СТАНОВИЩЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н YVES BOT

представено на 28 април 2008 година ( 1 )

Дело C-66/08

Производство във връзка с изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу Szymon Kozłowski

„Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест и процедури за предаване между държавите-членки — Член 4, точка 6 — Случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Тълкуване на понятията „пребиваващ“ и „се намира“ в изпълняващата държава-членка“

1. В настоящото дело Съдът трябва за първи път да се произнесе по обхвата на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета ( 2 ), който предвижда случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано.

2. Съгласно тази разпоредба съдебният орган на изпълняващата държава-членка (наричан по-нататък „изпълняващият съдебен орган“) има възможност да не изпълни европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнение на наказание лишаване от свобода, ако издирваното лице е гражданин на изпълняващата държава-членка, намира се или пребивава в нея, при условие че тази държава се задължи сама да осигури изпълнението на това наказание.

3. По силата на декларацията, направена от Федерална република Германия съгласно член 35 ЕС, Oberlandesgericht Stuttgart (Германия) има право да сезира Съда с преюдициално запитване за тълкуване на акт, приет в рамките на полицейското и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси ( 3 ), какъвто е Рамковото решение. Тази юрисдикция иска да се установи в каква степен уреденият в член 4, точка 6 случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, може да се приложи за полския гражданин г-н Kozłowski, срещу когото Република Полша е издала европейска заповед за арест с оглед на изпълнението на наказание лишаване от свобода и който понастоящем е задържан в Германия, където изтърпява наказание лишаване от свобода от три години и шест месеца.

4. Посочената юрисдикция по-специално иска да се установи в каква степен може да се смята, че г-н Kozłowski се намира или пребивава в Германия с оглед на следните обстоятелства: той не пребивава без прекъсване в тази държава, не пребивава в нея в съответствие с националното законодателство във връзка с влизането и престоя на чужденците, обичайно извършва там престъпна дейност, и на последно място, е задържан в нея.

5. Юрисдикцията си поставя също въпроса за последиците, които следва да произтекат от обстоятелството, че заинтересованото лице не се е съгласило с изпълнението на европейската заповед за арест и че съгласно вътрешното право германски гражданин, който се противопостави на изпълнението на подобна заповед за арест, не може да бъде предаден против волята си на съдебните органи на друга държава-членка.

6. Oberlandesgericht иска от Съда да разгледа това дело по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда и член 104б от Процедурния правилник на последния поради съображението, че г-н Kozłowski, срокът на чието наказание лишаване от свобода в Германия трябва да изтече на 10 ноември 2009 г., може да бъде предсрочно освободен от 10 септември 2008 г.

7. Съдът не уважава това искане, тъй като е постъпило преди 1 март 2008 г. — дата на влизане в сила на разпоредбите относно спешното преюдициално производство. За сметка на това той решава да разгледа посоченото искане по реда на бързото производство, предвидено в член 104а от Процедурния правилник.

8. Съгласно член 104а, пета алинея от Процедурния правилник в рамките на бързото производство Съдът се произнася „след изслушване на генералния адвокат“. При все това с оглед на обстоятелството, че поставените от запитващата юрисдикция въпроси се отправят за първи път и с оглед на значението им за правния ред на Федерална република Германия, считам за необходимо да изложа писмено мотивите, на които се основават отговорите, които възнамерявам да предложа на Съда.

9. В настоящото становище ще предложа на Съда да постанови, на първо място, че законодателството на държава-членка, предвиждащо, че гражданин на тази държава не може да бъде предаден против волята си на съдебните органи на друга държава-членка в изпълнение на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнението на наказание, е в противоречие с Рамковото решение. От посоченото ще направя извода, че подобно законодателство не може да представлява пречка за изпълнението от компетентния германски съдебен орган на европейската заповед за арест, издадена от Република Полша срещу г-н Kozłowski.

10. На второ място, ще разгледам понятията „се намира“ и „пребиваващ“ по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение. Ще предложа на Съда да постанови, че дадено лице се намира или пребивава в изпълняващата държава-членка по смисъла на тази разпоредба, когато основните интереси на това лице са съсредоточени в тази държава, така че изпълнението на наказанието там се явява необходимо, за да се улесни реинтеграцията му. Ще посоча, че за да прецени дали е изпълнено това условие, изпълняващият съдебен орган трябва да разгледа всички релевантни обстоятелства във връзка с индивидуалното положение на съответното лице.

11. На следващо място, ще изложа мотивите, поради които според мен обстоятелствата, че лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, пребивава с прекъсвания в изпълняващата държава-членка и че е задържано в нея, не са решаващи или релевантни критерии, за да се прецени дали то се намира или пребивава в тази държава по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение.

12. На последно място, ще посоча, че обстоятелствата, че съответното лице пребивава в изпълняващата държава-членка в нарушение на националното законодателство във връзка с влизането и престоя на чужденците и че обичайно извършва там престъпна дейност, не са пречка то да притежава качеството на лице, намиращо се или пребиваващо в посочената държава, когато това лице е гражданин на Съюза, освен ако за него не е прието решение за извеждане в съответствие с общностното право.

I — Правна уредба

А — Рамковото решение

13. С Рамковото решение се цели официалната процедура за екстрадиция, предвидена в различните конвенции, по които са страни държавите-членки, да се премахне между тях и да се замести със система за предаване между съдебните органи ( 4 ). То се основава на принципа за взаимно признаване на съдебните решения по наказателни дела, който представлява „крайъгълният камък“ на съдебното сътрудничество ( 5 ). Системата на европейската заповед за арест се основава на „високо равнище на поверителност“ [да се чете: „висока степен на доверие“] между държавите-членки ( 6 ).

14. Член 1 от Рамковото решение е озаглавен „Определение на понятието европейска заповед за арест и задължение за изпълнението ѝ“. Той предвижда: „1. Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава-членка, с оглед задържане и предаване на друга държава-членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за [другаде в текста: „изпълнение на наказание“] лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане. 2. Държавите-членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение. 3. Рамковото решение няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от Договора за Европейския съюз.“

15. Съгласно член 2 от Рамковото решение, когато европейска заповед за арест е издадена с оглед на изпълнението на наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, трябва да става въпрос за наказание от не по-малко от четири месеца.

16. В същия член 2 се предвижда списък от 32 престъпления, за които, ако в издаващата държава-членка се предвижда наказание лишаване от свобода с максимален срок поне от три години, европейската заповед за арест трябва да се изпълни, дори разглежданите деяния да не са наказуеми в изпълняващата държава-членка. За останалите престъпления изпълняващата държава-членка може да постави предаването на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, в зависимост от условието за двойната им наказуемост.

17. Членове 3 и 4 от Рамковото решение се отнасят съответно до случаите, при които не се допуска изпълнение, и случаите, при които може да бъде отказано изпълнението на европейска заповед за арест. Член 4, точка 6 от това рамково решение гласи: „Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест: […] когато европейската заповед за арест е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна [да се чете: „в изпълняващата държава-членка“], а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право.“

18. Този случай, при който може да се откаже изпълнение, е допълнен с член 5, точка 3 от Рамковото решение, приложим за случаите на европейска заповед за арест, издадена с оглед провеждане на наказателно производство. Съгласно тази разпоредба предаването на лицето, срещу което е издадена подобна европейска заповед за арест, може да се постави в зависимост от условието — когато това лице е гражданин или пребиваващ в изпълняващата държава-членка — след като бъде изслушано, то да бъде върнато в тази държава, за да изтърпи там наказанието лишаване от свобода или мярката, изискваща задържане, наложени спрямо него в издаващата държава-членка.

19. Рамковото решение предвижда и правата, с които разполага лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест. Съгласно член 11 от Рамковото решение изпълняващият съдебен орган трябва да уведоми това лице по-конкретно за предоставената му възможност да даде съгласие за предаването му на съдебния орган на издаващата държава-членка (наричан по-нататък „издаващият съдебен орган“).

20. Това съгласие трябва да се даде пред изпълняващия съдебен орган по начин, който показва, че е дадено доброволно, като съответното лице има право да ползва съдействието на адвокат, и ако е необходимо, на преводач. Съгласието се отразява в протокол и по принцип не може да бъде оттегляно ( 7 ).

21. Съгласно член 15 от Рамковото решение изпълняващият съдебен орган следва да реши в сроковете и при условията, определени в това рамково решение, дали лицето да бъде предадено. Съгласно същия член, ако изпълняващият съдебен орган счете, че предоставената от издаващата държава-членка информация е недостатъчна, той може незабавно да поиска допълнителна информация.

22. Член 17 от Рамковото решение определя сроковете и правилата за приемане на решение за изпълнение на европейска заповед за арест. Той предвижда: „1. Европейската заповед за арест следва незабавно да бъде разгледана и изпълнена. 2. При наличието на съгласие от страна на издирваното лице окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест се взима в срок до 10 дни от даването на съгласие. 3. В останалите случаи окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест се взима в срок до 60 дни от задържането на издирваното лице. […]“

23. След това издирваното лице трябва да бъде предадено на издаващия съдебен орган в най-кратък срок и най-късно в десетдневен срок от окончателното решение за изпълнение на европейската заповед за арест. Когато обаче това лице вече е било осъдено за различни деяния от тези, за които е издадена европейската заповед за арест, изпълняващият съдебен орган може да отложи предаването му, за да може то да изтърпи наказанието си в изпълняващата държава-членка ( 8 ).

Б — Националното право

24. Член 4, точка 6 от Рамковото решение е транспониран в германското право в различни разпоредби в зависимост от това дали съответното лице е германски или чужд гражданин.

25. Положението на германските граждани е уредено в § 80, алинея 3 от Закона за международната правна взаимопомощ по наказателни дела (Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen) от 23 декември 1982 г., изменен със Закона за европейската заповед за арест (Europäisches Haftbefehlsgesetz) от 20 юли 2006 г. ( 9 ). Тази разпоредба гласи следното: „Германски гражданин може да се екстрадира с оглед на изпълнението на наказание само когато — след като е било надлежно уведомено за правата си — лицето, срещу което е образувано наказателно производство, е дало съгласие, като това се отбелязва в протокола от съдебното заседание. […]“

26. Положението на чужденците, независимо дали са граждани на друга държава-членка или на трета държава, е уредено в § 83b, алинея 2 от IRG. Той предвижда: „Екстрадиция на чужд гражданин, чието място на обичайно пребиваване се намира на територията на държавата, може да бъде отказана и когато […] b) в случай на екстрадиция с оглед на изпълнение на наказание последният не е съгласен с екстрадицията, след като е надлежно уведомен за правата си, като това се отбелязва в протокола от съдебното заседание, и когато предимство има неговият достоен за защита интерес от изпълнение на наказанието на територията на държавата […]“

27. Запитващата юрисдикция уточнява, че тези разпоредби, доколкото поставят в привилегировано положение германските граждани и по отношение на чужденците не разграничават гражданите на другите държави-членки от тези на третите държави, са приети вследствие на решението на Bundesverfassungsgericht [Федерален конституционен съд] (Германия), постановено на 18 юли 2005 г., в което този съд обявява предходния закон за противоконституционен поради съображението, че той накърнява по непропорционален начин основното право на всеки германец да не бъде екстрадиран ( 10 ).

28. Запитващата юрисдикция отбелязва, че от процесуална гледна точка решението за изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу чужд гражданин, когато съответното лице не е дало съгласие за предаването си, се приема от Generalstaatsanwaltschaft ( 11 ) и че Oberlandesgericht упражнява контрол по отношение на това решение.

II — Фактическа обстановка

29. Германските съдебни органи са сезирани с искане за предаване на г-н Kozłowski по силата на европейска заповед за арест, издадена на 18 април 2007 г. от съда в Bydgoszcz (Полша) с оглед на изпълнение на наказание лишаване от свобода от пет месеца, наложено с влязла в сила присъда.

30. Г-н Kozłowski не дава съгласието си за това предаване. Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart — германският изпълняващ съдебен орган, го уведомява на 18 юни 2007 г., че не възнамерява да се позовава на случай на непривеждане в изпълнение. Всъщност според този съдебен орган заинтересованото лице не е пребивавало обичайно в Германия и последователните му престои в тази държава-членка имали единствено за цел извличане от престъпна дейност на парични средства, добавяни към получаваното в Полша оскъдно обезщетение за безработица и оказваната от родителите му материална помощ. Generalstaatsanwaltschaft смята също, че няма основание да се извършва обстойно и изискващо време разследване, за да се установи къде, кога, при кого и с каква цел пребивава издирваното лице. Поради това Generalstaatsanwaltschaf иска от Oberlandesgericht да разреши изпълнението на европейската заповед за арест.

31. Понастоящем г-н Kozłowski е задържан в центъра за изпълнение на наказания в Щутгарт (Германия), където изтърпява наказание лишаване от свобода от три години и шест месеца, което е наложено с две присъди на Amtsgericht Stuttgart (Германия) от 27 юли 2006 г. и 25 януари 2007 г. за извършването на редица измами в Германия.

32. Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно постановените срещу г-н Kozłowski осъдителни присъди той е неженен и няма деца. Той владее в малка степен, дори въобще не владее немски език и страда от алкохолна зависимост от 2002 г. Той е израсъл в Полша. След като завършва образованието си, преминава курс на обучение за готвач и работи като такъв до края на 2003 г. В продължение на около една година г-н Kozłowski получава месечно обезщетение за безработица в размер на 100 EUR. Последното му местопребиваване в Полша е в Sosno (Województwo kujawsko-pomorskie — област Kujawsko-Pomorskie).

33. Съгласно присъдата от 27 юли 2006 г. през февруари 2005 г. г-н Kozłowski влязъл на територията на Федерална република Германия, за да работи там. Понякога работел в строителния сектор и пребивавал в Германия до задържането си на 10 май 2006 г., като прекъснал престоя си по време на отпуска за коледните и новогодишни празници.

34. За сметка на това съгласно присъдата от 25 февруари 2007 г. г-н Kozłowski пътувал многократно до Германия от януари 2005 г., но в останалото време издръжката му се осигурявала от семейството на неговите родители. При изслушването му той заявява, че е търсил начин да отиде в Германия и да намери работа там, за да заплати адвокатското възнаграждение във връзка с делото, по което е издадена европейската заповед за арест. Той заявява също, че е попаднал в лоша среда и че би желал да остане в Германия след освобождаването си.

III — Преюдициалното запитване

35. Oberlandesgericht посочва, че е изправен пред следните два въпроса. На първо място, той трябва да определи дали мястото на обичайно пребиваване на г-н Kozłowski се е намирало на германска територия или още се намира там. В случай че на този въпрос следва да се отговори отрицателно, той щял да разреши изпълнението на европейската заповед за арест, тъй като са изпълнени всички останали условия, предвидени за тази цел в германското право. В случай че, напротив, на въпроса следва да се отговори положително, Oberlandesgericht трябвало да отмени решението на Generalstaatsanwaltschaft да не се прави позоваване на случаите на непривеждане в изпълнение, тъй като това решение се основава на липсата на обичайно пребиваване на национална територия.

36. По-конкретно тази юрисдикция си поставя въпроса за последиците, които следва да произтекат за тази преценка от следните обстоятелства: — прекъсванията на престоя на г-н Kozłowski в Германия по време на отпуска за коледните и новогодишните празници през 2005 г., дори също през юни 2005 г., както и през февруари и март 2006 г., — фактът, че повече от три месеца след пристигането си в Германия г-н Kozłowski не е осъществявал там дейност и е осигурявал основната част от средствата си за препитание чрез извършване на престъпления, така че съществуват съмнения относно законността на престоя му в Германия, и — фактът, че г-н Kozłowski е задържан.

37. На второ място, запитващата юрисдикция търси отговор на въпроса за съответствието на германското право, с което се транспонира член 4, точка 6 от Рамковото решение, с принципа на недопускане на дискриминация. По-специално тя иска от Съда да се произнесе по въпроса дали и в каква степен е възможно да се прави разграничение между гражданите на държавата и чуждите граждани, които са граждани на Съюза.

38. С оглед на тези съображения Oberlandesgericht поставя на Съда следните два въпроса: „1) Може ли за целите на прилагането на член 4, точка 6 от [Рамковото решение] дадено лице да се разглежда като „намиращо се“ или „пребиваващо“ в [изпълняващата] държава-членка, когато това лице: а) не пребивава непрекъснато в [изпълняващата] държава-членка; б) не пребивава в нея в съответствие с националното законодателство във връзка с влизането и престоя на чужденците; в) обичайно извършва там престъпна дейност и/или г) е задържано в нея с оглед изпълнение на наказание лишаване от свобода? 2) Когато транспонирането на член 4, точка 6 от [Рамковото решение] при всички случаи изключва предаването на гражданин на [изпълняващата] държава-членка против волята му за целите на изпълнението на наказание, като същевременно предоставя на органите на съответната държава право на преценка дали да допуснат изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу противопоставящи се на предаването си граждани на други държави-членки, то в съответствие ли е с правото на Съюза, и по-специално с принципа на недопускане на дискриминация и с въвеждането на гражданството на Съюза съгласно член 6, параграф 1 ЕС във връзка с член 12 ЕО, както и с член 17 ЕО и сл.? При утвърдителен отговор следва ли тези принципи най-малкото да се вземат предвид при упражняването на посоченото право на преценка?“

IV — Анализ

39. Предлагам на Съда първо да разгледа втория въпрос, поставен от запитващата юрисдикция. Според мен разглеждането на преюдициалните въпроси в този ред се обосновава от обстоятелството, че ако Съдът трябва да отговори на втория въпрос, че принципът на недопускане на дискриминация не допуска предаването на гражданин на държава-членка, различна от Федерална република Германия, против волята му, щом липсата на съгласие на германски гражданин изключва подобно предаване, то първият въпрос би бил безпредметен.

А — По втория преюдициален въпрос

40. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе по съответствието с общностното право на разликата в третирането, предвидена в германското законодателство между германските граждани и тези на другите държави-членки, що се отнася до последиците от липсата на съгласие на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест.

41. Тя поставя този въпрос, тъй като съгласно § 80, алинея 3 от IRG се изключва изпълнението на европейска заповед за арест, издадена срещу германски гражданин, когато това лице не е съгласно да бъде предадено, докато съгласно § 83b от IRG липсата на съгласие на гражданин на друга държава-членка може да бъде основание за отказ само ако изпълнението на наказанието на територията на Федерална република Германия е обосновано с оглед на достоен за защита интерес.

42. За да се отговори на този въпрос, на първо място е необходимо да се постави въпросът за съответствието с общностното право на разпоредбите от законодателство на държава-членка като тези на § 80, алинея 3 от IRG. Следователно е необходимо да се разгледа дали член 4, точка 6 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска законодателство на държава-членка, което изключва изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнението на наказание, когато тази заповед за арест се отнася до един от гражданите ѝ и последният не е съгласен да бъде предаден.

43. Всъщност въпросът дали гражданин на друга държава-членка може също да се ползва от подобно законодателство съгласно принципа на недопускане на дискриминация се поставя само ако последното е съвместимо с Рамковото решение.

44. Според германското правителство § 80, алинея 3 от IRG е съвместим с член 4, точка 6 от Рамковото решение, като припомням, че съгласно този член изпълняващият съдебен орган може да се противопостави на изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнението на наказание, когато съответното лице е гражданин на изпълняващата държава-членка или е пребиваващ в нея.

45. Според това правителство тази разпоредба от Рамковото решение позволява на държавите-членки да предвидят специфичен случай на непривеждане в изпълнение, основан на гражданството. Германското правителство се позовава и на член 5, точка 3 от Рамковото решение, приложим когато европейската заповед за арест е издадена с оглед на провеждане на наказателно производство и съгласно който когато съответното лице е гражданин на изпълняващата държава-членка или пребиваващ в нея, съдебният орган на тази държава може да постави предаването в зависимост от условието това лице да бъде върнато в посочената държава, за да изтърпи там наказанието, наложено спрямо него в издаващата държава-членка.

46. Германското правителство поддържа, че това изключение в полза на гражданите на държавата му се основава на особените и реципрочни връзки, които съществуват между гражданина и неговата държавата и по силата на които този гражданин никога не могъл да бъде изключен от националната общност. Освен това Федерална република Германия имала особен интерес от ресоциализацията на гражданите си, чието улесняване се целяло с изпълнението на наказанието в Германия. Ето защо § 80, алинея 3 от IRG изключвал всяко право на преценка при липса на съгласие на германски гражданин да бъде предаден.

47. Не съм съгласен с този анализ. Безспорно член 4, точка 6 от Рамковото решение, както е редактиран, може да бъде тълкуван по поддържания от германското правителство начин. Тази разпоредба обаче не е еднозначна. Тя може също така да се тълкува в смисъл, че държавите-членки трябва да оставят на съдебните си органи възможността да решават във всеки конкретен случай дали да откажат или не изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнението на наказание, когато тази заповед се отнася до техни граждани. Всъщност посочената разпоредба започва с израза „Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест“.

48. Ето защо смятам, че съгласно постоянната съдебна практика за целите на разглеждания въпрос член 4, точка 6 от Рамковото решение трябва да се тълкува с оглед на системата, от която е част този член, както и на преследваните с него цели и тези на това рамково решение ( 12 ).

49. Като разглеждам тази система и тези цели смятам, че подържаната от германското правителство теза е в противоречие с последните поради следните съображения. От една страна, в предвидената от Рамковото решение система липсата на съгласие на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, не може сама по себе си да обоснове решение за непривеждане в изпълнение. От друга страна, решение за отказ може да се основе на член 4, точка 6 от Рамковото решение само когато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава-членка се оказва необходимо, за да се улесни реинтеграцията на това лице. На последно място, тезата на германското правителство накърнява полезното действие на Рамковото решение, тъй като води до повторно въвеждане в определена степен на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава, който законодателят на Европейския съюз възнамерява да изостави с това Рамково решение.

50. Ще разгледам последователно всяка от тези точки. След това ще заключа от посоченото, че съгласно принципите на предимство и на конформно тълкуване националният съд не трябва да взема предвид § 80, алинея 3 от IRG, така че тази разпоредба не може да представлява пречка за предаването на г-н Kozłowski.

1. Липсата на съгласие на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, не може сама по себе си да обоснове решение за непривеждане в изпълнение

51. Анализът на системата, предвидена с Рамковото решение, позволява да се твърди, че с европейската заповед за арест се цели принудителното прехвърляне на едно лице от една държава-членка в друга.

52. Всъщност от тази система е видно, че държавите-членки са длъжни да изпълнят всяка европейска заповед за арест, като за това свидетелства употребата в текста на френски език на изявително наклонение в сегашно време в частта от изречението „Les États membres exécutent tout mandat d’arrêt européen“ в член 1, параграф 2 от Рамковото решение ( 13 ).

53. От посоченото следва също, че отказ за привеждане в изпълнение може да произтича само от решение на изпълняващия съдебен орган, в което специално е посочен като мотив един от случаите на непривеждане в изпълнение, изчерпателно изброени в членове 3 и 4 от Рамковото решение. Налага се изводът, че посочените съответно в тези два члена случаи, в които трябва или може да се откаже изпълнение, не включват липсата на съгласие на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест.

54. Възможността да се даде или да не се даде съгласие за предаването е едно от правата на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, признати в член 11 от Рамковото решение. При все това единствената правна последица от това изразяване на мнение, изрично предвидена в това рамково решение, се отнася до срока, в който изпълняващият съдебен орган трябва да приеме окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест.

55. Така съгласно член 17, параграфи 2 и 3 от Рамковото решение при наличието на съгласие от страна на съответното лице изпълняващият съдебен орган трябва да вземе окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест в срок до десет дни от даването на съгласие, докато при липса на съгласие на това лице решението трябва да се вземе в срок до шестдесет дни, считано от задържането му.

56. Следователно с признатото на съответното лице право да даде съгласие за своето предаване се цели да се позволи на лицето да ускори процедурата по предаване. Така то разполага с правото да съкрати сроковете на процедурата в изпълняващата държава-членка и, ако е необходимо — продължителността на задържането, постановено в тази държава с оглед прилагането на европейската заповед за арест. Вследствие от това то може да се яви в по-скоро пред издаващия съдебен орган, за да предяви правата си.

57. В предвидената с Рамковото решение система обаче наличието или липсата на съгласие на съответното лице не оказва обвързващо въздействие върху решението на изпълняващия съдебен орган.

58. Може да се допусне, че противопоставянето на съответното лице ще доведе до това изпълняващият съдебен орган да провери дали евентуално са налице случаите на непривеждане в изпълнение, уредени в членове 3 и 4 от Рамковото решение, които невинаги би проверил служебно в случай на съгласие, като се имат предвид твърде кратките срокове, предвидени за процедурата по предаване в тази ситуация.

59. Като пример мога да посоча случаите, които са предвидени в член 3, параграф 2 и член 4, параграф 5 от Рамковото решение и се отнасят до хипотезите, в които за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена в друга държава-членка или в трета държава влязла в сила присъда, която вече е изпълнена или повече не може да бъде изпълнена. Съгласно тези разпоредби посочените случаи представляват или може да представляват случаи на непривеждане в изпълнение, когато „изпълняващият съдебен орган е уведомен“ за посочените обстоятелства.

60. Ако съответното лице се противопостави на своето предаване и по време на изслушването му от изпълняващия съдебен орган се позове на един от посочените случаи, докато наличието на подобен случаи не произтича от предоставената от издаващия съдебен орган информация, съществува достатъчно основание да се смята, че изпълняващият съдебен орган ще поиска допълнителни сведения от издаващия съдебен орган, за да провери дали случаят е налице и да направи съответните изводи в решението си.

61. Това вземане предвид обаче не е уредено изрично в Рамковото решение, тъй като в последното законодателят на Европейския съюз е възнамерявал да отдаде предимство на предаването на лицето в много кратки срокове.

62. Също така прилагането на предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение не зависи от наличието или липсата на съгласие на съответното лице, макар най-вероятно да става въпрос за елемент, който трябва да се вземе предвид от изпълняващия съдебен орган при преценката на този случай.

63. Ето защо на този етап от анализа следва да се приеме, че липсата на съгласие на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, сама по себе си не може да представлява случай на непривеждане в изпълнение на заповедта.

64. Обстоятелството, че тази липса на съгласие не фигурира сред изброените в членове 3 и 4 от Рамковото решение случаи потвърждава волята на законодателя на Европейския съюз, изразена в съображение 1 от Рамковото решение, да се попречи на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, да се укрие от правосъдните органи на държавата-членка, в която е извършил или е заподозрян в извършване на престъпление.

65. Ето защо, независимо дали съответното лице дава съгласие или не за своето предаване на издаващия съдебен орган, изпълняващият съдебен орган е този, който трябва да се произнесе по изпълнението на европейската заповед за арест, и той може да се противопостави на изпълнението само с решение, в което специално се посочва като мотив един от предвидените в членове 3 и 4 от Рамковото решение случаи на непривеждане в изпълнение.

66. Следователно разпоредба от законодателството на държава-членка като § 80, алинея 3 от IRG, която въздига липсата на съгласие на гражданин на държавата в абсолютно основание за непривеждане в изпълнение, е поради това в противоречие със системата на Рамковото решение.

67. Противно на германското правителство не смятам, че целта, която лежи в основата на член 4, точка 6 от Рамковото решение, може да опровергае този анализ.

2. Целта, преследвана с член 4, точка 6 от Рамковото решение, не може да обоснове абсолютна невъзможност за изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу гражданин на държавата, когато той се противопоставя на своето предаване

68. Както германското правителство посочва в писменото си становище и както отбелязва Oberlandesgericht в преюдициалното си запитване, с предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение се цели да се позволи реинтеграцията на осъденото лице след изтърпяване на наказанието му.

69. Безспорно тази цел не е посочена изрично в Рамковото решение, макар да се съдържа съвсем ясно в представеното от Комисията на Европейските общности предложение ( 14 ). Така последната предлага в главата, посветена на случаите на отказ за предаване, да се включи член 33, озаглавен „Принцип на реинтеграция“, като параграф 1 от него е гласял следното: „Може да се откаже изпълнение на европейска заповед за арест, издадена срещу издирвано лице, ако това лице има по-големи шансове за реинтеграция в изпълняващата държава-членка и ако е съгласно да изтърпи наказанието си в тази държава-членка. В този случай наложеното в издаващата държава-членка наказание се изтърпява в изпълняващата държава-членка съгласно правото на тази държава-членка, но не може да се замести с наказание, предвидено в правото на тази държава-членка за същото престъпление.“

70. Член 4, точка 6 от Рамковото решение се различава от това предложение. В него все пак в голяма степен е запазена същността на предложението и явно с него се преследва същата цел, а именно да се улесни реинтеграцията на осъденото лице. Това становище се споделя и от всички страни, встъпили в настоящото производство. То се основава на няколко елемента.

71. На първо място, тази цел се извежда от самото Рамково решение.

72. Така член 4, точка 6 от последното предвижда, че той се прилага, при условие че изпълняващата държава-членка се задължава да изпълни наказанието или мярката, изискваща задържане, наложени в издаващата държава-членка. Следователно с оглед на системата на европейската заповед за арест, съгласно която предаването е правилото, а случаите на непривеждане в изпълнение — изключенията от това правило, решение за непривеждане в изпълнение може да се основава на член 4, точка 6 от Рамковото решение само ако е налице законен интерес от изпълнението на наказанието на територията на държавата, в която е задържано съответното лице.

73. Същият анализ може да се направи по отношение на член 5, точка 3 от Рамковото решение, приложим, когато европейска заповед за арест е издадена с оглед на образуване на наказателно производство. Следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба предаването на лице, което е гражданин на изпълняващата държава-членка или е пребиваващ в нея, може да се постави в зависимост от условието това лице да бъде предадено на тази държава, за да изтърпи наложеното му в издаващата държава-членка наказание.

74. Не виждам друг законен интерес освен улесняването на реинтеграцията на осъденото лице в негов собствен интерес и в интерес на цялото общество, в което то ще трябва отново да живее след изтърпяване на наказанието.

75. На второ място, този анализ се потвърждава от редица актове, в които държавите-членки и общностните институции изтъкват, че с наказателната санкция не трябва да се цели само да се накаже деецът, а че тя трябва да има и социализираща функция.

76. Тази функция е потвърдена от Съвета на Европа, от една страна, в Препоръките относно европейските пенитенциарни правила ( 15 ), и от друга страна, в Конвенцията на Съвета на Европа за трансфер на осъдени лица от 21 март 1983 г. Посочената функция е спомената и в Резолюцията на Европейския парламент относно спазването на правата на човека в Европейския съюз (1997 г.) ( 16 ), в която тази институция припомня, че наказанието има за функция да се поправи и да се ресоциализира лицето и че поради това целта е личностната и социална реинтеграция на лишения от свобода ( 17 ).

77. Противно на поддържаната от германското правителство позиция аз обаче не смятам, че ресоциализацията на германски гражданин, който се противопоставя на предаването си, във всяка хипотеза задължително се гарантира в по-голяма степен, ако той изтърпява наказанието си в Германия. С други думи, макар качеството гражданин на изпълняващата държава-членка да показва, че е налице силна връзка с тази държава, не съм убеден, че въз основа на него може да се установи необорима презумпция, съгласно която изтърпяването на наказанието в посочената държава в по-голяма степен може да улесни ресоциализацията на заинтересованото лице.

78. Като доказателство може да се изтъкне голямото разнообразие от житейски ситуации, пред които ежедневно са изправени съдебните органи на дадена държава-членка. Така можем да си представим случай на германски гражданин, който от много години живее в различна от Федерална република Германия държава-членка, в която има семейство и работа и която е напуснал само за да избегне изпълнението на присъда, постановена срещу него в тази държава. Не вярвам, че в подобна ситуация е възможно по необорим начин да се предположи, че ресоциализацията на заинтересованото лице задължително се осигурява в по-голяма степен в Германия.

79. Ето защо смятам, че целта за ресоциализация, преследвана с член 4, точка 6 от Рамковото решение, не може да обоснове това държава-членка да лиши съдебните си органи от всякакво право на преценка, когато европейска заповед за арест е издадена срещу гражданин на държавата, който се противопоставя на предаването си.

80. Според мен, когато европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнение на наказание, се отнася до гражданин на изпълняващата държава-членка и той се противопоставя на предаването си, съдебният орган на тази държава трябва да може да провери с оглед на конкретното положение на това лице и критериите, които ще бъдат предложени по-долу в настоящото становище, дали изпълнението на наказанието на територията на посочената държава действително е необходимо, за да се улесни ресоциализацията на лицето.

81. Според мен възприетото от германското правителство тълкуване в обратен смисъл води до повторно въвеждане в определена степен на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава, който се изоставя с Рамковото решение, и поради това отчасти лишава последното от полезното му действие.

3. Изоставянето на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава в Рамковото решение и полезното действие на последното

82. Недопускането на екстрадиция от държава по отношение на гражданите ѝ е традиционен принцип на правото на екстрадиция. Той е въздигнат в конституционен принцип в редица държави-членки ( 18 ). Той е признат в Европейската конвенция за екстрадиция, подписана на 13 декември 1957 г. от държавите-членки на Съвета на Европа, която предвижда в член 6, параграф 1, буква а), че всяка договаряща страна има право да откаже екстрадиция на свои граждани.

83. За да не доведе този принцип до пълна безнаказаност на гражданите на определена държава за престъпленията, извършени от тях в чужбина, националните юрисдикции по принцип имат правомощието да се произнасят по подобни деяния съгласно вътрешното си наказателно право. В член 6, параграф 2 от Европейската конвенция за екстрадиция се предвижда дори, че това е задължителна последица от прилагането на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава.

84. Следователно по традиция с екстрадицията се цели да се позволи предаването на чуждестранен съдебен орган на чужденец, който се намира на територията на определена държава. Що се отнася до гражданите на тази държава, за тях не се прилага тази процедура и те трябва да отговарят пред националните си юрисдикции за извършените от тях престъпления в чужбина въпреки затрудненията, които тези юрисдикции могат да срещнат при произнасянето по подобни деяния, по-конкретно с оглед на събирането на доказателства.

85. Принципът на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава произтича от суверенитета на държавите по отношение на гражданите им, от обвързващите ги взаимни задължения и от липсата на доверие в правните системи на другите държави. Така съображенията, на които е направено позоваване, за да се обоснове този принцип, включват задължението на държавата да защитава гражданите си от прилагането на чужда наказателна система, чиито производство и език са им непознати и в рамките на която те трудно могат да осигурят защитата си ( 19 ).

86. С Рамковото решение посоченият принцип недвусмислено се изоставя между държавите-членки.

87. Както беше посочено, с него се цели процедурата по екстрадиция между държавите-членки да се премахне и да се замести със система на предаване, в рамките на която изпълняващият съдебен орган може да се противопостави на предаването само с решение, в което специално се посочва като мотив един от случаите на непривеждане в изпълнение, изчерпателно изброени в членове 3 и 4 от Рамковото решение.

88. Член 3 от Рамковото решение, който се отнася до случаите, при които не се допуска изпълнение, не предвижда никакво принципно или систематично изключение в полза на гражданите на изпълняващата държава-членка ( 20 ).

89. В член 4, точка 6 от Рамковото решение качеството гражданин на изпълняващата държава-членка е предвидено като обстоятелство, което евентуално може да обоснове решение за отказ от изпълняващия съдебен орган, когато той сметне, че изпълнението на наказанието в неговата държава е необходимо, за да се улесни реинтеграцията на съответното лице. Освен това в тази разпоредба законодателят на Европейския съюз предвижда, че този случай на непривеждане в изпълнение трябва да се прилага при същите условия и за лицата, които пребивават в изпълняващата държава-членка, което потвърждава, че посоченият случай на непривеждане в изпълнение не се основава на гражданството като такова.

90. Изоставянето на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава с Рамковото решение се потвърждава също, ако това изобщо е необходимо, от преходните разпоредби, предвидени в член 33 от решението в полза на Република Австрия, с които се разрешава на тази държава-членка да остави в сила подобен принцип през период от време, необходим за изменение на нейната Конституция, и най-късно до 31 декември 2008 г.

91. Изоставянето е напълно логично с оглед на залегналия в Рамковото решение принцип.

92. Всъщност, както многократно се посочва в съображенията и членовете на Рамковото решение, то се основава на принципа за взаимно признаване. Както се посочва в съображение 6 от Рамковото решение, европейската заповед за арест е първата конкретна мярка в областта на наказателното право, която прилага принципа за взаимно признаване, който Европейският съвет, състоял се в Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г., определя като „крайъгълния камък“ на съдебното сътрудничество.

93. По силата на този принцип, когато съдебен орган постанови акт в съответствие с правото на държавата, към която принадлежи, последният поражда пълно и непосредствено действие в целия Съюз, така че компетентните органи на всяка друга държава-членка трябва да окажат съдействие за изпълнението му, все едно актът е постановен от съдебен орган на собствената им държава ( 21 ). Следователно приложното поле на даден съдебен акт вече не е ограничено до територията на издаващата държава-членка, а оттук нататък обхваща територията на целия Съюз.

94. От посоченото следва, че когато съдебен орган на държава-членка иска предаване на лице било по силата на влязла в сила присъда, било тъй като за това лице е образувано наказателно производство, издаденият от него акт трябва да бъде автоматично признат и изпълнен във всички държави-членки, без да е възможно позоваването на други случаи на непривеждане в изпълнение освен предвидените в Рамковото решение. С други думи, като приемат да създадат Европейско пространство на правосъдие, и по-специално да установят системата на европейската заповед за арест въз основа на принципа за взаимно признаване, държавите-членки се отказват от суверенното си право да не допускат спрямо собствените им граждани да се провеждат разследвания и да се налагат наказания от съдебните органи на другите държави-членки.

95. Този отказ е направен възможен, тъй като, както се посочва в съображение 10 от Рамковото решение, „механизмът на европейската заповед за арест се основава на високо равнище на поверителност [да се чете: високо равнище на доверие] между държавите-членки“.

96. На първо място, това доверие се изразява в отказа на държавите-членки да упражняват правото си да възбуждат наказателно преследване, който се съдържа в принципа ne bis in idem, закрепен в член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген ( 22 ), по силата на който лице, осъдено с влязла в сила присъда в една държава-членка, не може отново да бъде преследвано за същите деяния в друга държава-членка. С този принцип се цели да се избегне на територията на няколко държави-членки да бъде възбудено наказателно преследване за същите деяния срещу дадено лице поради това, че е упражнило правото си на свободно движение.

97. Както Съдът подчертава в Решение от 11 февруари 2003 г. по дело Gözütok и Brügge ( 23 ), независимо от правилата, съгласно които е наложено наказанието, посоченият принцип задължително предполага, че е налице взаимно доверие между държавите-членки в съответните им системи на наказателно правосъдие и че всяка от тях приема прилагането на действащото в останалите държави-членки наказателно право дори когато прилагането на собственото ѝ наказателно право би довело до различно разрешение ( 24 ).

98. Това доверие произтича от няколко фактора. От една страна, със създаването на Европейските общности или с присъединяването към тях всички държави-членки са показали, че са правови държави, които спазват основните права, предвидени в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, съставена в Рим на 4 ноември 1950 г., и от 7 декември 2000 г. — в Хартата на основните права на Европейския съюз. В допълнение освен ратифицирането на тази конвенция и прокламирането на тази харта всички държави-членки споделят включваща множество изисквания концепция за правовата държава, както заключава Комисията в точка 1 от мотивите на своето предложение за приемане на Рамковото решение ( 25 ).

99. Следователно въпреки липсата до този момент на обширно хармонизиране на материалното и процесуалното наказателно право в рамките на Европейския съюз ( 26 ), държавите-членки са се уверили, че условията, при които срещу гражданите им се възбуждат наказателни преследвания и се постановяват присъди в другите държави-членки, не нарушават правата на тези граждани и им позволяват да се защитават по подходящ начин въпреки затрудненията от езиково естество и незапознатостта с производството.

100. От друга страна, доверието, което държавите-членки и гражданите им трябва да имат в правосъдието на останалите държави-членки, се явява логически и неизбежен резултат от създаването на единния пазар, както и от въвеждането на европейското гражданство.

101. Всъщност в приложение на установените с Договора за ЕО свободи на движение всяка държава-членка е длъжна да позволи на гражданите на останалите държави-членки да извършват икономическа дейност на територията ѝ като самостоятелно заети лица или по трудов договор при същите условия като собствените ѝ граждани.

102. С въвеждането на гражданството на Съюза е изминат допълнителен етап, тъй като всяка държава-членка е длъжна също да допуска на територията си гражданите на останалите държави-членки, които искат да пребивават в нея, ако поне през първите пет години те разполагат с достатъчно средства и са включени в системата за социално осигуряване. Държавата трябва да им позволи да участват в местните избори и в изборите за Европейския парламент. Накрая тя трябва да гарантира, че дипломатическите и консулските ѝ представителства осигуряват закрилата на всеки гражданин на Съюза, който се намира в трета държава, ако липсва закрила от държавата-членка, чийто гражданин е заинтересованото лице.

103. Следователно осъществяването на единния пазар и гражданството на Съюза постепенно водят до това държавите-членки да третират гражданите на останалите държави-членки както собствените си граждани във все по-голяма част от икономическия, социалния и политическия живот. Те позволяват също на всеки гражданин да отиде да живее или работи в държава-членка по свой избор в рамките на Съюза, както всеки гражданин на тази държава.

104. Следователно моментът изглежда подходящ към това правно положение да се добави равното третиране пред правосъдните органи. С други думи, тъй като даден гражданин на Съюза вече разполага във всяка държава-членка с права, които в голяма степен са идентични с тези на гражданите на тази държава-членка, справедливо е за него да се прилагат и същите задължения в областта на наказателното право и ако извърши престъпление в тази държава, за него да се образува наказателно производство пред съдилищата на посочената държава, както за гражданите на държавата.

105. Накрая следва да се подчертае, че изоставянето с Рамковото решение на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава не лишава изпълняващия съдебен орган от всякакво средство за закрила на съответното лице, ако се окаже, че по изключение искане за предаване може да накърни основните му права. Следователно не става въпрос за сляпо доверие или за доверие без никаква гаранция за изпълняващата държава-членка.

106. Така, макар валидността на Рамковото решение, както на всеки акт от вторичното право, да зависи от съответствието му с основните права ( 27 ) и при прилагането му, както при прилагането на всеки друг акт от общностното право, държавите-членки да са длъжни да спазват тези права ( 28 ), в член 1, параграф 3 от Рамковото решение Съветът уточнява, че наложеното с това решение задължение за предаване не трябва по никакъв начин да накърнява основните права и принципите, залегнали в член 6 ЕС.

107. Следователно в особен случай и по изключение изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, ако, както е посочено в съображение 12 от Рамковото решение, са налице „почиващи на обективни елементи основания да се счита, че въпросната заповед е издадена с цел преследване или наказване на лице поради неговия пол, раса, религия, етническа принадлежност, националност, език, политически убеждения или сексуална ориентация, или че неговото положение е свързано с някое от тези основания [да се чете: „че неговото положение може да бъде засегнато поради някое от тези основания“]“.

108. Освен това следва и да се припомни, че ако държава-членка приеме материалноправни или процесуалноправни наказателни разпоредби, които накърняват закрепените в член 6 ЕС принципи, в приложение на член 7 ЕС Съветът може да спре изпълнението на Рамковото решение, както е посочено в съображение 10 от него.

109. Предвиждането на тези различни гаранции в Рамковото решение — като тези гаранции не са установени със самото Рамково решение, тъй като те вече са част от общностния правов ред — свидетелства за намерението на законодателя на Европейския съюз съдържащите се в това рамково решение нововъведения спрямо традиционния режим на екстрадицията, като изоставянето на принципа на недопускане на екстрадиция на граждани на съответната държава, да не доведат до намаляване на степента на закрила на основните права.

110. Ето защо държавите-членки не биха могли, без да застрашат полезното действие на Рамковото решение, да приемат разпоредби във вътрешното си право, които по един или друг начин биха имали за последица повторното въвеждане на систематично изключение в полза на гражданите си.

111. С оглед на тези съображения предлагам на Съда да постанови, че член 4, параграф 6 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска законодателство на държава-членка, което изключва изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнение на наказание, когато тази заповед за арест се отнася до неин гражданин и последният не е съгласен да бъде предаден.

112. Сега ще разгледам последиците, които могат да произтекат за запитващата юрисдикция от това тълкуване, ако то се възприеме от Съда.

4. Последиците от принципите на предимство и на конформно тълкуване

113. Рамковите решения са актове на вторичното право, въведени в европейския правов ред с Договора от Амстердам, в който държавите-членки определят, че със създадения с Договора от Маастрихт Европейски съюз се цели създаването на действително пространство на свобода, сигурност и правосъдие. Противно на актовете, които могат да се приемат в приложение на Договора от Маастрихт в рамките на сътрудничеството в областта на правосъдието и вътрешните работи, рамковите решения сами по себе си пораждат действително задължително правно действие, тъй като по смисъла на член 34, параграф 2, буква б) ЕС те „са обвързващи за държавите-членки по отношение на резултата, който трябва да бъде постигнат, но оставят на националните власти избора на формата и средствата“.

114. Като по този начин държавите-членки предоставят на Съвета правомощието да приема подобни актове със задължително правно действие, чиято дефиниция е почти идентична с тази на директивите, които могат да се приемат в рамките на Европейската общност, те по необходимост приемат да прехвърлят на Европейския съюз част от правомощията си в областта на наказателното право в степента, необходима за осъществяването на посочените в дял VI от Договора за ЕС цели, и като спазват принципа на субсидиарност.

115. Следователно относими към дадено рамково решение са съображенията, поради които в Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa ( 29 ) Съдът постановява, че след като държавите-членки доброволно се съгласяват да прехвърлят правомощията си на Общността, те не могат да противопоставят на общностен акт със задължително правно действие текст от вътрешния си правен ред, независимо от вида на акта. Както всеки акт от общностното право със задължително правно действие, рамковото решение има предимство спрямо всяка разпоредба от вътрешното право независимо от вида ѝ, дори разпоредба с конституционен ранг или от основен закон ( 30 ).

116. Безспорно разрешенията, предвидени в Договора за ЕС с оглед да се гарантира това предимство, когато рамково решение се намира в противоречие с разпоредба от вътрешното право, са с по-малък обсег от съществуващите в рамките на Договора за ЕО.

117. От една страна, за разлика от Договора за ЕО, Договорът за ЕС не позволява на Комисията да предяви иск за установяване на неизпълнение на задължения срещу държава, която по този начин не изпълнява задълженията си. Съгласно член 35, параграф 7 ЕС неприлагането или неправилното прилагане на рамково решение от определена държава може да доведе само до спор между държави-членки, който се разглежда от Съвета, и ако в шестмесечен срок не бъде уреден, с него може да се сезира Съдът.

118. От друга страна, разпоредби от рамково решение, които не са транспонирани или са транспонирани неправилно, не могат да бъдат пряко прилагани от националния съд. Съгласно член 34, параграф 2, буква б) ЕС рамковите решения нямат пряко действие.

119. При все това националният съд не е напълно лишен от всякаква възможност за действие, за да даде превес на разпоредбите им и по този начин да осигури предимството им. В Решение от 16 юни 2005 г. по дело Pupino ( 31 ) Съдът постановява, че когато е изправен пред конфликт между рамково решение и разпоредба от вътрешното право, националният съд е обвързан от принципа на конформно тълкуване. Този принцип предполага, че при прилагане на националното си право запитващата юрисдикция, която следва да тълкува последното, е длъжна доколкото е възможно да го тълкува с оглед на текста и на целта на рамковото решение, за да достигне целения с него резултат и по този начин да се съобрази с член 34, параграф 2, буква б) ЕС ( 32 ).

120. Единственото ограничение на посочения принцип е положението, при което вътрешното право не може да бъде приложено по този начин, тъй като това прилагане би било contra legem ( 33 ).

121. По настоящото дело положението според германското право на гражданите на други държави-членки като г-н Kozłowski е специално уредено с § 83b, алинея 2, буква b) от IRG, чиято съвместимост с Рамковото решение изглежда не подлежи на оспорване.

122. Всъщност следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда, че може да се откаже екстрадирането на чужд гражданин, чието място на обичайно пребиваване се намира на територията на държавата, когато в случай на екстрадиция с оглед на изпълнение на наказание последният не е съгласен с екстрадицията и че предимство има неговият достоен за защита интерес от изпълнение на наказанието на територията на държавата. Изглежда, че това понятие за „достоен за защита интерес, който трябва да има предимство“ напълно е в състояние да се приложи в съответствие с целта, на която се основава предвиденият в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение.

123. За сметка на това, доколкото според мен § 80, алинея 3 от IRG не е в съответствие с Рамковото решение и доколкото тази разпоредба се отнася само до германските граждани, смятам, че съгласно принципа на конформно тълкуване запитващата юрисдикция не трябва да го взема предвид и трябва да приложи § 83b, алинея 2, буква b) от IRG. С други думи принципът на недопускане на дискриминация, съгласно който разпоредбите, предвидени в § 80, алинея 3 от IRG в полза на германските граждани, би трябвало да се прилагат и за гражданите на останалите държави-членки, по-конкретно като се взема предвид обстоятелството, че в член 4, точка 6 от Рамковото решение гражданите и пребиваващите са третирани напълно идентично, не трябва да се прилага, тъй като § 80, алинея 3 от IRG е в противоречие с Рамковото решение и последното има предимство спрямо всяка разпоредба от националното право, която е в обратен смисъл.

124. С това разрешение не се превишават пределите на задължението за конформно тълкуване, тъй като то не води до това националният съд да тълкува националното си право contra legem. В това отношение положението в настоящото дело е различно от разгледаното от Съда по делото, приключило с Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Pfeiffer и др. ( 34 ). В последното дело разпоредбата от вътрешното право, с която специално се е уреждало положението на ищците в главното производство, е била в противоречие с общностното право и се е поставял въпросът дали принципът на конформно тълкуване може да задължи националния съд да остави тази разпоредба без приложение и на нейно място да приложи по-обща норма от вътрешното право.

125. Настоящото дело се отнася само до прилагането спрямо г-н Kozłowski на разпоредбите от вътрешното право, специално приложими за положението му, съгласно целта на Рамковото решение.

126. Следователно предлагам на Съда да допълни отговора на втория преюдициален въпрос, като посочи, че в спора по главното производство запитващата юрисдикция трябва да приложи спрямо г-н Kozłowski разпоредбите от вътрешното си право, приложими за гражданите на останалите държави-членки, съгласно целта на Рамковото решение. Принципът на конформно тълкуване не допуска случаят на непривеждане в изпълнение, който е предвиден във вътрешното право в полза на германските граждани и не допуска предаването им, да се прилага за гражданите на останалите държави-членки в приложение на принципа на недопускане на дискриминация.

Б — Понятието „пребиваващ“, посочено в член 4, точка 6 от Рамковото решение

127. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 4, точка 6 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че дадено лице може да се разглежда като намиращо се или пребиваващо в изпълняващата държава-членка, когато това лице: — не пребивава непрекъснато в нея; — не пребивава в нея в съответствие с националното законодателство във връзка с влизането и престоя на чужденците; — обичайно извършва там престъпна дейност, и — е задържано в нея с оглед изпълнение на наказание лишаване от свобода.

128. С този въпрос запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да уточни обхвата на понятията „се намира“ или „пребиваващ“ в изпълняващата държава-членка, посочени в член 4, точка 6 от Рамковото решение, и дали изброените във въпроса ѝ обстоятелства или едно от тях е от решаващо значение или е релевантно при признаване на качеството „намиращо се“ или „пребиваващо“ лице.

129. Запитващата юрисдикция поставя тези въпроси на Съда, тъй като двете разглеждани понятия не са дефинирани в Рамковото решение. За да определи съдържанието им, то не препраща и към други актове от общностното право, в които се прави позоваване на понятията за място, в което дадено лице се намира или пребивава, нито към правото на държавите-членки.

130. Чешкото и нидерландското правителство поддържат, че дефинирането на тези понятия трябва да се остави на преценката на всяка държава-членка. Не споделям този анализ.

131. Всъщност с Рамковото решение се цели въвеждането на система за задължително предаване между съдебните органи на държавите-членки, на което изпълняващият съдебен орган може да се противопостави само по силата на изрично предвиден в това рамково решение случай на непривеждане в изпълнение. Според мен ефективното прилагане на посоченото рамково решение налага случаят на непривеждане в изпълнение, посочен в член 4, точка 6 от него, да бъде обект на единна дефиниция във всички държави-членки.

132. Редица държави-членки, както и Комисията, също поддържат, че транспонирането във вътрешното право на предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение е трябвало да се остави в дискрецията на всяка държава-членка. Според тези страни посочената разпоредба трябвало да се разбира в смисъл, че оставя на държавите-членки избора да предвидят или не възможността съдебните им органи да се позовават на този случай на непривеждане в изпълнение.

133. Не съм съгласен и с това тълкуване. Както беше посочено, с предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение се цели да се улесни реинтеграцията на осъденото лице. Доколкото това лице, ако става въпрос за гражданин на Съюза, има право да се движи и да пребивава на територията на всички държави-членки, успешната му реинтеграция не засяга само изпълняващата държава-членка, а и всички останали държави-членки и лицата, които живеят там.

134. Същият анализ може да се направи и що се отнася до гражданите на трети държави. Поради премахването на контрола на вътрешните граници в Шенгенското пространство тези граждани могат да се движат свободно в рамките на това пространство. Те могат съща така да се движат и да пребивават на територията на целия Съюз в качеството на членове на семейството на гражданин на държава-членка.

135. От посоченото следва, че вследствие на отварянето на границите държавите-членки са съвместно отговорни за борбата с престъпността. Поради това създаването на европейското наказателно пространство се явява необходимо, за да не може свободите на движение да се упражняват за сметка на обществената сигурност.

136. Ето защо според мен се налага член 4, точка 6 от Рамковото решение да се транспонира в правото на всяка държава-членка, за да се избегне това европейската заповед за арест да се прилага за сметка на реинтеграцията на осъденото лице и следователно за сметка на законния интерес на всички държави-членки от предотвратяване на извършването на престъпни деяния, като закрилата на този интерес се цели с посочения случай на непривеждане в изпълнение.

137. Що се отнася до понятията „се намира“ или „пребиваващ“ в изпълняващата държава-членка, аз смятам както австрийското, полското и финландското правителство, както и Комисията, че те трябва да се тълкуват автономно, определяни с оглед на целта на член 4, точка 6 от Рамковото решение, както и с оглед на неговите структура и цели.

138. Всъщност дефинициите на понятието за пребиваване, съдържащи се в другите общностни актове, са специално установени в зависимост от структурата и целта на тези актове, които не съвпадат с тези на Рамковото решение. Следователно те не могат да бъдат приложени като такива за тълкуването на съдържащото се в това рамково решение понятие за пребиваване. Въпреки това те могат да бъдат взети предвид за тази цел ( 35 ), също както Резолюция (72)1 относно уеднаквяването на правните понятия „местожителство“ и „местопребиваване“, приета от Комитета на министрите на Съвета на Европа на 18 януари 1972 г., на която се позовава запитващата юрисдикция ( 36 ).

139. При разглеждане на целта на Рамковото решение може да се заключи, че посоченият в член 4, точка 6 от него случай на непривеждане в изпълнение трябва да бъде обект на ограничителна дефиниция. Всъщност този случай позволява да се дерогира задължителността на предаването, предвидено в член 1, параграф 2 от Рамковото решение. Следователно става въпрос за изключение от принцип.

140. Този анализ се потвърждава и от краткостта на сроковете, в които изпълняващият съдебен орган трябва да се произнесе по изпълнението на европейската заповед за арест.

141. Беше посочено също, че съображението в основата на член 4, точка 6 от Рамковото решение е да се улесни реинтеграцията на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест. Посочените в тази разпоредба понятия „се намира“ или „пребиваващ“ трябва да се дефинират именно с оглед на тази цел и в наложения от целта на Рамковото решение ограничителен смисъл.

142. Мястото, в което се намира или пребивава дадено лице, което трябва да изтърпи наказание лишаване от свобода или мярка за процесуална принуда, е релевантно за реинтеграцията му, тъй като с последната се цели на това лице да се позволи отново да намери мястото си в обществото, тоест в семейната, социалната и професионалната среда, в която е живяло преди изпълнението на присъдата си и в която вероятно ще се завърне след изтърпяване на наказанието си.

143. Така в препоръките си относно пенитенциарните правила държавите-членки на Съвета на Европа заявяват желанието доколкото е възможно лишаването от свобода да се осъществява при условия, позволяващи на лишения от свобода да поддържа и да засилва връзките със семейството си. При лишаването от свобода следва също така у лишеното от свобода лице да се създаде впечатлението, че не изключено от обществото. Накрая, лишаването от свобода трябва да улесни връщането му на работа или намирането на нова работа след изтърпяване на наказанието, благодарение на програма за подготовка за освобождаването, провеждана в мястото за изтърпяване на наказание лишаване от свобода, или благодарение на условно предсрочно освобождаване, при което върху лицето се осъществява контрол ( 37 ).

144. Следователно прилагането на тези препоръки изисква при изпълнение на наказанието или на мярката за процесуална принуда във възможно най-малка степен да се прекъсва връзката между лишения от свобода и семейството му, както и връзката му с неговата социална и професионална среда.

145. От тези съображения могат да се направят следните изводи, за да се определи съдържанието на понятията „се намира“ или „пребиваващ“, посочени в член 4, точка 6 от Рамковото решение.

146. От една страна, според мен тези две понятия нямат различно съдържание, както потвърждава обстоятелството, че в член 5, точка 3 от Рамковото решение се използва само понятието „пребиваващ“. От друга страна, те се отнасят до ситуацията, при която лицето, обект на европейска заповед за арест, се намира в такава връзка с изпълняващата държава-членка, че съдебният орган на тази държава може да заключи, че наказанието трябва да се изтърпи в посочената държава, за да може последното да изпълни функцията си за реинтеграция. Следователно понятието за пребиваване по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение трябва да се разбира като мястото, в което са съсредоточени основните интереси на лицето.

147. Според мен така това понятие съответства на фактическо положение, произтичащо от съвкупност от критерии, като най-релевантните сред тях — както предлагат австрийското, полското и финландското правителство, както и Комисията — са семейните и социалните връзки, използването на езика, разполагането с жилище, притежанието на работа и продължителността на престоя в държавата, както и волята на заинтересованото лице да остане в нея след изтичане на срока за лишаване от свобода.

148. Този списък не би трябвало да е изчерпателен, тъй като според мен изпълняващият съдебен орган трябва винаги да прилага предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение, като преценява особеното положение на съответното лице.

149. От този анализ могат да се направят следните изводи относно изброените от запитващата юрисдикция обстоятелства.

150. Първо, що се отнася до обстоятелството, че съответното лице не пребивава непрекъснато в изпълняващата държава-членка, това обстоятелство не може да постави под съмнение връзката между това лице и тази държава. Всъщност дадено лице може да замине в чужбина по повод на отдих или осъществяване на професионалната си дейност, без това да включва промяна на мястото, в което са съсредоточени основните му интереси.

151. Така обстоятелството, че в настоящото дело г-н Kozłowski е напуснал Германия през юни 2005 г., впоследствие по време на отпуска за коледните и новогодишните празници през същата година, както и през февруари и март 2006 г., само по себе си не доказва, че основните интереси на това лице са съсредоточени на място, различно от посочената държава-членка.

152. Второ, що се отнася до обстоятелството, че лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, е лишено от свобода в изпълняващата държава-членка по силата на осъдителна присъда, това обстоятелство също не е релевантен критерий както за да се докаже качеството на пребиваващ, така и за да се опровергае това качество.

153. Както беше посочено, понятието за пребиваване по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение трябва да се разбира като мястото, в което са съсредоточени основните интереси на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, или в което то вероятно ще се завърне след изтърпяване на наказанието си. Критериите, позволяващи да се определи това място, служат за преценка на значимостта на връзката между това лице и обществото в изпълняващата държава-членка.

154. Следователно понятието за пребиваване по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение зависи от волята на съответното лице и задължително обозначава място, в което то се ползва или може да се ползва от правата си.

155. Ето защо мястото, в което лице, срещу което е издадена европейска заповед за арест, изтърпява наказание лишаване от свобода, не е релевантно в това отношение, тъй като това място не е избрано от него, а от съдебните органи, и в него лицето е лишено от възможността да упражнява съществена част от правата си.

156. Запитващата юрисдикция поставя пред Съда и въпроса дали обстоятелството, че лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, пребивава в изпълняващата държава-членка в нарушение на законодателството на тази държава във връзка с влизането и престоя на чужденците и обстоятелството, че то обичайно извършва там престъпна дейност, изключват възможността на това лице да се признае качеството на пребиваващ. Тя поставя също въпроса дали обстоятелството, че посоченото лице обичайно извършва престъпна дейност само по себе си изключва да се допусне наличие на обичайно местопребиваване.

157. Запитващата юрисдикция поставя тези въпроси на основание на това, че с оглед на националното законодателство съществуват съмнения относно законността на престоя на г-н Kozłowski в Германия след изтичането на период от три месеца, тъй като той не е осъществявал никаква дейност и е осигурявал основната част от средствата си за препитание чрез извършване на престъпления.

158. Както поддържа нидерландското правителство, изпълнението на наказанието в изпълняващата държава-членка предполага, че заинтересованото лице може действително да пребивава в тази държава след изтърпяване на наказанието. Целта за реинтеграция, преследвана с член 4, точка 6 от Рамковото решение, може да бъде постигната именно при това условие.

159. От посоченото следва, че ако изпълняващият съдебен орган установи, че заинтересованото лице вече няма право на престой в изпълняващата държава-членка след изтичане на срока на наказанието му, прилагането на предвидения в член 4, точка 6 от Рамковото решение случай на непривеждане в изпълнение изглежда безпредметно.

160. При все това преценката на възможността на съответното лице да пребивава в изпълняващата държава-членка след изтичане на срока на наказанието му с оглед на обстоятелството, че то не пребивава в нея в съответствие с националното законодателство във връзка с влизането и престоя на чужденци и че обичайно извършва в нея престъпна дейност, трябва да се извърши от изпълняващия съдебен орган съгласно изискванията на общностното право и при спазване на основните права.

161. Следователно положението е различно в зависимост от това дали съответното лице е гражданин на Съюза или гражданин на трета държава.

162. При действащото общностно право условията за влизане и за престой на гражданите на трети държави в държавите-членки на Съюза продължават да попадат до голяма степен в обхвата на правомощията на тези държави-членки. По същество положението на тези граждани се урежда от общностното право само когато те са членове на семейството на гражданин на Съюза или граждани на държава, с която Общността е сключила споразумение, или пък когато те попадат в приложното поле на Директивата относно правото на събиране на семейството ( 38 ) или в това на Директивата относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни ( 39 ).

163. Следователно, ако съгласно законодателството на изпълняващата държава-членка обстоятелството, че гражданин на трета държава пребивава незаконно в нея и обичайно извършва там престъпна дейност не му позволява да пребивава в тази държава след изтичане на срока на наказанието — при условие че са спазени правата, гарантирани в Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи и в Хартата на основните права на Европейския съюз — той не може да се счита за пребиваващ по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение.

164. За сметка на това положението е различно, когато лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, има качеството на гражданин на Съюза, какъвто е случаят с г-н Kozłowski.

165. Както отбелязва Комисията и както е посочено в съображение 11 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета ( 40 ), основното и лично право на пребиваване в друга държава-членка се предоставя директно на гражданите на Съюза от Договора и не зависи от това дали те са изпълнили определени административни процедури в приемащата държава-членка.

166. Безспорно това право не е безусловно. През първите пет години то се поставя в зависимост от условието съответното лице да разполага с достатъчно средства и със здравна застраховка, за да не бъде в тежест на системата за социално подпомагане на приемащата държава-членка. Липсата на постоянен източник на средства обаче не може автоматично да доведе до прилагане на мярка за извеждане.

167. Съгласно съображение 16 от Директива 2004/38 подобна мярка може да бъде приета само ако съответното лице се превърне в неприемлива тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава-членка. За тази цел посочената държава трябва да провери дали в този случай става въпрос за временни трудности и трябва да вземе предвид продължителността на пребиваване, личните обстоятелства и размера на отпуснатите социални помощи.

168. Ето защо обстоятелството, че г-н Kozłowski не разполага с постоянен източник на средства и че по този начин се оказва в нарушение на германското законодателство във връзка с престоя и влизането на чужденци, не доказва само по себе си, че той не може законно да пребивава в изпълняващата държава-членка след изтичане на срока на наказанието му лишаване от свобода. Само по себе си това обстоятелство не представлява доказателство, изключващо възможността заинтересованото лице да се разглежда като пребиваващо в тази държава, доколкото спрямо него не е приложена мярка за извеждане, приета съгласно общностното право ( 41 ).

169. Също така, макар да е възможно вследствие на извършването на престъпления в държава-членка гражданин на Съюза да бъде лишен от правото да пребивава в тази държава, това лишаване може да произтича само от решение за извеждане, прието съгласно силно ограничителните условия, предвидени в членове 27—33 от Директива 2004/38.

170. Следва да се припомни, че подобно решение може да се приема само в изключителни случаи, когато поведението на заинтересованото лице представлява действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха за основен обществен интерес. Освен това, преди да вземе решение за извеждане от територията по съображения, свързани с обществения ред или обществената сигурност, приемащата държава-членка трябва да вземе предвид по-конкретно продължителността на престоя на заинтересованото лице на територията ѝ, неговата възраст, здравословно състояние, семейно и икономическо положение, социалното и културното му интегриране в приемащата държава-членка и силата на връзката между него и страната му на произход.

171. От посоченото следва, че обстоятелството, че гражданин на Съюза обичайно извършва престъпна дейност на територията на изпълняващата държава-членка само по себе си не изключва възможността той да има качеството „пребиваващ“ по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение. Всъщност подобно обстоятелство не доказва, че основните интереси на заинтересованото лице са съсредоточени в място, различно от тази държава.

172. От посоченото следва също, че обстоятелството, че такъв гражданин пребивава в изпълняващата държава-членка в нарушение на законодателството на тази държава във връзка с влизането и престоя на чужденците и че обичайно извършва там престъпна дейност, възпрепятства признаването на качеството „пребиваващ“ по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение само ако за това лице е приета мярка за извеждане съгласно общностното право.

173. Именно с оглед на тези съображения предлагам на Съда да постанови в отговор на първия преюдициален въпрос, че дадено лице се намира или е пребиваващо в изпълняващата държава-членка по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение, когато основните интереси на това лице са съсредоточени в тази държава, така че изпълнението на наказанието му там се явява необходимо, за да се улесни реинтеграцията му. За да прецени дали е изпълнено това условие, изпълняващият съдебен орган трябва да разгледа всички релевантни обстоятелства във връзка с индивидуалното положение на съответното лице.

174. На следващо място, обстоятелствата, че лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, пребивава в изпълняващата държава-членка с прекъсвания и е задържано в нея, не са решаващи или релевантни критерии, за да се прецени дали то се намира или е пребиваващо в тази държава по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение. Накрая, обстоятелствата, че съответното лице пребивава в изпълняващата държава-членка в нарушение на законодателството на тази държава във връзка с влизането и престоя на чужденците и че обичайно извършва там престъпна дейност, са пречка то да притежава качеството на лице, което се намира или е пребиваващо в тази държава, когато това лице е гражданин на Съюза, само ако за него е приета мярка за извеждане съгласно общностното право.

V — Заключение

175. С оглед на посочените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените от Oberlandesgericht Stuttgart преюдициални въпроси: „1) Член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите-членки трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска законодателство на държава-членка, което изключва изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с оглед на изпълнение на наказание, когато тази заповед за арест се отнася до неин гражданин и последният не е съгласен да бъде предаден. В делото по главното производство запитващата юрисдикция трябва да приложи спрямо г-н Kozłowski разпоредбите от вътрешното си право, приложими за гражданите на останалите държави-членки, съгласно целта на Рамково решение 2002/584. Принципът на конформно тълкуване не допуска случаят на непривеждане в изпълнение, който е предвиден във вътрешното право в полза на германските граждани и не допуска предаването им, да се прилага за гражданите на останалите държави-членки в приложение на принципа на недопускане на дискриминация. 2) Дадено лице се намира или е пребиваващо в изпълняващата държава-членка по смисъла на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, когато основните интереси на това лице са съсредоточени в тази държава, така че изпълнението на наказанието му там се явява необходимо, за да се улесни реинтеграцията му. За да прецени дали е изпълнено това условие, изпълняващият съдебен орган трябва да разгледа всички релевантни обстоятелства във връзка с индивидуалното положение на съответното лице. Обстоятелствата, че лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, пребивава в изпълняващата държава-членка с прекъсвания и е задържано в нея, не са решаващи или релевантни критерии, за да се прецени дали то се намира или е пребиваващо в тази държава по смисъла на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584. Обстоятелствата, че съответното лице пребивава в изпълняващата държава-членка в нарушение на законодателството на тази държава във връзка с влизането и престоя на чужденците и че обичайно извършва там престъпна дейност, са пречка то да притежава качеството на лице, което се намира или е пребиваващо в тази държава, когато това лице е гражданин на Съюза, само ако за него е приета мярка за извеждане съгласно общностното право.“

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Рамково решение от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите-членки (ОВ L 190, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, наричано по-нататък „Рамковото решение“).

( 3 ) Информация относно датата на влизане в сила на Договора от Амстердам (ОВ L 114, 1999 г., стр. 56).

( 4 ) Съображения 1 и 5 от Рамковото решение.

( 5 ) Съображение 6 от Рамковото решение.

( 6 ) Съображение 10 от Рамковото решение.

( 7 ) Членове 11 и 13 от Рамковото решение.

( 8 ) Членове 23 и 24 от Рамковото решение.

( 9 ) BGBl. 2006 I, стр. 1721 (наричан по-нататък „IRG“).

( 10 ) Член 16, параграф 2 от Основния закон на Федерална република Германия (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) предвижда:

„Не се допуска екстрадиция на германски гражданин [в] чужбина. Дерогираща правна уредба може да се предвиди в Закона за екстрадицията [към] държава-членка на Европейския съюз или към международен съд, при положение че са гарантирани принципите на правовата държава.“

( 11 ) Органи на прокуратурата към компетентната въззивна юрисдикция.

( 12 ) Вж. неотдавнашно приложение от големия състав на Съда в Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact (C-268/06, Сборник, стр. I-2483, точка 110 и цитираната съдебна практика).

( 13 ) Прегледът на текстовете на другите езици води до същия анализ. Така на немски език е посочено: „Die Mitgliedstaaten vollstrecken jeden Europäischen Haftbefehl“, а на английски език: „Member States shall execute any European arrest warrant“ и т.н.

( 14 ) Предложение за Рамково решение на Съвета от 25 септември 2001 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите-членки (COM(2001) 522 окончателен).

( 15 ) Вж. по-специално Препоръка R (87) 3 на Комитета на министрите на държавите-членки относно европейските пенитенциарни правила, приета на 12 февруари 1987 г. и заменена с Препоръка Rec(2006)2, приета на 11 януари 2006 г.

( 16 ) ОВ C 98, 1999 г., стр. 279.

( 17 ) Точка 78.

( 18 ) По-конкретно във Федерална република Германия, Република Естония, Република Гърция, Република Австрия, Република Полша и Португалската република.

( 19 ) Deen-Racsmány, Z. и Blekxtoon, R., „The Decline of the Nationality Exception in European Extradition?“, European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, Vol. 13/3, pp. 317 to 363, Koninklijke Brill NV, Netherlands, 2005.

( 20 ) Трите случая, уредени в член 3 от Рамковото решение, са следните. Първо, престъплението, във връзка с което е издадена европейска заповед за арест, е амнистирано в изпълняващата държава-членка, второ, издирваното лице е осъдено от държава-членка за същите деяния, наказателното преследване е завършило с присъда, наказанието е изтърпяно или повече не може да се изпълни, и трето, съответното лице не е навършило възрастта, за да бъде наказателно отговорно съгласно законодателството на изпълняващата държава-членка.

( 21 ) Вж. в това отношение Съобщение на Комисията до Съвета и Европейския парламент от 26 юли 2000 година относно взаимното признаване на влезлите в сила присъди в областта на наказателното право (COM(2000) 495/окончателен, по-специално стр. 8).

( 22 ) Конвенция от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген на 19 юни 1990 г.

( 23 ) C-187/01 и C-385/01, Recueil, стр. I-1345.

( 24 ) Точка 33.

( 25 ) Вж. бележка под линия 14.

( 26 ) До този момент са приети около двадесет рамкови решения. Хармонизацията обхваща определянето и наказателното преследване за трансгранични престъпления, като подправка на парични знаци в евро, измама и подправка на платежни средства, изпиране на пари, тероризъм, трафик на хора, подпомагане на незаконната имиграция, корупция в частния сектор, сексуална експлоатация на деца, трафик на наркотични вещества и посегателства срещу информационните системи. Тя обхваща също средствата за действие или изпълнение като създаването на съвместни разследващи екипи, взаимното признаване на актовете за постановяване на конфискация, за обезпечаване на имущество или доказателства, или на имуществени санкции, както и правното положение на пострадалите в рамките на наказателните производства. Съюзът е приел и редица решения, с които се създават органи като Евроюст и Европейската мрежа на точки за контакт по отношение на лицата, отговорни за геноцид, престъпления срещу човечеството и военни престъпления или с които се предвиждат дейности като обмен на данни от бюлетините за съдимост, образователна дейност и програми.

( 27 ) Впрочем съответствието на Рамковото решение с принципите, посочени в член 6 ЕС, що се отнася до премахването на условието за двойна наказуемост на 32-те престъпления, посочени в член 2 от това рамково решение, е проверено от Съда в рамките на преюдициално запитване за преценка на валидността в Решение от 3 май 2007 г. по дело Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Сборник, стр. I-3633).

( 28 ) Вж. като пример за тази постоянна съдебна практика Решение по дело Advocaten voor de Wereld, посочено по-горе (точка 45).

( 29 ) 6/64, Recueil, стр. 1141, 1161.

( 30 ) Вж. в този смисъл Решение от 11 януари 2000 г. по дело Kreil (C-285/98, Recueil, стр. I-69, точка 32) във връзка с несъвместимостта на член 12a от Основния закон на Федерална република Германия, доколкото той определя условията за достъп на жените до длъжности в армията, с Директива 76/207/ЕИО на Съвета от 9 февруари 1976 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионалната квалификация и развитие, и на условията на труд (ОВ L 39, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 164).

( 31 ) C-105/03, Recueil, стр. I-5285.

( 32 ) Точка 43.

( 33 ) Решение по дело Pupino, посочено по-горе (точка 47).

( 34 ) C-397/01—C-403/01, Recueil, стр. I-8835.

( 35 ) В областта на социалната сигурност местопребиваването на работник, според което се определя приложимото законодателство в областта на обезщетенията за безработица, се определя от мястото, в което обичайно са съсредоточени интересите му. В това отношение следва да се вземе предвид семейното положение на работника, както и причините, поради който се премества, и естеството на полагания труд (Решение от 11 ноември 2004 г. по дело Adanez-Vega (C-372/02, Recueil, стр. I-10761, точка 37). В областта на oсвобождаванията от данъчно облагане, приложими вътре в Общността във връзка с временния внос на някои превозни средства, обичайното местопребиваване е мястото, в което съответното лице е установило постоянния център на своите интереси, и това място трябва да се определи с помощта на всички критерии, съдържащи се в приложимата разпоредба от общностното право и всички релевантни факти (Решение от 26 април 2007 г. по дело Alevizos (C-392/05, Сборник, стр. I-3505, точки 54 и 55). В правилника за общностната публична служба обичайното местопребиваване на длъжностното лице преди встъпването му в длъжност, което представлява решаващият критерий за предоставянето на надбавката за експатриране, се определя като мястото, в което заинтересованото лице се е установило трайно с намерение постоянно или обичайно да съсредоточи интересите си в него (Решение от 15 септември 1994 г. по дело Magdalena Fernández/Комисия (C-452/93 P, Recueil, стр. I-4295, точка 22).

( 36 ) Съгласно тази резолюция понятието за местожителство е правно понятие. То предполага наличието на правна връзка между определено лице и определена страна, произтичаща от волята на това лице да установи в тази страна мястото, в което са съсредоточени личните, социалните и икономическите му интереси. Понятието за местопребиваване от своя страна се определя единствено чрез критерии от фактическо естество. То не зависи от даването на разрешение за пребиваване. То произтича от обстоятелството, че дадено лице живее в дадена страна през определен период от време, който не е задължително непрекъснат. За да се определи дали дадено местопребиваване е обичайно, следва да се вземат предвид продължителността и непрекъснатостта на пребиваването, както и други обстоятелства от личен или професионален характер, които разкриват наличието на трайни връзки между едно лице и местопребиваването му.

( 37 ) Препоръки № R (87) 3 (точка 65, буква в), точки 70.1 и 88), както и Rec (2006)2 (точки 24, 103 и 107).

( 38 ) Директива 2003/86/ЕО на Съвета от 22 септември 2003 година (ОВ L 251, стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 164).

( 39 ) Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 година (ОВ L 16, 2004 г., стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 225).

( 40 ) Директива от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите-членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56).

( 41 ) Смятам, че този отговор може да се приложи и за дело Wolzenburg (C-123/08), висящо пред Съда. Г-н Wolzenburg е германски гражданин, който живее в Нидерландия от юни 2005 г. Той разполага с жилище в тази държава, което обитава с бременната си съпруга. Той работи в тази държава до 2007 г. Срещу него е издадена европейска заповед за арест от Staatsanwaltschaft Aachen (Германия). Нидерландската запитваща юрисдикция посочва, че съгласно нидерландския закон за г-н Wolzenburg не може да се приложи случаят на непривеждане в изпълнение, предвиден в член 4, точка 6 от Рамковото решение, тъй като нидерландският закон, с който се транспонира тази разпоредба, запазва прилагането на този случай за лицата, които притежават разрешение за престой за неопределен период от време. Според мен това ограничение не е в съответствие с Рамковото решение. В този случай признаването на качеството „пребиваващ“ по смисъла на член 4, точка 6 от Рамковото решение също не може да се поставя в зависимост от притежаването на разрешение за дългосрочно пребиваване, при положение че правото на престой в Нидерландия на заинтересованото лице, което има качеството гражданин на Съюза, произтича пряко от общностното право.