ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

N. WAHL

представено на 17 януари 2019 година ( 1 )

Дело C‑706/17

„Achema“ AB

„Orlen Lietuva“ AB

„Lifosa“ AB

срещу

Valstybinė kainų ir energetikos kontrolės komisija (VKEKK)

встъпили страни:

Lietuvos Respublikos energetikos ministerija

„BALTPOOL“ UAB

(Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва)

„Държавни помощи — Понятие за държавни ресурси — Селективност — Въздействие върху търговията — Нарушаване на конкуренцията — Услуги от общ икономически интерес в електроенергийния сектор — Условията Altmark“

1. С въпросите си Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва) по същество иска да се установи дали определени аспекти на литовския режим за предоставяне на услуги от обществен интерес (наричани по-нататък „УОИ“) в електроенергийния сектор и на механизма за неговото финансиране (наричан по-нататък „схемата за УОИ“) трябва да се разглеждат като предоставяне на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

2. Настоящото дело дава възможност на Съда да доизясни практиката си по-специално относно понятието „държавни ресурси“ и относно условията, определени в съдебната практика, установена с решението на Съда от 24 юли 2003 г. по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (наричано по-нататък „решение Altmark“) ( 2 ).

I. Правна уредба

А. Литовското право

3. Според запитващата юрисдикция релевантните разпоредби от националното право се съдържат в следните нормативни актове, в сила към момента на настъпване на обстоятелствата: Elektros energijos įstatymas, no VIII 1881 (литовския Закон за електроенергията № VIII 1881) от 20 юли 2000 г.; Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymo no XI 1375 (литовския Закон за енергията от възобновяеми източници, № XI 1375) от 12 май 2011 г.; Lietuvos Respublikos elektros energetikos sistemos integracijos į Europos elektros energetikos sistemas įstatymas Nr. XI 2052 (литовския Закон за интегрирането на електроенергийната система в европейските електроенергийни системи № XI 2052) от 12 юни 2012 г.; Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymo 2, 11, 13, 14, 16, 20, 21 straipsnių pakeitimo ir papildymo įstatymas Nr. XII 169 (литовския Закон за прилагане на Закона за изменение и допълнение на членове 2, 11, 13, 14, 16, 20 и 21 от Закона за енергията от възобновяеми източници, № XII 169) от 17 януари 2013 г.; нормативните актове за изпълнението им, включително Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimo Nr. 916 dėl viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje teikimo tvarkos aprašo patvirtinimo (Решение № 916 на правителството за одобряване на процедура за предоставяне на услуги от обществен интерес в електроенергийния сектор) от 18 юли 2012 г. и Vyriausybės Nutarimas Nr. 1157 „Viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje lėšų administravimo tvarkos aprašas“ (Решение № 1157 на правителството относно процедурата за управление на средствата за услуги от обществен интерес в електроенергийния сектор) от 19 септември 2012 г. (наричани по-нататък „разглежданото национално законодателство“).

4. Доколкото са от значение за настоящото производство, разпоредбите на тези нормативни актове ще бъдат обобщени в точки 12—15 по-долу.

II. Обстоятелствата по делото, ходът на производството и отправените преюдициални въпроси

5. Жалбоподателите в главното производство — „Achema“ AB, „Orlen Lietuva“ AB и „Lifosa“ AB (наричани по-нататък „Achema и др.“) — са дружества, регистрирани и извършващи дейност в Република Литва, които по-специално експлоатират централи за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия. Електроенергията, произведена от тези централи, се използва за собствените им електроенергийни нужди или се доставя на други предприятия. Тези дружества закупуват електроенергия и от независими доставчици, работещи в Литва.

6. В съответствие с разглежданото национално законодателство Achema и др. като всеки друг потребител на електроенергия е трябвало да заплатят определена сума за предоставяните им УОИ през 2014 г.

7. Achema и др. подават жалби пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва), с които искат отмяна на точки 1.2—1.4, 1.7, 2 и 3 от решението на литовската Национална комисия за контрола и цените на енергията (наричана по-нататък „НККЦЕ“) от 11 октомври 2013 г. (изменено с Решение № O3—704 от 22 ноември 2013 г., наричано по-нататък „спорното решение“). С него НККЦЕ е определила общия размер на средствата, дължими за 2014 г. на електроенергийните предприятия, предоставящи УОИ (наричани по-нататък „доставчици на УОИ“) (точка 1) и цената на УОИ за литовските (крайни) потребители на електроенергия, включително жалбоподателите (точки 2 и 3).

8. С решение от 9 февруари 2016 г. този съд отхвърля жалбите на Achema и др. като неоснователни.

9. Achema и др. обжалват посоченото съдебно решение пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва). Тъй като има съмнения относно правилното тълкуване на приложимите разпоредби от правото на Съюза, този съд решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси: „Следва ли действащата през 2014 г. правна уредба за [схемата за УОИ] — установена [с разглежданото национално законодателство] — или част от нея да се счита за държавна помощ (схема за държавна помощ) по смисъла на член 107, параграф 1 [ДФЕС], като това включва следните въпроси: – При обстоятелства като тези по настоящото дело следва ли член 107, параграф 1 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че средствата за УОИ сa ресурси на държава членка? – Следва ли член 107, параграф 1 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че в случаите, когато на оператори на мрежи (предприятия) е наложено задължение за закупуване на електроенергия от производители на електроенергия на фиксирана цена (тарифа) и/или за балансиране на електроенергията и понасяните в резултат на това задължение загуби за операторите на мрежи се компенсират със средства, които евентуално могат да произтичат от ресурси на държава членка, не е налице помощ, предоставена на производителите на електроенергия чрез ресурси на държава членка? – Следва ли член 107, параграф 1 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези по настоящото дело следното подпомагане е селективно и/или може да засегне търговията между държавите членки: подпомагане на предприятие, което изпълнява проект от стратегическо значение като „NordBalt“; подпомагане на предприятия, на които е възложено да гарантират сигурността на електроснабдяването за определен период; подпомагане с цел компенсиране на загубите, които отразяват пазарните условия и са действително понесени от лица като тези в разглеждания случай, които са предприели изграждането на слънчеви фотоволтаични централи, поради отказа на държавата да изпълни поетите от нея задължения (в резултат от промени в националната регулация); подпомагане на предприятия (оператори на мрежи) с цел компенсиране на действително понесените загуби при изпълнението на задължението им за закупуване на електроенергия на фиксирана цена от предоставящи УОИ производители на електроенергия и за балансиране на електроенергията? – Следва ли член 107, параграф 1 ДФЕС във връзка с член 106, параграф 2 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези по настоящото дело разглежданата схема за УОИ (или част от нея) се счита за отговаряща на критериите, посочени в точки 88—93 от решението на Съда на Европейския съюз [по дело Altmark]? – Следва ли член 107, параграф 1 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези по настоящото дело схемата за УОИ (или част от нея) нарушава или заплашва да наруши конкуренцията?“.

10. В настоящото производство писмени становища представят Achema, Baltpool, литовското правителство и Комисията. В съдебното заседание, проведено на 6 ноември 2018 г., те представят и устни становища.

III. Анализ

11. Преди да разгледам конкретните въпроси, повдигнати в настоящото производство, струва ми се удачно накратко да илюстрирам основните аспекти на литовския режим за УОИ в електроенергийния сектор, посочени от запитващата юрисдикция, и след това да се изложа някои предварителни бележки.

А. Литовската схема за УОИ

12. Според запитващата юрисдикция съгласно разглежданото национално законодателство УОИ по същество са услуги, предоставяни в общ интерес, или дейности, извършвани в общ интерес. През относимия за настоящото производство период УОИ включват inter alia: производство на електроенергия от възобновяеми енергийни източници и нейното балансиране; комбинирано производство на електроенергия в когенерационни централи за топлинна и електрическа енергия, когато тези централи доставят топлинна енергия на местните топлофикационни системи и икономиите на първична енергия са такива, че комбинираното производство на топлинна и електрическа енергия може да се счита за ефективно; производството на електроенергия в определени централи, когато то е необходимо, за да се гарантира сигурността на електроснабдяването; изпълнение на стратегически проекти в електроенергийния сектор, свързани с подобряването на енергийната сигурност чрез изграждане на междусистемни електропроводи за свързване с електроенергийните системи на други държави и/или чрез свързването на електроенергийните системи на Република Литва с електроенергийните системи на други държави членки (като проекта „Междусистемна електроенергийна връзка между Литва и Швеция“, известен още като „NordBalt“) и проекта за изграждане на фотоволтаични централи.

13. Всяка година в съответствие с правно уредената процедура компетентните литовски публични органи определят доставчиците на УОИ, посочват обхвата на УОИ и установяват условията и размера на компенсацията, дължима за предоставените УОИ. Всички потребители на електроенергия плащат цена за УОИ в определен от НККЦЕ размер въз основа на действително консумираната за собствените им нужди електроенергия. Цената за УОИ е включена в цената на закупената електроенергия или се плаща отделно на операторите на мрежи.

14. Литовските оператори на електроенергийни мрежи прехвърлят събраните от потребителите на електроенергия средства (наричани по-нататък „средствата за УОИ“) на управителя на средствата за УОИ — „Baltpool“ UAB, контролирано от държавата частноправно юридическо лице. От своя страна Baltpool плаща на доставчиците на УОИ за услугите им в съответствие с предвидената от закона процедура. Baltpool не е финансирано от държавния бюджет; административните му разходи се покриват от същите тези средства за УОИ.

15. Средствата за УОИ не могат да се използват за цели, различни от плащане за предоставената УОИ, и не са част от държавния бюджет. Неизплатените суми, дължими от потребители, които не плащат цената за УОИ, се събират в съответствие с общата процедура, предвидена в гражданското право. Тези потребители не носят отговорност по силата на публичноправните норми.

Б. Предварителни бележки

16. В този контекст следва преди всичко да се подчертае, че когато Съдът е сезиран с преюдициално запитване, неговата задача е да изясни на националната юрисдикция обхвата на разпоредбите на правото на Съюза, за да ѝ даде възможност да ги приложи правилно спрямо фактите по делото, което тя разглежда, а не сам да прилага тези разпоредби, тъй като не разполага непременно с цялата необходима за това информация ( 3 ). В тази връзка Съдът многократно е постановявал, че националните юрисдикции могат да тълкуват и прилагат понятието „държавна помощ“ и в производствата пред тях именно тези съдилища следва да проверят дали са изпълнени условията, посочени в член 107, параграф 1 ДФЕС ( 4 ).

17. Това „разделение на труда“ между Съда и националните юрисдикции е от първостепенно значение. Това е така особено в случай като настоящия: националната правна уредба, приложима в главното производство, е доста сложна и включва различни мерки, които могат поне потенциално да бъдат относими съгласно член 107, параграф 1 ДФЕС. Освен това на места запитващата юрисдикция отправя въпроси към този Съд във връзка с аспекти, които имат предимно фактически и по-скоро технически характер, като по същество иска от него да подкрепи нейния анализ. Въпреки това, както правилно отбелязва Baltpool в съдебното заседание, Съдът не разполага с данните и с друга фактическа информация, необходима, за да потвърди или опровергае предварителните заключения на националната юрисдикция. Поради това, що се отнася до тези аспекти, националната юрисдикция ще трябва да вземе окончателно решение в светлината на насоките, които ще ѝ предостави Съдът относно значението и обхвата на член 107, параграф 1 ДФЕС.

18. Освен това би било от полза да се подчертае, че съгласно постоянната съдебна практика квалификацията като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС изисква да са изпълнени всички условия, посочени в тази разпоредба. Първо, трябва да става въпрос за намеса на държавата или посредством ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на своя бенефициент. Четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията ( 5 ).

19. Предвид гореизложеното ще премина към анализ на правните проблеми, повдигнати в преюдициалните въпроси.

В. Първият въпрос

20. Първият преюдициален въпрос се отнася до първото условие, посочено в точка 18 по-горе. С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 107, параграф 1 ДФЕС се тълкува в смисъл, че средства като средствата за УОИ следва да се считат за държавни ресурси.

21. Според мен този въпрос следва да получи утвърдителен отговор.

22. Преди всичко следва да се има предвид, че съгласно установената съдебна практика, за да могат да бъдат квалифицирани като държавни помощи по член 107, параграф 1 ДФЕС, предимствата трябва, от една страна, да бъдат пряко или непряко предоставени чрез държавни ресурси, и от друга страна, отговорността за тях да се носи от държавата ( 6 ).

23. В конкретния случай е безспорно, че мерките, за които се твърди, че представляват помощ, произтичат от законови и подзаконови мерки, приети от литовските органи. Следователно може да се приеме, че отговорността за тези мерки се носи от държавата.

24. Въпросът е по-скоро дали тези мерки включват държавни ресурси по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

25. Ясно е, че понятието „държавни ресурси“ обхваща всички финансови ресурси, които държавата може да използва, за да подкрепя предприятия: това включва не само средства, които пряко или непряко произтичат от държавната хазна, или приходи, от които държавата се отказва, но също така и ресурси, които макар да не се притежават постоянно от държавата, остават непрекъснато под публичен контрол ( 7 ). Казано по-просто, това са средства, които дори ако произхождат от частни лица, се събират от държавата, от името на държавата или чрез държавна намеса и които се предоставят на компетентните национални органи, чието правомощие е да вземат решение за тяхното крайно предназначение.

26. Изглежда такъв е случаят със средствата за УОИ в рамките на литовската схема за УОИ.

27. От момента, в който те се съберат от потребителите на електроенергия, до момента, в който се разпределят между доставчиците на УОИ, средствата за УОИ са под публичен контрол. По-специално, публичните органи определят кои услуги ще се считат за УОИ за всяка отделна година и избират кои предприятия ще бъдат определени за доставчици на УОИ. Освен това отново публичен орган — НККЦЕ — определя сумата, която се начислява на потребителите на електроенергия за предоставените УОИ. След като бъдат събрани от операторите на електроенергийни мрежи, средствата за УОИ се прехвърлят на Baltpool — субект, който макар че е създаден като частноправно дружество, се контролира от държавата. BaltPool управлява получените средства, като ги разпределя между доставчиците на УОИ съгласно определени в закона критерии, като същевременно запазва част от тези средства за покриване на административните си разходи. Следователно целият жизнен цикъл на средствата за УОИ е строго регулиран.

28. Следователно положението, разглеждано в настоящото производство, трябва да се разграничи от положението, разглеждано от Съда по други дела, като например дела Preussen-Elektra ( 8 ) и ENEA ( 9 ), които също се отнасят до национални схеми за подпомагане на енергията от възобновяеми източници. В тези дела Съдът установи, че само задължението, наложено от държавата на частни предприятия, да закупуват електроенергия на цена, която може да бъде по-висока от нормалната пазарна цена, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. От основно значение в тези дела е, че — за разлика от разглежданата схема за УОИ — не е имало механизъм за финансиране, управляван от държавата. Не е имало събиране и разпределяне на платени от потребителите на електроенергия парични средства, върху които държавата би могла да упражнява някаква форма на контрол.

29. Освен това литовската схема за УОИ не е сходна и с мерките, разгледани от Съда в решение Pearle и др. ( 10 ) и в решение Doux Elevage ( 11 ).

30. Независимо от обстоятелството, че финансовите задължения, наложени на някои предприятия, са определени в закона и се събират и управляват от субекти, на които държавата е предоставила определени правомощия, в тези дела Съдът все пак приема, че въпросните мерки остават извън обхвата на член 107, параграф 1 ДФЕС. И в двете дела субектът, който управлява ресурсите, е служил само като инструмент за събиране и разпределяне на средствата, предназначени за дейности, предприети в търговски интерес на самите предприятия, които са били длъжни да заплащат вноските ( 12 ). Така задължителните вноски са въведени по инициатива на частни предприятия, които определят и крайното им предназначение. Нито по дело Pearle и др., нито по дело Doux Élevage действително събраните средства е трябвало да се използват в съответствие с указания на публични органи или за да се подпомогне изпълнението на цел от обществен интерес, определена от тези органи ( 13 ).

31. За разлика от това съгласно разглежданото национално законодателство Baltpool в никакъв случай не може да се разглежда като „инструмент“, който действа под ръководството на и преследва търговския интерес на субектите, длъжни да плащат вноските. Всъщност Baltpool използва събраните средства съгласно програма, определена от държавата. От икономическа гледна точка бенефициерите на субсидираните дейности не са същите лица, които финансират мерките за подпомагане. Следователно е налице прехвърляне на ресурси от потребителите към определени предприятия под ръководството на държавните органи.

32. Обстоятелството, че Baltpool няма свобода на преценка да решава по какъв начин да се използват събраните средства, потвърждава факта, че именно публичните органи вземат решенията по този въпрос ( 14 ). Както бе обяснено в точка 27 по-горе, събраните средства трябва стриктно да следват направлението, определено в разглежданото национално законодателство. Това всъщност показва, че средствата за УОИ са под държавен контрол.

33. Също така в настоящия контекст няма голямо значение обстоятелството, че ако потребителите не заплатят дължимите суми, Baltpool следва да сезира гражданските съдилища съгласно обичайните процедури. Вярвам, че това е тясно свързано с факта, че литовските органи са решили да предоставят събирането на средствата за УОИ на операторите на мрежи, а управлението на тези средства — на субект, създаден съгласно частното право. Този аспект, който Съдът е взел предвид, за да определи естеството на частноправни сдружения на междубраншови организации в решение Doux Élevage ( 15 ), няма отношение към настоящия случай. Няма съмнение, че макар да е учредено под формата на частноправно дружество, Baltpool се контролира от държавата и що се отнася до използването на средствата за УОИ, е длъжно да действа съгласно предвиденото в съответното национално законодателство ( 16 ).

34. По същество считам, че литовската схема за УОИ прилича много на френския режим за електроенергия, разгледан от Съда в решение Association Vent de Colère! и др. ( 17 ). По това дело Съдът постановява, че механизъм на компенсиране на свръхразходите, наложени на предприятия поради наличието на задължение за изкупуване на електроенергия с произход от вятърна енергия на цена, по-висока от пазарната, чието финансиране се поема от крайни потребители, представлява намеса на държавата или чрез ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Според мен основната причина за този извод е, че събраните от потребителите суми — в размерите, определени от министъра на енергетиката — се депозират в Caisse des dépôts et consignations — публичен орган, който действа като посредник в управлението на средствата ( 18 ). Действително, запитани по време на съдебното заседание дали има някаква съществена разлика във фактите между положението, разгледано от Съда по дело Association Vent de Colère! и др., и това в главното производство, нито литовското правителство, нито Baltpool не успяха да дадат смислен отговор.

35. Решението на Съда Essent Netwerk Noord и др. ( 19 ) предоставя допълнителна подкрепа за тезата, че средствата за УОИ представляват държавни ресурси съгласно правилата на Съюза за държавна помощ. В това дело — преюдициално запитване от нидерландска юрисдикция — Съдът е постановил, че националните правила за налагане на надбавка върху цената на преноса на електроенергия, която се заплаща от потребителите, събира се от операторите на мрежи и се предава на определено дружество, което на свой ред е отговорно за управлението и разпределението на средствата, включва държавни ресурси по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

36. Вярно е, че когато се разглеждат единствено от икономическа гледна точка, мерките, анализирани от Съда по дела като PreussenElektra и ENEA ( 20 ), и тези, анализирани по дела като Essent Netwerk Noord и др. и Association Vent de Colère! и др. ( 21 ), могат да изглеждат до голяма степен сходни. Както обаче генералният адвокат Mengozzi посочва в заключението си по дело Essent Netwerk Noord и др., от правна гледна точка тези мерки следва да бъдат квалифицирани по различен начин ( 22 ). Въпреки че член 107, параграф 1 ДФЕС се отнася само до последиците от дадена държавна мярка, безспорно е, че начинът, по който тази мярка е структурирана и функционира, може да има значение за приложимата правна рамка. Дадена държавна мярка може например да не се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, но в зависимост от конкретните обстоятелства може да се наложи нейната съвместимост с Договорите да бъде изследвана и в светлината на други разпоредби от правото на Съюза като правилата на вътрешния пазар ( 23 ).

37. С оглед на гореизложеното според мен на първия преюдициален въпрос трябва да се отговори, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство член 107, параграф 1 ДФЕС се тълкува в смисъл, че средства за УОИ като тези в главното производство следва да се разглеждат като държавни ресурси.

Г. Вторият въпрос

38. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи кои субекти следва да се считат за бенефициери на предоставената от средствата за УОИ помощ, когато съответните мерки по схемата за УОИ задължават операторите на електроенергийни мрежи да купуват електроенергия от доставчиците на УОИ по определена цена и да балансират произведеното от тях електричество. По-конкретно, запитващата юрисдикция се интересува дали икономическо предимство от средствата за УОИ получават операторите на мрежи или производителите на електроенергия.

39. Според мен (непреки) бенефициери на тази мярка са производителите на електроенергия, а не операторите на мрежи.

40. Действително в контекста на мярката, която е предмет на втория преюдициален въпрос, средствата за УОИ — доколкото разбирам — се използват единствено за компенсиране на допълнителните разходи, които операторите на мрежи биха понесли поради наложеното им задължение за закупуване на определени количества електроенергия на цени, които могат да бъдат по-високи от нормалните пазарни цени. Няма данни в материалите по делото за евентуална нетна печалба, която операторите на мрежи биха могли да извлекат от средствата за УОИ. Освен това в светлината на поясненията, дадени в съдебното заседание от литовското правителство и Baltpool, изглежда, че операторите на мрежи не могат да прехвърлят допълнителните разходи (частично или напълно) на своите клиенти, което би довело до риска операторите да получат свръхкомпенсации ( 24 ).

41. За разлика от това чрез компенсирането на допълнителните разходи на операторите на мрежи, дължащи се на посоченото по-горе задължение за изкупуване, средствата за УОИ дават възможност на някои производители на енергия да продават определени количества електроенергия на цена, по-висока от нормалната пазарна цена, или във всеки случай да продават по-големи количества. Така тези производители на енергия могат да генерират повече приходи, отколкото биха генерирали при нормални пазарни условия. Поради това, дори ако средствата за УОИ реално бъдат платени на други оператори на мрежи, производителите на електроенергия са непреките бенефициери на тези средства ( 25 ).

42. Поради тези причини предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос в смисъл, че в случай като разглеждания в главното производство — когато държавна мярка задължава операторите на електроенергийни мрежи да закупуват електроенергия от производители на фиксирана цена (тарифа) и да балансират произведената от тях електроенергия, като предвижда понасяните от тези оператори допълнителни разходи да бъдат компенсирани с вноски, плащани от крайните потребители — производителите на електроенергия следва да се разглеждат като бенефициери на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

Д. Третият и петият въпрос

43. С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали предоставеното със средствата за УОИ подпомагане на определени дейности, извършвани в Литва в електроенергийния сектор, изпълнява критериите за селективност и за въздействие върху търговията между държавите членки по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. С петия си въпрос, който считам за полезно да разгледам след третия въпрос, тъй като на двата въпроса може да се отговори съвместно, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 107, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези по настоящото дело схемата за УОИ нарушава или заплашва да наруши конкуренцията.

44. Мерките, които Съдът следва да разгледа от тази гледна точка, са следните: i) подпомагане на предприятие, което изпълнява проект от стратегическо значение като „NordBalt“; ii) подпомагане на предприятия, на които е възложено да гарантират сигурността на електроснабдяването за определен период; iii) подпомагане с цел компенсиране на загубите, които са действително понесени от предприятия като предприелите изграждането на слънчеви фотоволтаични централи, и iv) подпомагане на оператори на мрежи с цел компенсиране на действително понесените загуби при изпълнението на задължението им за закупуване на електроенергия на фиксирана цена от предоставящи УОИ производители на електроенергия и за балансиране на електроенергията (наричани по-нататък „разглежданите мерки“).

45. Както бе обяснено в точки 16 и 17 по-горе, окончателните решения по тези въпроси са от компетентността на запитващата юрисдикция. Въпреки това, за да ѝ предоставя всички необходими насоки за тълкуване на приложимите разпоредби от правото на Съюза, ще продължа със следното. Първо, ще посоча съдебната практика, която е относима в най-голяма степен, и на тази основа ще се опитам да дам по-конкретни указания на запитващата юрисдикция относно условията, при които разглежданите мерки могат да отговарят на критериите за селективност, въздействие върху търговията и нарушаване на конкуренцията.

46. За начало бих искал да подчертая, че за да се прецени дали критерият за селективност е изпълнен, е необходимо да се установи дали по силата на конкретен правен режим (известен и като „референтната рамка“) тази мярка може да постави в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки спрямо други предприятия, които се намират в сходно правно и фактическо положение от гледна точка на целта, преследвана с въпросната мярка ( 26 ). За разлика от това мерки с общ характер, приложими без разлика към всички стопански субекти в дадена държава членка и предоставящи предимство на всеки, който изпълнява приложимите условия, не са селективни и следователно са извън приложното поле на член 107, параграф 1 ДФЕС ( 27 ).

47. По отношение на въздействието върху търговията трябва да се има предвид, че за целите на квалификацията на национална мярка като държавна помощ следва не да се установи наличието на действително въздействие на помощта върху търговията между държавите членки, а само да се провери дали тази помощ може да засегне търговията. Засягането на търговията между държавите членки обаче не може да бъде чисто хипотетично или предполагаемо. Следователно трябва да се определи дали и ако е така, как съответната мярка е в състояние с оглед на предвидимите си последици да засегне търговията между държавите членки. По-специално когато предоставена от държава членка помощ укрепва позицията на предприятие спрямо други конкурентни предприятия в рамките на вътреобщностната търговия, търговията трябва да се счита за повлияна от помощта. В това отношение не е необходимо самите предприятия получатели да участват във вътреобщностната търговия. Всъщност, когато държава членка предоставя помощ на предприятия, дейността на националния ѝ пазар може да се запази или нарасне, което като последица намалява възможностите на установените в други държави членки предприятия да навлязат на пазара на тази държава членка ( 28 ).

48. На последно място, що се отнася до условието за нарушаване на конкуренцията, следва да се подчертае, че съгласно постоянната съдебна практика помощите, които имат за цел да освободят дадено предприятие от разходите, които самото то поначало би трябвало да понесе в рамките на своето текущо управление или на своята нормална дейност, по принцип нарушават условията на конкуренция ( 29 ).

49. Именно с оглед на гореизложеното ще анализирам повдигнатите от запитващата юрисдикция конкретни въпроси.

1. Селективният характер

50. Първо, подпомагането на предприятия, на които е възложено да гарантират сигурността на електроснабдяването за определен период, подпомагането с цел компенсиране на загубите, които са действително понесени от предприятия като предприелите изграждането на слънчеви фотоволтаични централи и подпомагането на оператори на мрежи с цел компенсиране на действително понесените загуби при изпълнението на задължението им за закупуване на електроенергия на фиксирана цена от предоставящи УОИ производители и за балансиране на електроенергията, на пръв поглед изглеждат като мерки, от които се ползват само предприятията, извършващи дейност в конкретен сектор или предоставящи определен вид услуги.

51. Струва ми се, че тези мерки са предназначени за освобождаване на предприятията бенефициери от определени разходи, които иначе би трябвало сами да поемат. Самата запитваща юрисдикция отбелязва в акта за преюдициално запитване, че „не се оспорва“, че няколко мерки по схемата за УОИ гарантират на предприятията бенефициери известни печалби без риск.

52. Вярно е, че в решение Asteris Съдът е приел, че обезщетението за вреди, което националните власти може да бъдат осъдени да изплатят на предприятия като обезщетение за вреда, която са им причинили, не представлява държавна помощ по смисъла на (настоящия) член 107, параграф 1 ДФЕС ( 30 ). Въпреки това в посоченото решение Съдът има предвид суми, които са изплатени или ще бъдат платени в рамките на извъндоговорната отговорност на държава членка. Съображенията са ясни: сума, която има единствено за цел да обезщети дадено лице за вредите, понесени в резултат от гражданско или административно правонарушение на държавен орган, строго погледнато, не предоставя никакво икономическо предимство на това лице по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.

53. Въпреки това тази съдебна практика не е приложима към настоящото дело. Загубите, които разглежданите държавни мерки компенсират, доколкото разбирам, не се твърди да са причинени от неправомерно поведение на публичните органи. Тези загуби са просто разходите, направени от въпросните предприятия във връзка с икономическата им дейност.

54. В тази връзка бих искал да добавя, че без значение е дали обещанието на органите за публично подпомагане е предизвикало или насърчило решение на бенефициерите за инвестиции или за обществени поръчки. Обстоятелството, че без въпросните мерки някои икономически оператори щяха да направят различен стопански избор, не променя факта, че по естеството си тези мерки са държавна помощ. Повечето схеми за държавна помощ имат точно тази цел: насърчаване на специфична икономическа дейност, която властите смятат, че е в интерес на обществото. При все това причините и целите на публичната намеса не са от значение при член 107, параграф 1 ДФЕС: тази разпоредба определя мерките като държавна помощ само с оглед на тяхното въздействие върху единния пазар ( 31 ).

55. Накрая, що се отнася до преценката на селективния характер на формите за подпомагане на предприятия, които изпълняват проекти от стратегическо значение като „NordBalt“, анализът е по-сложен.

56. Като за начало следва да се има предвид, че финансовото подпомагане за изграждането на инфраструктура, предназначена за обща употреба (за разлика от такава със специална цел), която по този начин не е в полза на конкретен ползвател, по принцип не се разглежда като селективно по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС ( 32 ). Според мен това най-вероятно е така и по отношение на инфраструктурните елементи за свързване на електроенергийните мрежи на Литва и Швеция.

57. Това обаче не означава, че финансовото подпомагане на предприятие за изграждане на тази инфраструктура не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. Несъмнено, ако литовските органи просто са закупували услуга (изграждането на определени инфраструктури) от определено предприятие — едно от многото, които са на пазара и могат да предоставят тази услуга — наличието на помощ ще зависи основно от цената и условията, договорени за съответната поръчка, като се има предвид следваната процедура за избор на доставчик. Утвърденият принцип на оператор в условията на пазарна икономика (наричан по-нататък „ОУПИ“) би бил полезен в този анализ ( 33 ).

58. При все това от материалите, включени в преписката по делото, разбирам, че проектът „NordBalt“ е определен като проект от стратегическо значение и необходимите строителни работи са възложени със закон на конкретно предприятие (LITGRID AB). Отговорността за такъв проект — поради неговия мащаб, разходи и значимост — обикновено е на държавата. Не е необичайно публичните органи да възлагат изграждането на важни инфраструктури на дружества, които са създадени съгласно частното право, но в които те притежават дял от капитала ( 34 ). Според мен основният въпрос тук по-скоро може да е възлаганата от държавата поръчка. Въпреки това, както и по отношение на други фактически аспекти на разглежданите в главното производство мерки, Съдът не разполага с необходимата информация, за да направи окончателните констатации съгласно член 107, параграф 1 ДФЕС.

2. Въздействието върху търговията между държавите членки

59. По делото Fondul Proprietatea ( 35 ) Съдът е трябвало да прецени дали мярка, приета за подпомагане на предприятие, действащо в сектора на електроенергията, има характер на държавна помощ. В това отношение Съдът подчертава, че либерализация на равнището на Съюза на икономически сектор като този на енергетиката може да доведе до засягане на търговията между държавите членки по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС. Съдът отбелязва, че при тази либерализация електроенергията е предмет на трансграничен търговски обмен. Следователно Съдът счита, при условие че запитващата юрисдикция провери това, че приета от румънските органи мярка за подпомагане на предприятие, действащо в сектора на електроенергията, отговаря на условието за „въздействие върху търговията“.

60. Не виждам обективна причина, която да налага отклонение в настоящото дело от констатациите на Съда в решение Fondul Proprietatea.

61. Обстоятелството, че предприятията бенефициери може да не извършват дейност извън националните граници, не е от значение. Действително чрез подпомагане на местните оператори разглежданите мерки може да попречат на достъпа на чуждестранните предприятия до литовския енергиен пазар. Тази констатация обаче може да е различна, що се отнася до подпомагане на предприятие, което изпълнява проект от стратегическо значение като „NordBalt“, както бе обяснено в точка 58 по-горе.

3. Нарушаването на конкуренцията

62. Накрая, що се отнася до условието за нарушаване на конкуренцията, може да е достатъчно отново да се позовем на наскоро постановеното решение Fondul Proprietatea ( 36 ).

63. В това решение в съответствие с утвърдената съдебна практика Съдът приема, че мярката за подпомагане по принцип би могла да наруши конкуренцията на пазара на електроенергия. Съдът изтъква, че либерализация на равнището на Съюза на икономически сектор като този на енергетиката може да доведе до действително или потенциално влияние на въпросната помощ върху конкуренцията, както и до последици от същите за търговията между държавите членки.

64. Считам, че тези съображения са напълно валидни и в контекста на настоящото производство. В действителност считам за неубедителни доводите на литовското правителство, че през 2014 г. литовският пазар на електроенергия е все още относително изолиран. В акта за преюдициално запитване самата запитваща юрисдикция подчертава, че през въпросния период литовската електрическа мрежа е била свързана с мрежата на други държави членки (като Естония) и е налице интензивна конкуренция на пазара. При всички случаи мерки за публично подпомагане, които благоприятстват заварените оператори, могат да окажат трайно отрицателно въздействие върху пазар, който постепенно се отваря за чуждестранни конкуренти.

65. Установените в Литва предприятия, осъществяващи дейност по производство на електроенергия или по проекти за разработване на слънчеви фотоволтаични централи, очевидно са в конкуренция с подобни предприятия, установени в други държави членки. Въпреки това положението може да е различно, що се отнася до предприятия, които изпълняват проекти от стратегическо значение като „NordBalt“, поради причините, посочени в точки 58 и 61 по-горе.

66. В заключение, предлагам на Съда да отговори на третия и петия преюдициален въпрос, както следва.

67. На първо място, мерки в полза само на предприятия, извършващи дейност в конкретен сектор или предоставящи определен вид услуга, които освобождават тези предприятия от определени разходи — които иначе би трябвало да поемат — са селективни по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. На второ място, мерки за подпомагане на предприятия, които извършват дейност в икономически сектор като енергийния сектор, който е предмет на либерализация на равнището на Съюза, по принцип са в състояние да засегнат търговията между държавите членки и да нарушат конкуренцията по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. На трето място, запитващата юрисдикция следва да се произнесе окончателно по въпроса дали тези условия са изпълнени по отношение на разглежданите мерки.

Е. Четвъртият въпрос

68. На последно място, с четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 107, параграф 1 ДФЕС във връзка с член 106, параграф 2 ДФЕС се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като тези по настоящото дело схемата за УОИ се счита за отговаряща на критериите, посочени в точки 88—93 от решение Altmark.

69. В това решение Съдът пояснява кога предприятията, които изпълняват задължения за обществена услуга (наричани по-нататък „ЗОУ“), не се ползват с реално финансово предимство от компенсацията, получена за изпълнението на тези задължения, и съответно не са в по-благоприятно положение спрямо своите конкуренти. За тази цел Съдът определя четири кумулативни условия (наричани по-нататък „условията Altmark“), чието изпълнение гарантира, че компенсацията за обществената услуга не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС ( 37 ).

70. Въпреки това анализаторите често отбелязват, че поради строгия им характер условията Altmark са трудни за изпълнение ( 38 ). Следователно в тази връзка е важно да се посочи, че дори дадена мярка да не отговаря на тези условия, тя може все пак да бъде обоснована съгласно член 106, параграф 2 ДФЕС. Освен това, както Съдът ясно постановява в решение Viasat, условията Altmark са без значение за анализа на съвместимостта с вътрешния пазар на дадена мярка за помощ, отпусната на предприятия, предоставящи УОИИ ( 39 ).

71. Предвид гореизложеното поставеният от запитващата юрисдикция въпрос се отнася по принцип до всичките четири условия Altmark. При все това доводите, развити в акта за преюдициално запитване, са съсредоточени главно върху първото от тези условия. Що се отнася до другите три условия, запитващата юрисдикция само накратко обяснява защо според нея тези условия са изпълнени във връзка с всяка от разглежданите мерки. Както обаче бе посочено в точки 16 и 17 по-горе, запитващата юрисдикция трябва да се произнесе по тези въпроси не само в контекста на установеното в Договорите разделение на задачите между Съда и националните юрисдикции, но също и тъй като няма достатъчно данни в преписката, за да може Съдът да потвърди или отхвърли преценката на националната юрисдикция.

72. В този контекст и с оглед да се помогне на запитващата юрисдикция, доколкото е възможно, излагам следните бележки.

1. Първото условие Altmark

73. Първото от условията Altmark изисква да се прецени дали предприятието, което получава компенсацията, действително е натоварено с изпълнението на ЗОУ и дали тези задължения са ясно определени. Следователно това условие има няколко неразривно свързани аспекти, които съответстват по същество на следните въпроси: i) правомерно ли са определили публичните органи, че доставката на определени услуги е доставка на „услуги от общ икономически интерес“ по смисъла на член 14 и член 106, параграф 2 от ДФЕС; ii) възложена ли е на едно или повече от едно конкретни предприятия задачата да осъществяват ЗОУ при доставката на тези услуги; и iii) ясно определени ли са ЗОУ?

74. В тази връзка трябва първо да се подчертае, че съгласно установената съдебна практика държавите членки разполагат с широко право на преценка, когато определят какво считат за УОИИ, и следователно определянето на такива услуги от дадена държава членка може да бъде поставено под съмнение само в случай на явна грешка ( 40 ). Това се потвърждава и от член 1 от Протокол № 26 относно услугите от общ интерес, според който споделените ценности на Съюза по отношение на услугите от общ икономически интерес включват по-конкретно „основната роля и голямата дискреционна власт на националните, регионалните и местните органи за предоставяне, възлагане и организиране на услугите от общ икономически интерес, така че да се доближават максимално до потребностите на ползвателите“ ( 41 ).

75. Въпреки това широкото право на преценка не означава неограничено право на преценка. С цел да се предотврати лесното заобикаляне или лишаване на общите правила от полезно действие Договорите поставят известни ограничения по отношение на свободата на действие на държавите членки. Във връзка с правилата на конкуренцията на Съюза член 106, параграф 2 ДФЕС подчинява УОИИ на тези правила, „доколкото прилагането на тези правила не препятства юридически или фактически изпълнението на специфичните задачи, които са им възложени“, и при условие че „развитието на търговията [не се засяга] до степен, която би била в противоречие с интересите на Съюза“.

76. В светлината на тези разпоредби и като се вземат предвид основните принципи на правото като лоялното сътрудничество и пропорционалността, аз също смятам, че правото на преценка на държавите членки при определянето на УОИИ не може да се „упражнява произволно само за да се избегне прилагането на правилата за конкуренция в конкретен сектор [на икономиката]“ ( 42 ). Независимо от целта, преследвана от националните органи, за мен е ясно, че не всяка услуга може да бъде определена като УОИИ: УОИИ трябва да „притежава специални характеристики“ в сравнение с другите услуги, които обикновено се предоставят на пазара ( 43 ).

77. Тези характеристики се отнасят, на първо място, до естеството на предоставяната услуга. По-специално, публичните органи трябва да имат разумни основания да смятат, че без публична намеса въпросната услуга вероятно изобщо не би била предоставяна или не при условията, които се считат за най-подходящи ( 44 ). Следователно публичната намеса трябва да има за цел да задоволи реална потребност на обществото от конкретна услуга, която не е (и в обозримо бъдеще няма да бъде) задоволена в достатъчна степен от предприятията, действащи при нормални пазарни условия ( 45 ). В тази връзка следва да се подчертае, че в Директива 2009/72/ЕО относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия ( 46 ), и по-специално в член 3, параграф 2 от нея, се предвижда, че държавите членки може да налагат на предприятия, работещи в електроенергийния сектор в общ икономически интерес, ЗОУ, които могат да се отнасят до различни дейности, изброени в разпоредбата.

78. Тези специални характеристики на УОИИ се отнасят, на второ място, до начина, по който се предоставя услугата. По-специално, доставката на услугата трябва да бъде до известна степен универсална и задължителна ( 47 ). Под универсална имам предвид, че услугата трябва да бъде предоставяна (поне потенциално) на всички лица, които могат да я поискат. Под задължителна имам предвид, че трябва да съществува задължение за предоставяне на услугата — за тази цел обикновено разрешение за предоставянето на дадена услуга не е достатъчно. Освен това обстоятелството, че дадена услуга се предоставя с известна непрекъснатост, при еднакви и прозрачни условия и на достъпни цени, също може да бъде от значение, за да се определи дали тя реално се предоставя в общ интерес ( 48 ).

79. В заключение по този въпрос отбелязвам, за да може дадена услуга да бъде легитимно определена като УОИИ, трябва да бъдат изпълнени две основни условия: от една страна, трябва да са налице обективни причини, поради които националните органи смятат, че публичната намеса е необходима, за да се осигури доставката на тази услуга, и от друга страна, доставката на услугата трябва да е универсална и задължителна. Изпълнението на тези условия може очевидно да бъде предмет на контрол в зависимост от обстоятелствата от националните юрисдикции ( 49 ) или от съдилищата на Съюза ( 50 ), макар и — като се има предвид широкото право на преценка на националните органи — само за явна грешка в преценката ( 51 ).

80. На второ място, следва да се има предвид, че само фактът, че националното право е определило дадена услуга като услуга от общ интерес, не означава, че всеки оператор, който я доставя, е натоварен с изпълнението на ЗОУ, които са ясно определени по смисъла на съдебната практика Altmark ( 52 ). Изпълнението на ЗОУ трябва да бъде поверено на едно или повече конкретни предприятия чрез акт (или комбинация от актове), издаден от публичния орган. Този акт може да има различни форми: обикновено това е акт на публичен орган (например законов, подзаконов или административен) ( 53 ), макар че при определени обстоятелства ЗОУ могат да бъдат ясно възложени и чрез договор ( 54 ). Независимо от характера на акта обаче възлагането трябва да бъде ясно и недвусмислено: той трябва да определи достатъчно точно естеството, продължителността и обхвата на въпросните ЗОУ ( 55 ).

81. Тези аспекти също очевидно подлежат на съдебен контрол от компетентните национални юрисдикции или от съдилищата на Съюза в случай на спор. Въпреки това, доколкото те са от техническо или фактическо естество, обхватът на упражнявания съдебен контрол не се свежда само до ограничен контрол ( 56 ).

82. Що се отнася до прилагането на горепосочените принципи в настоящото дело, бих искал да направя следните две бележки.

83. Първо, може да има икономически дейности, които държавата да счете за приемливо да насърчи (например производството на „зелена“ енергия или разработването на „зелени“ технологии), като предостави пряка финансова помощ или чрез други мерки за подпомагане, но които не включват доставката на услуги по смисъла на съдебната практика Altmark. Типичен сценарий от решение Altmark е този, в който едно или повече предприятия (доставчици на УОИИ) са длъжни по закон да изпълняват определени ЗОУ в рамките на доставка на услуги на потенциално голям брой получатели. По принцип получателите заплащат такса за получените услуги, която обаче може да бъде под обичайната (или хипотетичната) пазарна цена, благодарение на компенсацията, предоставена от държавата на доставчиците на УОИИ. Принципите, изложени в решение Altmark, не се вписват лесно в сценарий, при който, строго погледнато, липсват стопански сделки за доставка на услуги. Например за мен е спорно дали всички дейности, определени като УОИ съгласно схемата за УОИ (например обикновеното изграждане на обществена инфраструктура или на проекти за слънчеви фотоволтаични централи), могат да се считат за доставка на услуги по смисъла на съдебната практика Altmark.

84. Второ, може да има икономически дейности, които, дори и да включват реална доставка на услуги, се осъществяват от предприятията доброволно, без никакво специално възлагане от държавата. Както генералният адвокат Szpunar е отбелязал в заключението по делото Renerga, което се отнася до съвместимостта с правото на Съюза на определени аспекти на разглежданото в настоящото дело национално законодателство, сам по себе си фактът, че дадена дейност е изрично и правомерно определена като „услуга от общ икономически интерес“, не е достатъчен за целите на съдебната практика Altmark ( 57 ). Трябва да има и акт на публичен орган, който възлага на едно или повече конкретни предприятия задачата да предоставят, в някаква степен универсално и задължително, въпросните услуги ( 58 ). Що се отнася случая, разглеждан по главното производство, не е ясно дали при схемата за УОИ всички предприятия, които са определени като доставчици на УОИ, действително са натоварени със ЗОУ по смисъла на правото на Съюза ( 59 ).

85. Ако това е така, въпросът дали отношенията между държавата и въпросните предприятия прикриват някаква форма на подпомагане по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, може да се разреши само извън рамките на парадигмата Altmark. Може би си струва да се подчертае отново, че последната се отнася само до предприятия, които изпълняват ЗОУ. Ето защо публични мерки, които остават извън приложното поле на съдебната практика Altmark, трябва да се изследват с оглед на принципа ОУПИ, както бе посочено в точка 57 по-горе.

2. Второто и третото условие Altmark

86. Второто условие Altmark се отнася до параметрите, въз основа на които се изчислява компенсацията: те трябва да бъдат предварително установени по обективен и прозрачен начин, за да не се допуска тя да съставлява икономическо предимство, което да постави предприятието получател в по-благоприятно положение спрямо конкурентните предприятия.

87. От друга страна, съгласно третото условие Altmark изплатената компенсация не трябва да надвишава необходимото за покриване на всички или на част от разходите, наложени от изпълнението на ЗОУ, при отчитане на свързаните с тях приходи и разумната печалба от изпълнението на тези задължения.

88. Тези две условия, които са взаимно допълващи се, преследват една и съща цел: да се гарантира, че на предприятията, натоварени със ЗОУ, няма да се изплати свръхкомпенсация.

89. Според запитващата юрисдикция по отношение на разглежданите мерки са изпълнени и двете условия. Според нея разглежданото национално законодателство предвижда конкретни разпоредби относно условията, при които се дължи компенсацията, размера на дължимата компенсация или процедурите, които се следват за изчисляването на тази сума, както и механизъм за контрол върху усвояването на прехвърлените средства. По отношение на сумите, дължими като компенсация, законодателството включва разпоредби, чиято цел е да се гарантира, че се отчитат само необходимите инвестиции, разходите за предоставяне на услугите и „умерена печалба“.

90. Въпреки това, както бе обяснено в точка 71 по-горе, задачата на този Съд не е да потвърди или отхвърли тази оценка. Запитващата юрисдикция следва да провери дали съществува достатъчно ясно и изчерпателно законодателство, което гарантира, че на доставчиците на услугата не се изплаща свръхкомпенсация, и което бързо и ефективно отстранява всякакви възможни грешки в това отношение.

3. Четвъртото условие Altmark

91. Съгласно четвъртото условие Altmark, когато предприятието, което трябва да изпълнява ЗУО, не е избрано с процедура за възлагане на обществена поръчка, равнището на необходимата компенсация трябва да бъде определено въз основа на анализ на разходите, които средно предприятие — добре управлявано и разполагащо в достатъчна степен с необходимите средства за задоволяване на изискванията на тези задължения — би направило във връзка с изпълнението им, при отчитане на свързаните с тях приходи и разумна печалба за изпълнението на задълженията.

92. Сред четирите условия Altmark това е вероятно най-трудното за изследване.

93. Според запитващата юрисдикция и това условие е изпълнено по отношение на разглежданите мерки. На първо място, тази юрисдикция отбелязва, че доставчиците на УОИ в сферата на производството на електроенергия от възобновяеми енергийни източници се избират с тръжна процедура въз основа на най-ниската предложена цена, но не по-висока от определената от НККЦЕ, която определя и фиксирания размер за всички други производители на електроенергия от възобновяеми енергийни източници. Що се отнася до подпомагането за централите за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия, националната юрисдикция изтъква, че то се предоставя на всички централи, които доставят произведената топлинна енергия на местните топлофикационни системи, ако централите отговарят на съответните изисквания, включително за ефективност, и са подали молби, и счита, че централите за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия, които не прилагат такава когенерация, или централите, които не са в състояние да осигурят ефективна когенерация, не могат да бъдат преценявани по един и същ начин. Тя подчертава също, че разглежданата мярка по схемата за УОИ се прилага към онези централи за комбинирано производство на топлинна и електрическа енергия, чиято основна задача е по-специално да доставят топлинна енергия на населението, като подпомагането се предоставя единствено за произведената през отоплителния сезон електроенергия.

94. По отношение на изпълнението на проекта „NordBalt“ запитващата юрисдикция подчертава, че този проект се финансира въз основа на действителните разходи, които по същество са направени при плащането за стоки и услуги, купени при процедура за възлагане на обществена поръчка. Компенсация се предвижда и за лицата, предприели изграждането на фотоволтаични централи, и за горепосочените оператори на мрежи, за разходите, които не са по-високи от действително направените и съответстват на средните пазарни цени.

95. Както и при втория и третия критерий Altmark, струва ми се, че по този въпрос също няма данни по преписката, които да поставят под съмнение предварителната оценка, направена от запитващата юрисдикция. От друга страна, Съдът не разполага с достатъчно информация, за да потвърди тази оценка.

96. Следователно запитващата юрисдикция трябва да се увери, че доставчиците на УОИ са избрани в съответствие с един от двата алтернативни сценария, с което би се спазило четвъртото условие Altmark. Доставчиците на УОИ могат да бъдат избрани чрез процедура за възлагане на обществена поръчка — т.е. чрез достатъчно открита и реална конкуренция ( 60 ) — която позволява да бъде избран оферентът, способен да предостави въпросните услуги на най-ниската цена за общността. Ако не е проведена реална тръжна процедура, доставчиците на УОИ могат да бъдат избрани и след подробен и прозрачен анализ на разходите, които би трябвало да направи едно ефикасно и икономически ефективно предприятие, действащо в този сектор, за да изпълни своите задължения.

97. В заключение, на четвъртия преюдициален въпрос според мен трябва да се отговори, че запитващата юрисдикция следва да установи дали разглежданите в главното производство мерки отговарят на критериите, посочени в точки 88—93 от решението на Съда на Европейския съюз по делото Altmark. За тази цел тя следва по-специално да провери: – наличието на акт на публичен орган, който възлага на доставчиците на УОИ задачата да доставят тези услуги в някаква степен универсално и задължително и който определя достатъчно точно най-малко естеството, продължителността и обхвата на ЗОУ, – наличието на достатъчно ясно и изчерпателно законодателство, което гарантира, че на доставчиците на услугата не се изплаща свръхкомпенсация, и което бързо и ефективно отстранява всякакви възможни грешки в това отношение, – дали доставчиците на УОИ са избрани въз основа на достатъчно открита и реална конкуренция или след подробен и прозрачен анализ на разходите, които би трябвало да направи едно ефикасно и икономически ефективно предприятие, действащо в този сектор, за да изпълни своите задължения.

IV. Заключение

98. В заключение предлагам на Съда да отговори на преюдициалното запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва), че член 107, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че: – средства като използваните за финансиране на литовския режим за предоставяне на услуги от обществен интерес в електроенергийния сектор трябва да се разглеждат като държавни ресурси, – когато държавна мярка задължава операторите на електроенергийни мрежи да закупуват електроенергия от производители на фиксирана цена и да балансират произведената от тях електроенергия, като предвижда понасяните от тези оператори допълнителни разходи да бъдат компенсирани с вноски, плащани от крайните потребители, производителите на електроенергия следва да се разглеждат като бенефициери на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, – мерките в полза само на предприятия, извършващи дейност в конкретен сектор или предоставящи определен вид услуга, които освобождават тези предприятия от определени разходи — които иначе би трябвало да поемат — са по принцип селективни; мерки за подпомагане на предприятия, които извършват дейност в енергийния сектор, по принцип са в състояние да засегнат търговията между държавите членки и да нарушат конкуренцията в рамките на вътрешния пазар; запитващата юрисдикция следва да установи дали разглежданите в главното производство мерки отговарят на тези условия, – запитващата юрисдикция следва да установи дали разглежданите в главното производство мерки отговарят на критериите, посочени в точки 88—93 от решението на Съда на Европейския съюз от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415). За тази цел тя следва по-специално да провери: – наличието на акт на публичен орган, който възлага на доставчиците на услуги от обществен интерес задачата да доставят тези услуги в някаква степен универсално и задължително и който определя достатъчно точно най-малко естеството, продължителността и обхвата на задълженията за предоставяне на обществена услуга, които следва да се изпълняват, – наличието на достатъчно ясно и изчерпателно законодателство, което гарантира, че на доставчиците на услугата не се изплаща свръхкомпенсация, и което бързо и ефективно отстранява всякакви възможни грешки в това отношение, – дали доставчиците на услуга от обществен интерес са избрани въз основа на достатъчно открита и реална конкуренция или след подробен и прозрачен анализ на разходите, които би трябвало да направи едно ефикасно и икономически ефективно предприятие, действащо в този сектор, за да изпълни своите задължения за обществена услуга.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) C‑280/00, EU:C:2003:415.

( 3 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:469, т. 24 и цитираната съдебна практика).

( 4 ) Вж. в този смисъл решения от 5 октомври 2006 г., Transalpine Ölleitung in Österreich (C‑368/04, EU:C:2006:644, т. 39), и от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 22).

( 5 ) Вж. решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, т. 40 и цитираната съдебна практика).

( 6 ) Решение от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 74 и цитираната съдебна практика).

( 7 ) Вж. решение от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:851, т. 21 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Решение от 13 март 2001 г., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

( 9 ) Решение от 13 септември 2017 г., ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671).

( 10 ) Решение от 15 юли 2004 г., Pearle и др. (C‑345/02, EU:C:2004:448).

( 11 ) Решение от 30 май 2013 г., Doux Élevage и Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348).

( 12 ) Вж. заключението на генералния адвокат Wathelet по дело Doux Élevage и Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:58, т. 66).

( 13 ) Вж. съответно решения от 15 юли 2004 г., Pearle и др. (C‑345/02, EU:C:2004:448, т. 37), и от 30 май 2013 г., Doux Élevage и Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, т. 31).

( 14 ) Вж. в този смисъл решение от 17 юли 2008 г., Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:413, т. 69 и 70). Вж. също заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:33, т. 109).

( 15 ) Решение от 30 май 2013 г., Doux Élevage and Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, т. 32).

( 16 ) Вж. заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:469, т. 44).

( 17 ) Решение от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:851).

( 18 ) Пак там, т. 22, 23 и 28—33.

( 19 ) Решение от 17 юли 2008 г., Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:413).

( 20 ) Съответно решения от 13 март 2001 г., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), и от 13 септември 2017 г., ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671).

( 21 ) Съответно решения от 17 юли 2008 г., Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:413), и от 19 декември 2013 г., Association Vent De Colère! и др. (C‑262/12, EU:C:2013:851).

( 22 ) Вж. заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Essent Netwerk Noord и др. (C‑206/06, EU:C:2008:33, т. 108 и 109).

( 23 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Wathelet по дело Doux Élevage and Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:58, т. 97—105).

( 24 ) Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2017 г., ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671, т. 28 и сл.).

( 25 ) Вж. заключението на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по дело ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:233, т. 75, 83 и 84).

( 26 ) Вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2001 г., Adria-Wien Pipeline и Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C‑143/99, EU:C:2001:598, т. 41). Вж. също решения от 6 септември 2006 г., Португалия/Комисия (C‑88/03, EU:C:2006:511, т. 54), и от 15 ноември 2011 г., Комисия и Испания/Government of Gibraltar и Обединено кралство (C‑106/09 P и C‑107/09 P, EU:C:2011:732, т. 75).

( 27 ) Вж. в този смисъл решения от 18 юли 2013 г., Р (C‑6/12, EU:C:2013:525, т. 18), от 9 октомври 2014 г., Ministerio de Defensa и Navantia (C‑522/13, EU:C:2014:2262, т. 23), и от 21 декември 2016 г., Комисия/World Duty Free Group и др. (C‑20/15 P и C‑21/15 P, EU:C:2016:981, т. 56 и 59).

( 28 ) Вж. в този смисъл решения от 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea (C‑150/16, EU:C:2017:388, т. 29—32 и цитираната съдебна практика), и от 14 януари 2015 г., Eventech (C‑518/13, EU:C:2015:9, т. 66—68 и цитираната съдебна практика).

( 29 ) Вж. решение от 25 юли 2018 г., Комисия/Испания и др. (C‑128/16 P, EU:C:2018:591, т. 84 и цитираната съдебна практика).

( 30 ) Решение от 27 септември 1988 г., Asteris и др. (C‑106/87—C‑120/87, EU:C:1988:457, т. 24).

( 31 ) Вж. в този смисъл решение от 2 юли 1974 г., Италия/Комисия (173/73, EU:C:1974:71, т. 13).

( 32 ) Вж. напр. Hancher, L., Ottervanger, T. et Slot, P.J. EU State aids. 4. ed., Sweet & Maxwell, 2012, р. 91.

( 33 ) Вж. напр. решения от 2 септември 2010 г., Комисия/Scott (C‑290/07 Р, EU:C:2010:480, т. 68 и цитираната съдебна практика), и от 5 юни 2012 г., Комисия/EDF (C‑124/10 P, EU:C:2012:318, т. 78 и цитираната съдебна практика). Вж. също заключението на генералния адвокат Tizzano по съединени дела P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C‑442/03 P и C‑471/03 P, EU:C:2006:91, т. 86—88).

( 34 ) Вж. Quigley, C. European State Aid Law and Policy. 3. ed., Hart, 2015, р. 75.

( 35 ) Решение от 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea (C‑150/16, EU:C:2017:388, т. 34—38).

( 36 ) Решение от 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea (C‑150/16, EU:C:2017:388, т. 33—35).

( 37 ) Точки 89—93 от решението. Тези условия са следните: първо, предприятието — получател на компенсация, трябва действително да е натоварено с изпълнението на ЗОУ и тези задължения трябва да бъдат ясно определени. Второ, параметрите на базата за изчисляване на компенсацията трябва да са установени предварително по обективен и прозрачен начин, за да не се допуска тя да съставлява икономическо предимство, което да постави предприятието получател в по-благоприятно положение спрямо конкурентните предприятия. Трето, плащаната компенсация не може да надвишава необходимото за покриване на всички или на част от разходите, наложени от изпълнението на ЗОУ, при отчитане на свързаните с тях приходи, както и на разумна печалба за изпълнението на тези задължения. Четвърто, компенсацията трябва да се определя въз основа на анализ на разходите, които средно предприятие, добре управлявано и разполагащо в достатъчна степен с необходимите средства за задоволяване на изискванията за обществена услуга, би направило във връзка с изпълнението на тези задължения, като се отчитат свързаните с тях приходи, както и разумна печалба за изпълнението на тези задължения.

( 38 ) Вж. за допълнителни източници заключението ми по дело Viasat Broadcasting UK/Комисия (C‑660/15 Р, EU:C:2016:854, т. 29).

( 39 ) Решение от 8 март 2017 г., Viasat Broadcasting UK/Комисия (C‑660/15 P, EU:C:2017:178, т. 35).

( 40 ) Вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия (С‑66/16 Р—C‑69/16 Р, EU:C:2017:999, т. 69 и 70 и цитираната съдебна практика).

( 41 ) Курсивът е мой.

( 42 ) Заключение на генералния адвокат Wathelet по дело Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия (С‑66/16 Р—С‑69/16 Р, C‑70/16 P и C‑81/16 P, EU:C:2017:654, т. 48).

( 43 ) Вж. в този смисъл решения от 10 декември 1991 г., Merci convenzionali Porto di Genova (C‑179/90, EU:C:1991:464, т. 27), от 17 юли 1997 г., GT-Link (C‑242/95, EU:C:1997:376, т. 53), и от 18 юни 1998 г., Corsica Ferries France (C‑266/96, EU:C:1998:306, т. 45).

( 44 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:492, т. 90), и решение от 16 септември 2013 г., Colt Télécommunications France/Комисия (T‑79/10, EU:T:2013:463, т. 154).

( 45 ) Вж. в този смисъл решения от 7 ноември 2018 г., Комисия/Унгария (C‑171/17, EU:C:2018:881, т. 56 и 57), и от 1 март 2017 г., SNCM/Комисия (T‑454/13, EU:T:2017:134, т. 133, 134, 172 и 173).

( 46 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (ОВ L 211, 2009 г., стр. 55).

( 47 ) Вж. заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Hiebler (C‑293/14, EU:C:2015:472, т. 61), и решение от 12 февруари 2008 г., BUPA и др./Комисия (T‑289/03, EU:T:2008:29, т. 172).

( 48 ) Вж. например заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Federutility и др. (C‑265/08, EU:C:2009:640, т. 54 и 55).

( 49 ) При необходимост подпомагани от Съда на Европейския съюз, сезиран по силата на член 267 ДФЕС.

( 50 ) В случай на жалба за отмяна на решение, с което Комисията се произнася по този въпрос.

( 51 ) Решение от 20 декември 2017 г.Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия (C‑66/16 Р—C‑69/16 Р, EU:C:2017:999, т. 70 и цитираната съдебна практика).

( 52 ) Пак там, т. 100, потвърждавайки анализа на Общия съд.

( 53 ) Вж. в този смисъл решение от 23 октомври 1997 г., Комисия/Франция (C‑159/94, EU:C:1997:501, т. 66).

( 54 ) Вж. Съобщение на Комисията за прилагането на правилата на Европейския съюз към компенсацията, предоставена за предоставянето на услуги от общ икономически интерес (ОВ C 8, 2012 г., стр. 4), точка 52.

( 55 ) Решение от 20 декември 2017 г., Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия (C‑66/16 Р—C‑69/16 Р, EU:C:2017:999, т. 73).

( 56 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Wathelet по дело Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Комисия (C‑66/16 P—C‑69/16 P, C‑70/16 P и C‑81/16 P, EU:C:2017:654, т. 112).

( 57 ) Вж. заключението на генералния адвокат Szpunar по дело Renerga (C‑238/17, EU:C:2018:571, т. 28—34).

( 58 ) Що се отнася до значението на задължителния характер на УОИИ, вж. общо De Hautecloque, A., Salerno, F.M. et Suciu, S. Services of General Economic Interest. — In: Hancher, L., De Hautecloque, A., Salerno, F. M. (eds), State Aid and the Energy Sector, Hart, 2018, 275—277.

( 59 ) Вж. в този смисъл решение от 14 ноември 2018 г., Renerga (С‑238/17, EU:C:2018:905, т. 19—29).

( 60 ) Вж. в този смисъл решение от 1 март 2017 г., SNCM/Комисия (T‑454/13, EU:T:2017:134, т. 241).