BG
Сборниксъдебнапрактика
ECLI:EU:F:2011 :11 1РЕШЕНИЕ НА СЪДА Н А ПУ БЛИЧНАТА СЛУЖБА
(трети състав)
15 февруари 2011 година
Дело F-68/09
Florence Barbin
срещу
Е вропейс ки парламент
„Публична служба — Длъжностни лица — Процедура за повишаване за 2006 г. — Изпълнение на 
решение на Общия съд — Съпоставяне на заслугите — Принцип на равно т ретиране — 
Родителски отпуск на половин работен де н“
Предмет:Жалба, подадена на основание член 236 Е О и ч лен 152 А Е, с к оято г-жа Barbin иска 
отмяната на ре шението на Парламента да не повишава ж албоподателя в с тепен AD 
12 в х ода на процедурата за повишаване 2006 г.
Решение:Отхвърля жалбата. Жалбоподателят п онася всички съдебни разноски.
Резюм е
1. Длъжностни лица — Повишаване — Задължение за мотивиране на всяко решение да не се 
повишава длъжностно лице, достигнало референтния праг — Липса
(член 45 от П равилника за длъжностните лица)
2. Длъжностни лица — Повишаване — Съпоставяне на заслугите — Предоставяне на то чки 
за заслуги и о пределяне на референтен праг
(член 45 от П равилника за длъжностните лица)
3. Длъжностни лица — Повишаване — Съпоставяне на заслугите — Способи
(член 45 от П равилника за длъжностните лица)
4. Длъжностни лица — Равно третиране — Понятие — Граници
5. Длъжностни лица — Повишаване — Съпоставяне на заслугите — Решение за повишаване
(член 45 от П равилника за длъжностните лица)
6. Длъжностни лица — Жалба — Правни основания — Правно основание, изведено от 
наличието н а дискриминация — Задължение за от читане на целия релевантен фактически 
контекст
2 ECLI:EU:F:2011 :11РЕЗЮМЕ—ДЕЛОF-68/09
BARBIN/ПАРЛАМЕНТ
1. Съгласно т очка I.3.4 от Решението на Бюрото на Европейския парламент от 13 февруари 
2006 г. относно п олитиката на повишаване и н а програмиране на кариерите, възпроизведена в 
основни линии в т очка II.2, буква б), втора алинея от Решението на генералния секретар на 
Парламента о т 10 май 2006 г. за опреде ляне н а м ерките за п риложение, свързани с 
предоставянето на точки за заслуги и с п овишаването, администрацията трябва д а обоснове 
всяко ре шение за повишаване на длъжностни лица, недостигнали ре ферентния праг. Макар 
посочените разпоредби обаче да не уточняват по отношение на кого органът по назначаването 
трябва д а обоснове своите ре шения, да се приеме, че всяко достигнало прага длъжностно л ице, 
което не е п овишено, би се ползвало от това задължение за мотивиране, би наложило не само 
безполезна работна натовареност на администрацията, но с ъщо така би било в п ротиворечие 
със съдебната практика, съгласно к оято мотивирането на ре шение за повишаване трябва д а се 
отнася до индивидуалното положение на неповишеното длъжностно л ице. Следователно т ова 
длъжностно л ице н еоснователно п оддържа, че е а дресат н а задължение в т ежест н а 
администрацията да обоснове повишаването на тези от колегите му, които не са достигнали 
референтния праг.
Задължението, което произтича от тези разпоредби, може да се разглежда като спазено, след 
като администрацията е и зпратила до К омитета по повишаване, съвместен орган, в к ойто 
длъжностните лица са представени, обосновка относно п овишаването на длъжностните лица, 
недостигнали ре ферентния праг.
(вж. точки 59 и 61)
Позовава не на:
Първоинстанционен съд — 4 юли 2007 г., Lopparelli/Комисия, T-502/04, точка 75
2. Съгласно Р ешението на Бюрото на Европейския парламент от 13 февруари 2006 г. относно 
политиката н а п овишаване и н а п рограмиране н а кариерите точките за заслуги н е се 
предоставят с лед с ъпоставяне на заслугите на всички подлежащи на повишаване длъжностни 
лица, които могат да удовлетворят и зискванията по член 45 о т Правилника. Всъщност всяко 
длъжностно л ице от ед на дирекция или служба, което подлежи на повишаване, се конкурира 
единствено с о станалите длъжностни лица от неговата дирекция или от неговата служба за 
ограничен б рой точки за заслуги. Тъй като ре ферентният п раг обаче не е у становен в 
относителна стойност, тоест с о глед н а средноаритметичния б рой т очки за заслуги н а 
засегнатите длъжностни лица, а в а бсолютна стойност, съответстваща на два п ъти средната 
продължителност на стажа в с тепента, или, за степен AD 11, четири години, фактът, че прагът е 
преминат, не може да се приравни на пряко или косвено с равняване на заслугите на годните за 
повишаване длъжностни лица. Поради това а дминистрацията не може да повиши длъжностно 
лице само на основание че е д остигнало ре ферентния праг, защото, ако направи това, на никой 
етап от процедурата по повишаване заслугите на същото не биха били съпоставени с т ези на 
всяко от годните за повишаване длъжностни лица.
(вж. точка 83)
Позовава не на:
Първоинстанционен съд — 8 октомври 2008 г., Barbin/Парламент, F-44/07, точка 44
3. Съгласно ч лен 45 о т П равилника органът по назначаването не може да се ограничи д а 
разглежда индивидуалното п оложение на всяко длъжностно л ице, а т рябва д а съпоставя 
заслугите на съвкупността от същите, за да вземе ре шение относно п овишенията. В т ова 
отношение с таршинството м оже д а б ъде с амо д опълнителен к ритерий з а п овишение. 
Следователно ре шение, което предоставя повишение на длъжностно л ице с ед инственото
ECLI:EU:F:2011 :11 3РЕЗЮМЕ—ДЕЛОF-68/09
BARBIN/ПАРЛАМЕНТ
 основание, че последното не се е п ровинило или че разполага с о преде лено п рослужено в реме в 
степента, без да отчита положението на останалите длъжностни лица, нарушава п ринципа за 
съпоставяне на заслугите на всички подлежащи на повишаване длъжностни лица, предвиден в 
посочения член. В ре зултат на това, макар Решението на Бюрото на Европейския парламент от 
13 февруари 2006 г. относно п олитиката на повишаване и н а програмиране на кариерите да 
предвижда ре ферентен праг, зависещ от средна продължителност, изразена в г одини, в д адена 
степен, от това н е може да се направи извод за наличие на принцип, според к ойто дадено 
длъжностно л ице трябва д а бъде п овишено, щом като не се е п ровинило, или на принцип за 
редовно к ариерно и зрастване, който да задължава а дминистрацията ав томатично д а повишава 
едно д лъжностно л ице само поради факта че е д остигнало опреде лено н иво на старшинство в 
степента.
(вж. точки 90 и 91)
Позовава не на:
Първоинстанционен съд — L opparelli/Комисия, посочено п о-горе, точка 75
Съд на публичната служба — 10 септември 2009 г., Behmer/Парламент, F-124/07, точка 106
4. За да се спазят п ринципът на недопускане на дискриминация и п ринципът на равно 
третиране, администрацията трябва д а следи д а не третира по р азличен н ачин ед накви 
положения и д а не прилага ед накво третиране към различни положения, освен ако това е 
обективно о босновано. Следователно, когато ед но д лъжностно л ице упражнява п раво, което му 
е п ризнато о т П равилника, администрацията н е м оже, без д а п остави п од в ъпрос 
ефективността на това п раво, да приеме, че неговото положение е р азлично о т това н а 
длъжностно л ице, което не е у пражнило това п раво, и п оради това д а приложи спрямо него 
различно т ретиране, освен ако тази разлика в т ретирането е, от ед на страна, обективно 
обоснована, в ч астност заради това ч е се ограничава д а извлече последици, през разглеждания 
период, от липсата на полагане на труд на заинтересувания служител, и о т др уга страна, 
стриктно п ропорционална на направената обосновка.
(вж. точка 100)
Позовава не на:
Съд — 16 октомври 1980 г., Hochstrass/Съд, 147 /79, точка 7
Първоинстанционен съд — 25 октомври 2005 г., De Bustamante Tello/Съвет, T-368/03, точка 69
5. Макар д адено ре шение в о бластта на повишенията да е б ило ф ормално п рието п ри 
съобразяване с б роя точки за заслуги, предоставени на засегнатото длъжностно л ице, това 
обстоятелство не позволява д а се изключи х ипотезата ре шението да е б ило прието поради 
мотиви, които в п о-малка степен м огат да бъдат обявени, като в земането п редвид н а 
родителския отпуск на посоченото длъжностно л ице, при условие обаче да са налице индиции, 
позволяващи да има съмнение относно и стинността на горепосочения мотив.
(вж. точки 102 и 103)
6. За да се прецени правно о снование, изведено о т наличието на дискриминация, трябва д а се 
отчете целият ре левантен фактически контекст, който включва п реценките, съдържащи се в 
предходните ре шения, които са станали окончателни. От това следва, че без да се преразглежда 
неговата законосъобразност, окончателното ре шение може да съставлява и ндиция, която следва 
да се в земе п редвид н аред с др уги, с ц ел д а се установи п оведение, по-конкретно
4 ECLI:EU:F:2011 :11РЕЗЮМЕ—ДЕЛОF-68/09
BARBIN/ПАРЛАМЕНТ
 дискриминационно , на администрацията. Това ва жи в о ще по-голяма степен, като се има 
предвид, че е в ъзможно с лучай на дискриминация да се разкрие ед ва с лед и зтичането на 
сроковете за обжалване на решение, което е п роява н а такава.
(вж. точка 109)