Сборник съдебна практика 
Дело C-7 1 / 1 4 
East Sussex County Council 
срещу 
Information Comm issioner 
(Преюдициално запитване, 
отправено от First-tier Tribunal) 
„Преюдициално запитване —Орхуска конвенция —Директива 2003 /4/ЕО —Членове 5 и 6 — 
Обществен достъп до информация за околната среда —Такса за предоставянето на информация 
за околната среда —Понятие „разумен размер“—Разходи за поддържането на база данни и 
непреки разходи —Достъп до правосъдие —Административен и съдебен контрол върху 
решението, с което се налага такса“ 
Резюме —Решение на Съда (пети състав) от 6 октомври 2015 г. 
1. Околна среда — Свобода на достъп до информация — Директива 2003 /4 — 
Предоставяне на информация за околната среда срещу заплащане на такса — Разходи, 
които могат да бъдат включени в таксата — Разходи за поддържането на база данни — 
Изключване — Непреки разходи, свързани с обработването на заявленията за достъп — 
Включване — Условия 
(съображение 18, член 3, параграф 5, буква в) и член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 
2003 /4 на Европейския парламент и на Съвета) 
2. Околна среда — Свобода на достъп до информация — Директива 2003 /4 — 
Предоставяне на информация за околната среда срещу заплащане на такса — 
Разумност на размера на таксата — Понятие — Критерии за преценка 
(член 5, параграф 2 от Директива 2003 /4 на Европейския парламент и на Съвета) 
3. Преюдициални въпроси — Компетентност на Съда — Граници — Явно ирелевантни 
въпроси и хипотетични въпроси, поставени при условия, изключващи ползата от 
отговор — Въпроси, които нямат връзка с предмета на спора по главното 
производство — Недопустимост 
(член 267 ДФЕС) 
4. Околна среда — Свобода на достъп до информация — Директива 2003 /4 — 
Предоставяне на информация за околната среда срещу заплащане на такса — 
Разумност на размера на таксата — Съдебен контрол — Минимални изисквания 
(член 5, параграф 2 и член 6 от Директива 2003 /4 на Европейския парламент и на 
Съвета) 
BG 
ECLI:EU:C:2015 :656 1 
РЕЗЮМЕ — ДЕЛО C-71/14  
EAST SUSSEX COUNTY COUNCIL  
5. Право на Европейския съюз — Права, предоставени на частноправните субекти — 
Национални процесуални правила — Спазване на принципа на ефективност — 
Национална правна уредба, която предвижда ограничен съдебен контрол по отношение на 
фактически въпроси — Допустимост — Условия 
1. Член 5, параграф 2 от Директива 2003 /4 относно обществения достъп до информация за 
околната среда трябва да се тълкува в смисъл, че таксата за предоставяне на опреде лен тип 
информация за околната среда не може да включва никаква част от разходите за поддържане 
на база данни, използвана за тази цел от публичния орган, но може да включва непреките 
разходи, които могат да се отнесат към отделеното от служителите на този орган време за 
отговор по отделни заявления за информация, надлежно отчитано при опреде лянето на таксата, 
стига общият размер на посочената такса да не надхвърля разумния размер. 
Всъщност от член 5, параграф 1 от Директива 2003 /4 във връзка с член 3, параграф 5, буква в) от 
тази директива следва, че по принцип само разходите, които не произтичат от създаването и 
поддържането на регистри, списъци и средства за проучване, могат да бъдат отнесени към 
„предоставянето“ на информация за околната среда и са разходи, за които националните власти 
имат право да начисляват такса на основание на член 5, параграф 2 от Директива 2003 /4. Тези 
разходи обхващат не само пощенските и копирните разходи, но и разноските, които могат да се 
отнесат към отделеното от служителите на съответния публичен орган време за отговор по 
отделно заявление за информация — нещо, което включва по-специално времето за търсене на 
въпросната информация и за въвеждането ѝ в желания формат. В допълнение, предвид 
използването на понятието „действителна себестойност“ в съображение 18 от Директива 
2003 /4, непреките разходи, които са надлежно отчетени, поначало могат да бъдат включени при 
изчисляването на предвидената в член 5, параграф 2 от цитираната директива такса. Всъщност 
включването на непреките разходи при изчисляването на тази такса е в съответствие със 
стандартните счетоводни принципи. Посочените разходи обаче могат да бъдат включени при 
изчислението на въпросната такса само ако е възможно да бъдат отнесени към елемент на 
разход, който спада към „предоставянето“ на информация за околната среда. 
(вж. т. 34, 36, 39, 40 и 45; т.1 от диспозитива) 
2. Що се отнася до второто условие, закрепено в член 5, параграф 2 от Директива 2003 /4 
относно обществения достъп до информация за околната среда, общият размер на 
предвидената в тази разпоредба такса да не надхвърля опреде лен разумен размер, не бива да се 
допуска тълкуване на понятието „разумен размер“, което би могло да окаже възпиращ ефект 
върху лицата, които искат да получат информация, или да ограничи правото им на достъп до 
нея. За да се прецени дали дадена такса, събирана на основание член 5, параграф 2 от Директива 
2003 /4, има възпиращ ефект, следва да се отчитат и икономическото положение на лицето, 
подало заявлението за информация, и общият интерес, свързан с опазването на околната среда. 
Ето защо тази преценка трябва не само да се направи от гледна точка на икономическото 
положение на заинтересованото лице, но и да почива на обективен анализ на размера на 
въпросната такса. В този смисъл посочената такса не бива нито да надхвърля финансовите 
възможности на заинтересованото лице, нито във всеки случай да се явява обективно 
неразумна. 
В допълнение, сам по себе си фактът, че с оглед на икономическото положение на съответните 
лица дадена такса не е възпираща, не освобождава публичния орган от задължението му да 
гарантира също, че посочените такси не изглеждат неразумни за обществеността предвид общия 
интерес, свързан с опазването на околната среда. 
(вж. т.42—44) 
3. Вж. текста на решението. 
ECLI:EU:C:2015 :656 2 
РЕЗЮМЕ — ДЕЛО C-71/14  
EAST SUSSEX COUNTY COUNCIL  
(вж. т.48 и 49)  
4. Член 6 от Директива 2003 /4 относно обществения достъп до информация за околната среда 
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която 
разумността на таксата за предоставяне на опреде лен тип информация за околната среда 
подлежи само на ограничен административен и съдебен контрол, какъвто предвижда 
приложимото национално право, стига този контрол да се извършва въз основа на обективни 
критерии и да има за предмет, в съответствие с принципите на равностойност и ефективност, 
въпроса дали публичният орган, който налага тази такса, е изпълнил предвидените в член 5, 
параграф 2 от споменатата директива условия — нещо, което следва да бъде проверено от 
националния съд. 
Всъщност в Директива 2003 /4 фигуриращите в член 6, параграф 1 изрази „да бъдат 
преразгледани“ и „ревизирани по административен ред“, както и изразът „преразгледани“ в 
член 6, параграф 2 от нея, не опреде лят обхвата на изисквания от тази директива 
административен и съдебен контрол. След като в правото на Съюза липсва конкретика, този 
обхват трябва да бъде опреде лен от правния ред на държавите членки при спазване на 
принципите на равностойност и ефективност. В този смисъл наличието на ефективен 
административен и съдебен контрол върху събирането на такса за предоставянето на такава 
информация е неразривно свързано с постигането на целта, преследвана от законодателя на 
Съюза с приемането на Директива 2003 /4, а именно да осигури съвместимостта на правото на 
Съюза с Орхуската конвенция, като е предвидил общи правила, с които да гарантира, че всяко 
физическо или юридическо лице от държава членка ще има право на достъп до информацията 
за околната среда, съхранявана от или за публичните власти, без съответното лице да трябва да 
декларира интерес. 
(вж. т. 53, 56 и 61; т.2 от диспозитива) 
5. Принципът на ефективност изисква към защитата на правата, които частноправните субекти 
черпят от Директива 2003 /4, да не се прилагат условия, които правят практически невъзможно 
или прекомерно трудно упражняването на тези права. В това отношение само по себе си 
обстоятелството, че процедура за съдебен контрол на решенията на административни органи не 
допуска пълен контрол върху тези решения, не прави практически невъзможно или прекомерно 
трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза. Всяка национална 
процедура за съдебен контрол обаче трябва да позволява на юрисдикцията, пред която е 
подадена жалба за отмяна на такова решение, в рамките на контрола за законосъобразност на 
това решение да прилага ефективно релевантните принципи и норми на правото на Съюза. Ето 
защо ограниченият съдебен контрол върху преценката на някои фактически въпроси е в 
съответствие с правото на Съюза, стига да позволява на юрисдикцията, пред която е подадена 
жалба за отмяна на такова решение, в рамките на контрола за законосъобразност на това 
решение да прилага ефективно релевантните принципи и норми на правото на Съюза. 
(вж. т.55 и 58) 
ECLI:EU:C:2015 :656 3