ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. WATHELET

представено на 28 февруари 2018 година ( 1 )

Дело C‑618/16

Rafal Prefeta

срещу

Secretary of State for Work and Pensions

(Преюдициално запитване, отправено от Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Висш съд (апелативен административен състав), Обединено кралство)

„Преюдициално запитване — Свободно движение на хора — Член 45 ДФЕС — Глава 2 от приложение XII към Акта относно условията за присъединяване от 2003 г. — Възможност Обединеното кралство да дерогира член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 и член 7, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО — Дерогации относно полски гражданин, който няма дванадесет пълни месеца регистрирана трудова заетост в приемащата държава членка“

I. Въведение

1. Настоящото преюдициално запитване, постъпило в секретариата на Съда на 29 ноември 2016 г. и отправено от Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Висш съд (апелативен административен състав), Обединено кралство), се отнася до тълкуването, преди всичко, на приложение XII към Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз ( 2 ) (наричан по-нататък „Актът за присъединяване от 2003 г.“), на следващо място, на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза ( 3 ) и накрая, на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО ( 4 ).

2. Това преюдициално запитване е отправено в рамките на спора между г‑н Rafal Prefeta, полски гражданин, и Secretary of State for Work and Pensions (министър на труда и пенсионната система, Обединено кралство) (наричан по-нататък „SSWP“) по повод отказа на последния да предостави на г‑н Prefeta помощ за заетост и подкрепа, обвързана от дохода (income-related Employment and Support Allowance) (наричана по-нататък „помощта“).

3. Решението на SSWP, с което на г‑н Prefeta се отказва достъп до помощта, се основава на обстоятелството, че той няма статус на работник, а следователно и свързаното с него право на пребиваване, което е едно от условията за получаване на помощта.

4. Всъщност националните мерки, приети на основание на дерогиращите разпоредби, предвидени в глава 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., не допускат полски граждани, които не са работили без прекъсване в продължение на дванадесет месеца като регистрирани в съответствие с националните разпоредби работници, да се ползват от националните разпоредби, транспониращи член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, за да запазят статуса си на „работник“ и произтичащото от него право на пребиваване.

5. Преюдициалното запитване е относно условията, при които разпоредбите на глава 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., временно дерогиращи член 45 ДФЕС и член 56, първа алинея ДФЕС, разрешават на настоящите държави членки ( 5 ) да изключат полските граждани от кръга на лицата, които могат да се ползват от член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 и от член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, и следователно допускат ограничения на правото им на достъп до помощта.

II. Правна уредба

А. Правото на Съюза

1. Актът за присъединяване от 2003 г.

6. Актът за присъединяване от 2003 г. определя условията за присъединяване към Европейския съюз на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и предвижда промени в Договорите.

7. Съгласно част първа, член 1, второ и пето тире от този акт: „[…] – изразът „настоящи държави членки“ означава Кралство Белгия, Кралство Дания, Федерална република Германия, Република Гърция, Кралство Испания, Френската република, Република Ирландия, Италианската република, Великото херцогство на Люксембург, Кралство Нидерландия, Република Австрия, Португалската република, Република Финландия, Кралство Швеция и Обединеното кралство на Великобритания и Северна Ирландия; […] – изразът „нови държави членки“ означава Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република; […]“.

8. Част четвърта от Акта за присъединяване от 2003 г. съдържа временни разпоредби, приложими за „новите държави членки“. Член 24 от този акт, който се намира в дял I от посочената част, гласи: „Мерките, изброени в приложения V, VI, VII, VIII, IХ, Х, ХI, ХII, ХIII и ХIV на настоящия акт, се прилагат по отношение на новите държави членки в съответствие с условията, предвидени в тези приложения“.

9. Приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. е озаглавено „Списък по член 24 от Акта за присъединяване: Полша“. Глава 2 на това приложение, посветена на свободното движение на хора, гласи следното в параграфи 1, 2, 5 и 9: „1. Член [45 и първа алинея на член 56] от [ДФЕС] ще се прилагат напълно само във връзка със свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, включващо временното движение на работници, както е определено в член 1 от Директива 96/71/ЕО между Полша, от една страна, и Бе[лг]ия, Чешката република, Дания, Германия, Естония, Гърция, Испания, Франция, Ирландия, Италия, Латвия, Литва, Люксембург, Унгария, Нидерландия, Австрия, Португалската република, Словения, Словашката република, Финландия, Швеция и Обединеното кралство, от друга страна, при спазването на условията на преходните разпоредби, предвидени в параграфи 2—14. 2. Чрез дерогация от членове 1—6 от Регламент (EИО) № 1612/68 [Регламент на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (OВ, L 257, 1968 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11)] и до изтичането на срок от две години, започващ от датата на присъединяването, настоящите държави членки ще прилагат национални мерки, или онези, които произтичат от двустранните споразумения, регулиращи достъпа за граждани на Полша до техните пазари на труда. Настоящите държави членки могат да продължат да прилагат тези мерки до края на петгодишния срок, следващ датата на присъединяването. Полските граждани, работещи на законно основание в настояща държава членка към датата на присъединяването и допуснати до пазара на труда на тази държава членка за непрекъснат срок от [дванадесет] месеца или повече, се ползват от достъп до [трудовия пазар] на тази държава членка, но не [и] от достъп до трудовия пазар на друга държава членка, прилагаща национални мерки. Полските граждани допуснати до пазара на труда на настояща държава членка след присъединяването за непрекъснат срок от [дванадесет] месеца или повече ще се ползват от същите права. Полските граждани, споменати във втора и трета алинея по-горе, също престават да се ползват от правата, съдържащи се в тези алинеи, ако доброволно напуснат пазара на труда на въпросната държава членка. Полските граждани, работещи на законно основание в настояща държава членка към датата на присъединяването, или по време на период, в който се прилагат националните мерки, и които са били допуснати до пазара на труда на тази държава членка за срок по-кратък от [дванадесет] месеца няма да се ползват от тези права. […] 5. Държава членка, която поддържа национални мерки или мерки, произтичащи от двустранни споразумения в края на петгодишния период, посочен в параграф 2, може, в случай на сериозни затруднения на своя пазар на труда или на опасност от такива, след като уведоми Комисията, да продължи да прилага тези мерки до изтичането на седемгодишен период, започващ от датата на присъединяването. При липса на подобно уведомление, членове 1—6 от Регламент № 1612/68 продължава да се прилага. […] 9. Доколкото определени разпоредби от Директива 68/360/ЕИО [Директива на Съвета от 15 октомври 1968 г. относно премахване на ограниченията за движение и пребиваване в Общността на работниците на държавите членки и на техните семейства [(ОВ L 257, 1968 г., стр. 13)] не могат да бъдат отделени от тези на Регламент № 1612/68, чието приложение е отложено по силата на параграфи 2—5 и 7 и 8, Полша и настоящите държави членки могат да дерогират съответните разпоредби до степента, която е необходима за прилагането на параграфи 2—5 и 7, и 8“.

2. Регламент № 492/2011

10. Считано от 16 юни 2011 г., Регламент № 492/2011 отменя и заменя Регламент № 1612/68.

11. Глава I от Регламент № 492/2011 е озаглавена „Заетост, равно третиране и семейства на работниците“.

12. В рамките на раздел 1, озаглавен „Достъп до заетост“, членове 1—6 по същество забраняват законовите, подзаконови и административни разпоредби или административна практика на държава членка, когато ограничават или поставят условия, които не са предвидени за нейните граждани, по отношение на търсенето и предлагането на работа, достъпа до заетост и осъществяването на работа от гражданите на другите държави членки.

13. В рамките на раздел 2, „Заетост и равно третиране“, от тази глава член 7 предвижда: „1. Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани по отношение на условията за наемане и условията на труд, и по-специално, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа. 2. Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани. […]“.

3. Директива 2004/38

14. Считано от 30 април 2006 г., Директива 2004/38 отменя и заменя Директива 68/360.

15. Член 7 от Директива 2004/38, озаглавен „Право на пребиваване за повече от три месеца“, предвижда в параграф 1, буква а) и в параграф 3, букви а)—в): „1. Всички граждани на Съюза имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, ако те: а) са работници или самостоятелно заети лица в приемащата държава членка, или […] 3. За целите на параграф 1, буква а) гражданин на Съюза, който вече не е работник или самостоятелно заето лице, запазва статуса си на работник или самостоятелно заето лице при следните обстоятелства: а) той/тя временно не е в състояние да работи поради болест или злополука; б) той/тя се намира в надлежно регистрирана принудителна безработица, след като е бил/а зает/а в продължение на повече от една година и се е регистрирал/а като търсещо работа лице в съответното бюро по труда; в) той/тя се намира в надлежно документирана принудителна безработица, след като е изтекъл срочен трудов договор със срок по-кратък от една година или след като е станал/а принудително безработен/на през първите дванадесет месеца и се е регистрирал/а като търсещо работа лице в съответното бюро по труда. В този случай статусът на работник се запазва за не по-малко от шест месеца; […]“.

16. Член 24 от Директива 2004/38, озаглавен „Еднакво третиране“, предвижда в параграф 1: „1. При спазване на конкретните разпоредби, изрично предвидени в Договора и вторичното законодателство, всички граждани на Съюза, които пребивават въз основа на настоящата директива на територията на приемащата държава членка, се ползват с третиране, еднакво с третирането на гражданите на тази държава членка в рамките на обхвата на приложение на Договора. […]“.

Б. Правна уредба на Обединеното кралство

17. С Accession (Immigration and Worker Registration) Regulations 2004/1219 (Правилник 2004/1219 за присъединяването (имиграция и регистрация на работници) (наричан по-нататък „Правилникът от 2004 г.“) Обединеното кралство отлага прилагането на нормите на Съюза в областта на свободното движение на работници по отношение на гражданите на осем от десетте държави членки, които се присъединяват към Европейския съюз на 1 май 2004 г. ( 6 ). Тези дерогиращи мерки са приети на основание на член 24 от Акта за присъединяване от 2003 г. и са в сила до 30 април 2011 г. ( 7 ).

18. Към момента на настъпване на фактите по главното производство Правилникът от 2004 г. е бил изменен по-специално с Immigration (European Economic Area) Regulations 2006/1003 (Правилник 2006/1003 за имиграцията (Европейско икономическо пространство) (наричан по-нататък „Правилникът от 2006 г.“).

19. Правилникът от 2004 г. в редакцията, действаща към момента на настъпване на фактите по главното производство, предвижда система за регистрация (Accession State Worker Registration Scheme (система за регистрация на работниците от присъединяващите се държави), приложима за гражданите на осемте посочени присъединяващи се държави, които са работили в Обединеното кралство през периода от 1 май 2004 г. до 30 април 2011 г.

20. Член 2 от Правилника от 2004 г., озаглавен „Работник от присъединяваща се държава със задължение за регистрация“, гласи: „(1) [п]ри условията на следващите параграфи на настоящия член „работник от присъединяваща се държава, длъжен да се регистрира“, означава гражданин на съответната присъединяваща се държава, който работи в Обединеното кралство по време на присъединителния период. […] (4) Гражданин на съответната присъединяваща се държава, който работи на законно основание в Обединеното кралство без прекъсване в продължение на дванадесет месеца, отчасти или изцяло след 30 април 2004 г., престава да бъде работник от присъединяваща се държава, който е длъжен да се регистрира, в края на този дванадесетмесечен срок. […] (8) За целите на параграфи 3 и 4 се приема, че дадено лице е работило в Обединеното кралство без прекъсване в продължение на дванадесет месеца, ако е работило на законно основание в Обединеното кралство в началото и в края на този срок и всички периоди в рамките на този срок, през които не е работило на законно основание в Обединеното кралство, не надвишават общо [тридесет] дни. […]“.

21. Член 4, параграф 2 от Правилника от 2004 г. предвижда: „[г]ражданин на съответната присъединяваща се държава няма право на пребиваване в Обединеното кралство, за да търси работа там в качеството на търсещо работа лице, когато в случай че, ако започне работа в Обединеното кралство, той би имал статут на работник от присъединяваща се държава, длъжен да се регистрира“.

22. Освен това член 5, параграфи 3 и 4 от Правилника от 2004 г. в приложимата по главното производство редакция гласи: „(3) При условията на параграф 4, член 6, параграф 2 от Правилника от 2006 г. не се прилага за работник от присъединяваща се държава, длъжен да се регистрира, който прекратява трудовата си заетост. (4) Когато работник от присъединяваща се държава, който е длъжен да се регистрира, прекратява трудовата си заетост при оправомощен работодател при обстоятелствата, посочени в член 6, параграф 2 от [Правилника от 2006 г.], в рамките на един месец от датата на започване на работа, за този работник същият член се прилага и за останалата част от едномесечния период“.

23. Правилникът от 2006 г. транспонира в британското право Директива 2004/38.

24. В редакцията, приложима по главното производство, член 6, параграф 1 от Правилника от 2006 г., уреждащ случаите, в които гражданин на държава — членка на Европейското икономическо пространство (ЕИП), може да се ползва от удължено право на пребиваване на територията на Обединеното кралство, гласи следното: „(1) [по смисъла на] настоящата уредба „отговарящо на изискванията лице“ означава лице — гражданин на държава от ЕИП, който се намира в Обединеното кралство в качеството на: […]; (b) работник; […]“.

25. Член 6, параграф 2 от Правилника от 2006 г. уточнява условията, на които трябва да отговаря лице без работа, за да запази качеството на работник по смисъла на параграф 1, буква b) от същия член, и гласи: „(2) [п]ри условията на член 7А, параграф 4 лице, което вече не работи, не престава да се третира като работник по смисъла на параграф l, буква b), ако: (а) временно не е в състояние да работи поради болест или злополука; (b) се намира в надлежно регистрирана принудителна безработица, след като е било заето в Обединеното кралство, при условие че се е регистрирало като търсещо работа лице в съответното бюро по труда и: (i) преди да остане без работа, е работило в продължение на поне една година; (ii) е било безработно за не повече от шест месеца или (iii) може да представи доказателства, че търси работа в Обединеното кралство и има реален шанс да бъде наето на работа; […]“.

26. Член 7А, параграф 4 от Правилника от 2006 г. предвижда: „Член 6, параграф 2 се прилага за работник от присъединяваща се държава, когато същият: (а) е лице, за което към 30 април 2011 г. се е прилагал член 5, параграф 4 от [Правилника от 2004 г.], или (b) е станало неработоспособно, останало е без работа или е прекратило трудовата си заетост, в зависимост от случая, след 1 май 2011 г.“

III. Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

27. Г‑н Prefeta е полски гражданин. Той пристига в Обединеното кралство през 2008 г. и работи без прекъсване в периода от 7 юли 2009 г. до 11 март 2011 г., датата, на която трудовата му заетост е прекратена поради злополука, която не е претърпяна на работното място.

28. На 5 януари 2011 г. г‑н Prefeta получава удостоверение за регистрация като работник съгласно националната правна уредба. Така той е работил с регистрация без прекъсване в продължение на два месеца и шест дни от 5 януари 2011 г. до 11 март 2011 г.

29. След като напуска работа, г‑н Prefeta се намира в надлежно регистрирана принудителна безработица, регистрира се като търсещо работа лице (jobseeker) в съответното бюро по труда и получава обезщетение за безработица (jobseeker’s allowance), считано от 20 март 2011 г.

30. На 20 октомври 2011 г. г‑н Prefeta подава искане да получава помощта. Според запитващата юрисдикция помощта е предназначена за лица с намалена поради тяхното физическо или умствено състояние работоспособност. Тази юрисдикция отбелязва, че помощта не може да бъде предоставена на търсещи работа лица съгласно правната уредба на Съюза или на Обединеното кралство. Тя добавя, че съгласно британската правна уредба такава помощ се предоставя на работниците, определени в член 6, параграф 1, буква b) и параграф 2 от Правилника от 2006 г.

31. Искането на г‑н Prefeta е отхвърлено от SSWP, тъй като съгласно британската правна уредба той не се считал за работник, доколкото бил полски гражданин и не е полагал регистриран труд без прекъсване в продължение на дванадесет месеца.

32. Г‑н Prefeta подава жалба до First-tier Tribunal (Social Entitlement Chamber) (Първоинстанционен съд (Отделение за дела относно социални права), Обединено кралство), който потвърждава решението на SSWP. След това г‑н Prefeta обжалва по въззивен ред решението на First-tier Tribunal (Social Entitlement Chamber) (Първоинстанционен съд (Отделение за дела относно социални права) пред запитващата юрисдикция.

33. По същество пред запитващата юрисдикция г‑н Prefeta твърди, че член 5, параграф 3 от Правилника от 2004 г. е в противоречие с член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, както и с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.

34. Всъщност член 5, параграф 3 от Правилника от 2004 г. попречил на гражданите на съответните присъединяващи се държави, които не са работили в Обединеното кралство с удостоверение за регистрация в продължение на дванадесет месеца без прекъсване, да запазят статуса си на работник по смисъла на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 и да се ползват от равно третиране съгласно член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. Това ограничение не можело да бъде обосновано с Акта за присъединяване от 2003 г., тъй като той не допускал дерогиране на тези разпоредби.

35. Според SSWP Правилникът от 2004 г. е съвместим с Акта за присъединяване от 2003 г., който в глава 2, параграф 2 от приложение XII предвижда, че „[п]олските граждани, работещи на законно основание […] по време на период, в който се прилагат националните мерки, и които са били допуснати до пазара на труда на тази държава членка за срок по-кратък от [дванадесет] месеца няма да се ползват от тези права“. Според SSWP „тези права“ включват правата по Договора, предоставени на „работници“ съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 и член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011.

36. Запитващата юрисдикция счита, че тълкуването на приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. е сложен и неизследван въпрос от областта на правото на Съюза. При тези обстоятелства тя приема, че за да се произнесе по спора, предмет на главното производство, е необходимо да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Имали ли са право [настоящите] държави[…] членки въз основа на приложение XII към [Акта за присъединяване от 2003 г.] да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата по член 7, параграф 2 от Регламент[№ 492/2011] и по член 7, параграф 3 от Директива [2004/38], когато работникът, макар да е изпълнил със закъснение националното изискване да регистрира трудовата си заетост, все още не е работил с регистрация без прекъсване в продължение на дванадесет месеца? 2) При отрицателен отговор на първия въпрос, може ли работник, полски гражданин, при посочените във въпрос 1 обстоятелства да се позовава на член 7, параграф 3 от Директива [2004/38], който се отнася до запазването на статуса на работник?“.

IV. Анализ

37. С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали настоящите държави членки са имали право въз основа на глава 2 от приложение XII относно свободното движение на хора към Акта за присъединяване от 2003 г. да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата на две разпоредби, а именно на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 ( 8 ) и на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 ( 9 ), когато работникът, макар да е изпълнил със закъснение националното изискване да регистрира трудовата си заетост, все още не е работил с регистрация без прекъсване в продължение на дванадесет месеца. С втория си преюдициален въпрос тази юрисдикция иска да установи дали и евентуално при какви обстоятелства полски гражданин може да се позове на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, при положение че след като е изпълнил със закъснение националното изискване да регистрира трудовата си заетост, все още не е работил с регистрация без прекъсване в продължение на дванадесет месеца.

38. Тъй като е налице значително припокриване между поставените от запитващата юрисдикция въпроси, считам, че е удачно те да бъдат разгледани заедно.

А. Предварителни бележки

39. От глава 2, параграф 1 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. следва, че член 45 ДФЕС и член 56, първа алинея ДФЕС ще се прилагат напълно само във връзка със свободното движение на работници и свободното предоставяне на услуги, включващо временното движение на работници между Полша и настоящите държави членки, определени съгласно член 1, второ тире от посочения акт за присъединяване, при спазването на условията на преходните разпоредби, предвидени в параграфи 2—14 ( 10 ).

40. Всъщност посочените разпоредби предвиждат дерогации от членове 1—6 от Регламент № 1612/68, както и от разпоредбите на Директива 68/360, които не могат да бъдат отделени от тези на Регламент № 1612/68, чието приложение е отложено по силата на параграфи 2—5, 7 и 8 от глава 2, до степента, която е необходима за прилагането на тези параграфи ( 11 ).

41. Тези дерогации от член 45 ДФЕС и от член 56, първа алинея ДФЕС, свързани с принципите на свободното движение на работници и на свободното предоставяне на услуги и включващи временното движение на работници, очевидно следва да се тълкуват стриктно ( 12 ).

Б. Наличието на разрешение за изключване на полски граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата по член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011

42. Следва да се отбележи, че глава 2, параграфи 1—14 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. не упоменават изобщо Регламент № 492/2011, който е предмет на първия преюдициален въпрос на запитващата юрисдикция и е приет след споменатия акт за присъединяване.

43. При все това Регламент № 1612/68, конкретно посочен в тези разпоредби, е отменен с Регламент № 492/2011 ( 13 ), чието съображение 1 посочва, че „Регламент [№ 1612/68] е бил няколкократно и съществено изменян [и следва с] оглед постигане на яснота и рационалност посоченият регламент […] да бъде кодифициран“. Отбелязвам, че членове 1—7 от двата регламента са почти идентични.

44. Що се отнася обаче до разпоредбите от Регламент № 1612/68, глава 2, параграфи 1—14 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., уреждаща свободното движение на хора ( 14 ), предвиждат дерогации само от членове 1—6 от посочения регламент, отнасящи се до „достъпа до заетост“.

45. Следователно, при съобразяване с приложимостта ratione temporis на Регламент № 492/2011 ( 15 ), позоваването в разглежданите разпоредби на членове 1—6 от Регламент № 1612/68 трябва да се разбира като съответно позоваване на членове 1—6 от Регламент № 492/2011, включително при стриктно тълкуване на разглежданите разпоредби от Акта за присъединяване от 2003 г.

46. Следователно за останалите разпоредби на Регламент № 1612/68, и по-специално за член 7, параграф 2 от него, който се намира в дял II („Заетост и равно третиране“), включен в част I от този регламент, и предвижда, че работник, който е гражданин на държава членка, има право на територията на останалите държави членки „на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“, не се отнасят дерогациите от свободното движение на хора, предвидени в глава 2, параграфи 1—14 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

47. Оттук следва, че след присъединяването на Република Полша към Европейския съюз член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, както съответно и член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, ще се прилагат напълно за полските работници ( 16 ), които при това положение трябва да се включат в кръга от лица, имащи право на същите социални и данъчни предимства като работниците местни граждани ( 17 ), тъй като глава 2, параграфи 1—14 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. не предвижда никаква дерогация от член 45 ДФЕС и член 56, първа алинея ДФЕС.

48. Следователно обстоятелството, че г‑н Prefeta е изпълнил със закъснение националното изискване да регистрира трудовата си заетост и не е полагал регистриран труд без прекъсване в продължение на дванадесет месеца, не може да обоснове изключването му от страна на Обединеното кралство от кръга на лицата, ползващи предимствата на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 или съответно на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, когато е имал статус на работник.

49. С оглед на изложеното считам, че настоящите държави членки нямат право въз основа на приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 или съответно на член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, когато имат качеството на работници, тоест когато упражняват дейност като наети или самостоятелно заети лица.

В. Наличието на разрешение за изключване на полски граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата по член 7, параграф 3 от Директива 2004/38

1. Доводи на страните

50. Г‑н Prefeta счита, че член 7 от Директива 68/360 и член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 предвиждат, че ако работникът има лошия късмет да бъде застигнат например,от кратковременна болест, той има право да остане на територията на държавата, в която е работел. Първо, г‑н Prefeta твърди, че това право не засяга степента на отваряне на пазара на труда по отношение на работника, второ, че позоваване на това право е възможно едва след като работникът е получил разрешение за достъп до пазара на труда, и трето, че то не е пречка държавата членка да въведе режим, при който определени видове заетост са забранени за гражданите на присъединяващите се държави ( 18 ). Според г‑н Prefeta, „[в]место да уредят достъпа до заетост за частноправните субекти, член 7 от Директива 68/360 и член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 уточняват условията, от които работникът от [Съюза] има право да се ползва в приемащата го държава. Тези условия могат да бъдат отделени от дял I от Регламент № 1612/68. Всъщност те по същество се доближават до разпоредбите на дял II от Регламент № 1612/68, „[з]аетост и равно третиране“, и по-специално на член 7 от дял II“.

51. Според г‑н Prefeta „прилагането на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 не засяга общата цел на ограниченията при присъединяване“. Според него „ограниченията при присъединяване позволяват на държавата временно да контролира условията за достъп до своя пазар на труда, за да избегне смущенията в него през периода на присъединяване […]. Оттам и допустимото дерогиране на дял I от Регламент № 1612/68. […] Правото на частноправния субект да запази правото си на пребиваване в приемащата държава, когато временно е преустановил работа, само по себе си не е фактор, който може да предизвика смущения на пазара на труда в тази държава, тъй като към този момент „работникът“ не работи. Поради това за постигането на целта на ограниченията при присъединяване не се налага извеждането по дедуктивен път на правомощие за ограничаване на правото да се запази статусът на работник“.

52. Правителството на Обединеното кралство счита, че глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. не изисква частноправен субект, който е работил без прекъсване в продължение на дванадесет месеца, но не е получил удостоверение за регистрация като работник за този период, да има достъп до пълния набор от права и обезщетения, които гражданин на държава членка може да черпи от статуса си на работник. Освен това този акт също не изисквал на частноправния субект да се даде възможността да се ползва от всички тези права, когато в определен момент е получил удостоверение за регистрация като работник, но не притежава такова за целия период на заетост.

53. Правителството на Обединеното кралство твърди, че ако полски гражданин като г‑н Prefeta, който не е работил с регистрация без прекъсване в продължение на дванадесет месеца, имаше достъп до пълния набор права и обезщетения, от които се ползват гражданите на държава членка поради статуса си на работници, уточнението, направено в глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., съгласно което частноправният субект „трябва да е бил допуснат за непрекъснат срок от 12 месеца“, за да се ползва от тези права, би станало излишно. Това също би компрометирало осъществяването на целите, преследвани със задължението за регистрация, насочено, от една страна, към това да позволи на Обединеното кралство да направи оценка на условията за достъп до своя пазар на труда, за да провери дали са необходими други мерки, и от друга страна, към това да насърчи гражданите на присъединяващите се държави да узаконят положението си и да дадат своя принос към официалната икономика ( 19 ).

54. Комисията счита, че ако работник от присъединяваща се държава можеше да се ползва от член 7, параграф 3, букви б) и в) от Директива 2004/38, Обединеното кралство не би имало възможност да приложи самата същност на дерогациите, предвидени в Правилника от 2004 г., чиято цел е да ограничи достъпа до неговия пазар на труда чрез ограничаване на правото на икономически неактивните граждани от присъединяваща се държава да пребивават на негова територия с цел да търсят работа. При все това, що се отнася до член 7, параграф 3, буква а) от Директива 2004/38, Комисията счита, че приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. не може да бъде основание за ограничаване на правото да се запази статусът на работник, тъй като по същество тази разпоредба няма връзка с британските мерки, уреждащи достъпа до пазара на труда ( 20 ).

2. Приложимост на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38

55. Следва да се отбележи, че глава 2, параграфи 1—14 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. изобщо не упоменава Директива 2004/38 ( 21 ), която е приета и влязла в сила след нея.

56. Глава 2, параграф 9 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. обаче предвижда възможността настоящите държави членки да дерогират разпоредбите на Директива 68/360, които не могат да бъдат отделени от тези на членове 1—6 от Регламент № 1612/68, чието приложение е отложено по силата по-специално на глава 2, параграф 2 ( 22 ) от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., до степента, която е необходима за прилагането на този параграф.

57. Текстът на член 7 от Директива 68/360 ( 23 ) обаче по същество е много близък до текста на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38. Всъщност тези две разпоредби предвиждат обстоятелствата, при които гражданин на Съюза, който вече не е работник или самостоятелно заето лице, запазва качеството работник.

58. В тази връзка следва да се отбележи, че в предложението си за директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки ( 24 ) Комисията отбелязва в коментара си относно член 8, параграф 7 (понастоящем член 7, параграф 3 от Директива 2004/38), че разглежданите разпоредби ( 25 )„по същество възпроизвеждат някои разпоредби на Директива [68/360], като изясняват и включват в текста практиката на Съда относно запазването на качеството работник, когато лицето вече не е работник или самостоятелно заето лице“ [неофициален превод].

59. Поради това считам, че макар глава 2, параграф 9 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. да не упоменава по никакъв начин изрично член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, следва да се разгледа въпросът дали последната разпоредба не може да бъде отделена от разпоредбите на членове 1—6 от Регламент № 1612/68, чието приложение е отложено по силата на параграф 2 от същия текст, и евентуално в каква степен е необходима дерогация от член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 за прилагането на тази разпоредба от Акта за присъединяване от 2003 г. ( 26 ).

3. Може ли член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 да се отдели от членове 1—6 от Регламент № 1612/68, уреждащи достъпа до заетост?

60. В решение от 21 февруари 2013 г., N. (C‑46/12, EU:C:2013:97, т. 47), Съдът постановява, че „определението на понятието „работник“ по смисъла на член 45 ДФЕС изразява присъщото на самия принцип на свободно движение на работници изискване на предимствата, които правото на Съюза предоставя по силата на тази свобода, да могат да се позовават само лицата, които действително осъществяват или сериозно желаят да осъществяват дейност срещу възнаграждение“ ( 27 ).

61. Макар член 7 от Директива 2004/38 да е озаглавен „Право на пребиваване за повече от три месеца“, параграф 3 от него посочва неизчерпателно ( 28 ) обстоятелствата, при които гражданин на Съюза, който вече не е работник или самостоятелно заето лице поради независещи от него причини, например принудителна безработица и временна неработоспособност поради болест или злополука, запазва, освен съответното право на пребиване, и качеството работник с оглед по-специално на възможността да получи достъп до нова дейност като наето или самостоятелно заето лице ( 29 ).

62. Така възможността гражданин на Съюза ( 30 ) да запази статуса на работник, е свързана с доказване на готовността или способността на този гражданин да упражнява професионална дейност и следователно да се върне на пазара на труда в разумен срок. Отбелязвам, че член 7, параграф 3, буква а) от Директива 2004/38 се отнася единствено за временната неработоспособност, а член 7, параграф 3, букви б) и в) от нея изискват работникът да е регистриран като търсещо работа лице в съответното бюро по труда.

63. С оглед на изложеното считам, че член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 урежда случаи, в които е възможно връщането на гражданина на Съюза на пазара на труда, което означава, че тази разпоредба не може да се отдели от членове 1—6 от Регламент № 1612/68 ( 31 ), които уреждат достъпа до заетост.

4. До каква степен е необходимо да се дерогира член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, за да се приложи глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.?

64. Член 7, параграф 3, буква а) от Директива 2004/38 не налага никакво конкретно изискване относно продължителността на осъществяваната от гражданина на Съюза дейност като наето или самостоятелно заето лице, за да запази той статуса си на работник. Достатъчно е гражданинът да извършва реални и ефективни дейности с изключение на дейностите, които са толкова незначителни, че се явяват странични и допълнителни ( 32 ).

65. За сметка на това член 7, параграф 3, буква б) от Директива 2004/38 изисква дейността като наето или самостоятелно заето лице да е била осъществявана в продължение на „повече от една година“. Освен това параграф 3, буква в) от същия текст предвижда, че гражданинът на Съюза запазва статуса на работник за не по-малко от 6 месеца, ако той/тя се намира в надлежно документирана принудителна безработица, след като е изтекъл срочен трудов договор със срок по-кратък от една година или след като е станал/а принудително безработен/на през първите дванадесет месеца.

66. Глава 2, параграф 2, първа алинея от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. по същество предвижда, че през преходния период чрез дерогация от членове 1—6 от Регламент № 1612/68 настоящите държави членки могат да приемат национални мерки, регулиращи достъпа за гражданите на Полша до техните пазари на труда. Трета алинея от същия параграф ограничава или поставя изисквания във връзка с тази възможност, като по същество предвижда, че полските граждани, допуснати за непрекъснат срок от дванадесет месеца или повече до пазара на труда на настояща държава членка след присъединяването, ще се ползват от достъп до пазара на труда на тази държава членка. Освен това четвърта алинея потвърждава ( 33 ), че полските граждани, работещи на законно основание в настояща държава членка по време на период, в който се прилагат националните мерки, и които са били допуснати до пазара на труда на тази държава членка за срок, по-кратък от дванадесет месеца, няма да се ползват от тези права (курсивът е мой).

67. Според Съда целта на глава 2, параграф 2 от приложение ХII към Акта за присъединяване от 2003 г. е да не допусне след присъединяването на нови държави членки към Съюза да настъпят затруднения на пазара на труда на старите държави членки, дължащи се на незабавното пристигане на голям брой работници, граждани на споменатите нови държави ( 34 ). Съдът счита също, че членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС ( 35 ) не са пречка през предвидения в глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. преходен период държава членка да поставя като условие за командироването на работници, полски граждани, на нейната територия получаването на разрешително за работа ( 36 ).

68. Поради това считам, че разпоредбите на глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. въвеждат специален режим ( 37 ), който предвижда възможност настоящите държави членки да уредят достъпа на полските граждани до своя пазар на труда.

69. В тази връзка от трета и четвърта алинея на посочения текст личи ясно, че настоящите държави членки могат да наложат две кумулативни условия за достъпа на полските граждани до пазара на труда, а именно, първо, задължението да бъдат допускани до пазара на труда, и второ, след като са допуснати до този пазар, да бъдат задължени да работят там в продължение най-малко на дванадесет месеца без прекъсване. Действително от текста на глава 2, параграф 2, трета алинея от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. следва, че полските граждани трябва да са допуснати до пазара на труда за срок от дванадесет месеца, което според мен означава, че работата трябва да се извършва след допускането.

70. Считам, че понятието „допуснати“ предполага или неизбежно е свързано с действие на трето спрямо съответния гражданин лице. Не е достатъчно гражданинът да работи. Трябва да е бил допуснат да прави това. Следователно това предполага наличието на процедура, уреждаща допускането или достъпа до пазара на труда, например за получаване на разрешение за работа както е по делото, приключило с решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64), или пък система за регистрация като разглежданата в главното производство ( 38 ).

71. При това положение ( 39 ) едва след изпълнението на посочените две кумулативни условия полските граждани се ползват от свободен достъп до пазара на труда в съответствие с членове 45 ДФЕС и 56 ДФЕС. Поради това полските граждани, които са били допуснати до пазара на труда, но са престанали да работят, преди да е изтекъл дванадесетмесечният срок ( 40 ) след това допускане, както и онези, които са работили повече от дванадесет месеца, без да са били допуснати за целта, са в едно и също положение с лицата, които търсят работа, без все още изобщо да са работили в настояща държава членка.

72. Действително възможността полски гражданин, допуснат до пазара на труда за срок, по-кратък от дванадесет месеца, или работил повече от дванадесет месеца, без да е бил допуснат до него, да се ползва от статус на работник в съответствие с член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 и съответно да има свободен достъп до пазара на труда на настоящите държави членки в съответствие с членове 45 ДФЕС и 56 ДФЕС, би била в разрез със самия текст на глава 2, параграф 2, трета и четвърта алинея от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. и би осуетила целта на тези разпоредби ( 41 ).

73. Следователно считам, че за да се приложи глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., е необходима дерогация на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, като през предвидения в този акт за присъединяване преходен период се изиска полските граждани да са допуснати до пазара на труда на настояща държава членка за непрекъснат срок от дванадесет месеца или повече, следващи допускането ( 42 ).

74. С оглед на изложеното считам, че настоящите държави членки са имали право въз основа на приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, когато работникът, макар да е изпълнил националното изискване да регистрира трудовата си заетост, все още не е работил без прекъсване в продължение на дванадесет месеца след изпълнението на тази формалност. При подобни обстоятелства полските граждани не могат да се позовават на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38.

V. Заключение

75. С оглед на изложените съображения в тяхната цялост предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (Висш съд (апелативен административен състав), Обединено кралство), по следния начин: „Настоящите държави членки не са имали право въз основа на приложение XII към Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността или съответно на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза, когато последните имат качеството работник, тоест когато упражняват дейност като наети или самостоятелно заети лица. Настоящите държави членки са имали право въз основа на приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. да изключат полските граждани от кръга на лицата, ползващи предимствата на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО, когато работниците, макар да са изпълнили националното изискване да регистрират трудовата си заетост, все още не са работили без прекъсване в продължение на дванадесет месеца след изпълнението на тази формалност. При тези обстоятелства полските граждани не могат да се позовават на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 236, 2003 г., стр. 33.

( 3 ) ОВ L 141, 2011 г., стр. 1.

( 4 ) ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56.

( 5 ) Вж. точка 7 от настоящото заключение.

( 6 ) А именно Чешката република, Република Естония, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Полша, Република Словения и Словашката република.

( 7 ) Първоначално ограниченията са предвидени за периода от 1 май 2004 г. до 30 април 2009 г. От преписката на разположение на Съда обаче е видно, че в приложение на разпоредбата, предвидена в глава 2, параграф 5 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г., с писмо от 8 април 2009 г. Обединеното кралство уведомява Комисията за намерението си да продължи с още две години (тоест до 30 април 2011 г.) прилагането на своите национални дерогиращи мерки. В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция отбелязва, че законосъобразността на продължаването е обжалвана пред британските съдилища. В писменото си становище правителството на Обединеното кралство посочва, че по въпроса за законосъобразността на това продължаване в момента е налице висящо производство пред Court of Appeal (Апелативен съд, Обединено кралство) по делото Gubeladze/Secretary of State for Work and Pensions. В заседанието правителството на Обединеното кралство потвърди, че Court of Appeal (Апелативен съд) е постановил решение по това дело на 7 ноември 2017 г., като е стигнал до извода, че продължаването от страна на Обединеното кралство на режима на регистрация на работниците е непропорционално и поради това е несъвместимо с правото на Съюза. Това съдебно решение обаче все още не е окончателно, тъй като правителството на Обединеното кралство посочи в заседанието, че е подало жалба пред Supreme Court of the United Kingdom (Върховен съд на Обединеното кралство).

( 8 ) Който установява правило за недопускане на дискриминация по отношение на социалните и данъчни предимства.

( 9 ) Който урежда запазването на статуса на работник и съответното право на пребиваване.

( 10 ) В точка 24 от решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64), Съдът постановява, че „ако национална правна уредба е обоснована по силата на една от посочените в член 24 от Акта за присъединяване от 2003 г. преходни мерки (в настоящия случай това е предвидената в глава 2, параграф 2 от приложение XII към този акт мярка), въпросът за съвместимостта на тази правна уредба с членове 56 ДФЕС и 57 ДФЕС не би могъл да се поставя повече“.

( 11 ) Вж. по-специално глава 2, параграф 9 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

( 12 ) Вж. по аналогия решения от 23 март 1983 г., Peskeloglou (77/82, EU:C:1983:92, т. 12) и от 3 декември 1998 г., KappAhl (C‑233/97, EU:C:1998:585, т. 18). В точка 18 от решение от 3 декември 1998 г., KappAhl (C‑233/97, EU:C:1998:585), Съдът постановява, че „разрешените от акта за присъединяване дерогации от предвидените в Договора правила трябва да се тълкуват с оглед на по-лесното постигане на целите на Договора и на пълното прилагане на неговите правила“. В точка 33 от решение от 28 април 2009 г., Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271), Съдът решава, че „актът за присъединяване на нова държава членка се основава най-вече на общия принцип за непосредственото и пълно прилагане на разпоредбите на [правото на Съюза] по отношение на тази държава членка, като дерогации са допустими единствено ако са изрично предвидени в преходни разпоредби“.

( 13 ) Вж. член 41 от Регламент № 492/2011.

( 14 ) По-специално параграфи 2—5, 7 и 8.

( 15 ) Вж. бележка под линия 7 от настоящото заключение.

( 16 ) Това означава, че през целия период, през който г‑н Prefeta действително полага труд в Обединеното кралство и следователно има статус на работник в него, а именно между 7 юли 2009 г. и 11 март 2011 г., той е трябвало да има право на същите социални и данъчни предимства като работниците местни граждани.

( 17 ) Вж. по аналогия решение от 30 май 1989 г., Комисия/Гърция (305/87, EU:C:1989:218, т. 15 и 16).

( 18 ) Според г‑н Prefeta „[п]ричината за това е, че до момента, в който гражданин на присъединяваща се държава е работил в продължение на 12 месеца като заето лице, държавата може да контролира постоянния му достъп до пазара на труда. Например ако г‑н Prefeta бе приел нова работа, той би бил задължен да я регистрира пред органите на Обединеното кралство, докато това условие иначе би било забранено по силата на член 3, параграф 1 от Регламент № 1612/68“.

( 19 ) Според правителството на Обединеното кралство, ако тези граждани можеха само с удостоверение за допускане до пазара на труда в Обединеното кралство да придобият правото да се ползват от социално подпомагане, това би увеличило разходите на системата за социална сигурност на тази държава членка и не би ги насърчило да актуализират удостоверението си за регистрация. Поради това била необходима регистрация за всяка отделна заетост.

( 20 ) Освен това Комисията отбелязва, че е започнала производство срещу Обединеното кралство за установяване на неизпълнение на задължения относно приложното поле на дерогационните мерки, прилагани за работниците от присъединяваща се държава, сред които по-специално е дерогацията на член 7, параграф 3 от Директива 2004/38. Това производство обаче не довело до сезиране на Съда, тъй като в резултат от отмяната на споменатите национални мерки на 1 май 2011 г. Комисията е приела, че искът би се оказал безпредметен.

( 21 ) И по-конкретно член 7, параграф 3 от нея, който е предмет на първия преюдициален въпрос на запитващата юрисдикция.

( 22 ) Макар параграф 9 да посочва и предшестващите го параграфи 3, 4, 5, 7 и 8, считам, че единствено разпоредбите на параграф 2, който разрешава на настоящите държави членки да ограничат достъпа на полските граждани до пазара на труда в продължение на дванадесет месеца, са пряко релевантни в главното производство.

( 23 ) Действително съгласно член 7, параграф 1 от нея обстоятелството, че гражданин на държава членка с право на пребиваване с оглед упражняване на дейност като заето лице в друга държава членка е изпаднал във временна нетрудоспособност вследствие на болест или злополука или е в принудителна безработица, което е надлежно установено, не води до отнемане на разрешението за пребиваване, издадено в съответствие с член 4 от същата директива. Освен това в съответствие с член 7, параграф 2 от Директива 68/360, когато разрешението за пребиваване е подновено за първи път, срокът на пребиваване може да бъде ограничен, но за не по-малко от дванадесет месеца, в случаите, в които работникът е останал принудително без работа в приемащата държава членка за повече от дванадесет поредни месеца. Решение от 26 май 1993 г., Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, т. 10).

( 24 ) COM(2001) 257 окончателен (ОВ C 270 E, 2001 г., стр. 150), представено от Комисията на 29 юни 2001 г.

( 25 ) А именно член 7, параграф 3 от Директива 2004/38.

( 26 ) Следва да се припомни, че член 45 ДФЕС предоставя на гражданите на държавите членки право на пребиваване на територията на другите държави членки с цел упражняване (вж. член 45, параграф 3, буква в) от ДФЕС) или търсене на работа като заето лице. Решение от 26 май 1993 г., Tsiotras (C‑171/91, EU:C:1993:215, т. 8). Вж. също решение от 26 февруари 1991 г., Antonissen (C‑292/89, EU:C:1991:80, т. 14), което се отнася не само за член 45, параграф 3 ДФЕС, но и за членове 1 и 5 от Регламент № 1612/68. Действително, посоченото право на пребиваване е присъщо на правото на свободно движение на работниците в рамките на Съюза.

( 27 ) Курсивът е мой. Вж. в този смисъл решение от 19 юни 2014 г., Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007). Както е посочено съответно в точки 28, 40 и 41 от това решение, „член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 не урежда изрично особеното положение, в което се намира жена поради физически ограничения, свързани с последните етапи на бременността ѝ и с последиците от раждането“. При все това „фактът, че посочените ограничения налагат на жена да спре да упражнява дейност като наето лице през периода, необходим за възстановяването ѝ, по принцип не може да я лиши от качеството на „работник“ по смисъла на член 45 ДФЕС“. „Всъщност обстоятелството, че реално отсъства от пазара на труда на приемащата държава членка за няколко месеца, не означава, че през този период посоченото лице престава да принадлежи към този пазар, стига в разумен срок след раждането то да започне отново да упражнява трудовата си дейност или да си намери друга работа“ (курсивът е мой). Вж. също решение от 29 април 2004 г., Orfanopoulos и Oliveri (C‑482/01 и C‑493/01, EU:C:2004:262, т. 50), в което Съдът постановява, че „що се отнася по-конкретно до задържаните лица, които са упражнявали трудова дейност преди да бъдат задържани, обстоятелството че съответното лице отсъства от пазара на труда по време на това задържане, по принцип не означава, че през този период то не би продължило да принадлежи към легалния пазар на труд в приемащата държава членка, при условие че то отново намери работа в разумен срок след освобождаването си“. Курсивът е мой.

( 28 ) Вж. решение от 19 юни 2014 г., Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007, т. 31 и 38), както и моето заключение, представено на 26 юли 2017 г. по дело Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:607, т. 72).

( 29 ) Вж. моето заключение, представено на 26 юли 2017 г. по дело Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:607, т. 77). Действително още през 1964 г. Съдът постановява, че член 45 ДФЕС, както и законодателните разпоредби относно социалната сигурност на работниците мигранти, действащи към онзи момент, „не са имали за цел да предоставят ограничена защита, обхващаща единствено настоящи работници, а са насочени логично към защитата и на онези, които, след като са напуснали една, могат да започнат друга работа“. Курсивът е мой. Вж. решение от 19 март 1964 г., Unger (75/63, EU:C:1964:19).

( 30 ) Който вече не е работник или самостоятелно заето лице.

( 31 ) При все това считам, че член 7, параграф 3 от Директива 2004/38 не може да се отдели и от член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68, нито от член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011. Действително, при условие че лицето запази статуса си на работник, то има право на същите социални и данъчни предимства както работниците местни граждани. В решение Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 32), Съдът постановява, че граждани на Съюза, които са запазили статуса на работници на основание на член 7, параграф 3, буква в) от Директива 2004/38, имат право на обезщетения, които следва да улеснят достъпа до пазара на труда.

( 32 ) Вж. в този смисъл решение от 4 юни 2009 г., Vatsouras и Koupatantze (C‑22/08 и C‑23/08, EU:C:2009:344, т. 26 и цитираната съдебна практика).

( 33 ) Поради това считам, че законодателят на Съюза не оставя съмнение относно тълкуването, посочвайки периода на заетост от дванадесет месеца както в глава 2, параграф 2, трета алинея, така и в глава 2, параграф 2, четвърта алинея от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

( 34 ) Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 34 и цитираната съдебна практика). Точка 26 от това решение уточнява, че „глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г. въвежда дерогация от свободата на движение на работници, като изключва временно прилагането на членове 1—6 от Регламент № 1612/68 по отношение на полските граждани. Тази разпоредба всъщност предвижда, че за срок от две години, считано от 1 май 2004 г., дата на присъединяването на тази държава към Съюза, държавите членки прилагат националните мерки или мерките, които произтичат от двустранните споразумения, регулиращи достъпа на полски граждани до техните пазари на труда. Тази разпоредба предвижда също, че държавите членки могат да продължат да прилагат тези мерки до края на петгодишния срок след датата на присъединяването на Република Полша към Съюза“.

( 35 ) Считам, че същите съображения се прилагат и за член 45 ДФЕС предвид тясната връзка на тази разпоредба и на член 56 ДФЕС с глава 2, параграф 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

( 36 ) Решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 41). Вж. по аналогия решение от 18 юни 2015 г., Martin Meat (C‑586/13, EU:C:2015:405, т. 23—26).

( 37 ) И ограничен.

( 38 ) Отбелязвам, че в преписката на разположение на Съда не се откриват никакви данни, от които да личи, че разглежданата в главното производство система за регистрация е по-обременителна отколкото системата за получаване на разрешение.

( 39 ) Когато настояща държава членка се е възползвала от възможността за дерогиране на свободното движение, предвидена в глава 2 от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

( 40 ) Било поради причините, изброени в член 7, параграф 3 от Директива 2004/38, било тъй като са напуснали доброволно пазара на труда на настоящата държава членка. Вж. глава 2, параграф 2, трета алинея от приложение XII към Акта за присъединяване от 2003 г.

( 41 ) Вж. точка 65 от настоящото заключение.

( 42 ) От акта за преюдициално запитване е видно, че Обединеното кралство се е възползвало от тази възможност, като по-специално е приело Правилника от 2004 г., който предвижда система за регистрация, приложима за посочените осем присъединяващи се държави. Вж. точки 17 и 19 от настоящото заключение. От член 2, параграф 4 от Правилника от 2004 г. е видно, че за полски гражданин, който работи на законно основание в Обединеното кралство без прекъсване в продължение на 12 месеца, по-специално след присъединяването, отпада задължението за регистрация. Освен това член 5, параграф 3 от Правилника от 2004 г. ограничава възможността работникът, за когото е налице задължение за регистрация, да запази качеството работник.