 48).

( 23 ) Относно загубата на равновесие на едрия рогат добитък по време на транспорт на дълги разстояния вж. „The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle)“, посочено по-горе, стр. 81.

( 24 ) Вж. член 3, буква з) от Регламент № 1/2005, както и глава VI, точки 1.3—1.5 и 2.1—2.3 от приложение I към този регламент.

( 25 ) Решение Heemskerk и Schaap (C‑455/06, ЕU:C:2008:650, т. 24).

( 26 ) Регламент № 615/98 на Комисията от 18 март 1998 година относно особени правила за прилагане на режима на възстановяванията при износ, що се отнася до хуманното отношение към живите животни от породата на говедата по време на транспорт (ОВ L 82, стр. 19).

( 27 ) Заключение на генералния адвокат Mengozzi по дело Viamex Agrar Handel (C‑96/06, ЕU:C:2007:680, т. 29 и 30, както и диспозитива).

( 28 ) Решение Viamex Agrar Handel (C‑96/06, ЕU:C:2008:158, т. 34 и 37, както и т. 1 от диспозитива).

( 29 ) Пак там, т. 39—41, както и т. 1 от диспозитива.

( 30 ) C‑455/06, ЕU:C:2008:650, т. 24—32.

( 31 ) Вж. в този смисъл решение Viamex Agrar Handel (C‑96/06, ЕU:C:2008:158, т. 31 и 32).

( 32 ) В този смисъл, макар да съм съгласен, че системата на регламентите за възстановяванията при износ „води до създаването на общностна мрежа“, която „непременно изисква сътрудничество между държавите членки“ (вж. заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Viamex Agrar Handel, C‑96/06, ЕU:C:2007:680, т. 27 и 28), за разлика от него аз виждам в това аргумент в полза на извода, че трябва да е възможно да се упражнява контрол върху констатации като разглежданата в главното производство.

( 33 ) Вж. член 83 от Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза и за отмяна на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета (ОВ L 298, стр. 1).

( 34 ) Вж. съображение 5 от Регламент № 817/2010.

( 35 ) Вж. в този смисъл решение Heemskerk и Schaap (C‑455/06, ЕU:C:2008:650, т. 29 и цитираната съдебна практика).