ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

P. PIKAMÄE

представено на 30 септември 2020 година ( 1 )

Дело C‑649/19

Специализирана прокуратура

Наказателно производство

срещу

IR

(Преюдициално запитване, отправено от Специализиран наказателен съд (България)

„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Право на информация в наказателното производство — Директива 2012/13/ЕС — Членове 3—7 — Писмена декларация за правата при арест — Право на информация относно обвинението — Право на достъп до материалите по делото — Лице, задържано в изпълнение на европейска заповед за арест — Обжалване на решението за издаване на европейска заповед за арест — Валидност на Рамково решение 2002/584/ПВР — Харта на основните права на Европейския съюз — Членове 6, 47 и 48“

I. Въведение

1. От 2010 г. законодателят на Европейския съюз приема редица директиви, с които следва да се подобри съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси и чийто основен предмет е укрепването на правата на съответните лица в наказателното производство.

2. Първият въпрос на запитващата юрисдикция се отнася до приложното поле ratione personae на тази уредба за укрепване на правата, и по-конкретно до това дали на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, се признават различни процесуални права по Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство ( 2 ). Като свързва упражняването на тези права с възможността за ползване на ефективни правни средства за защита срещу решението за издаване на такава заповед, посочената юрисдикция поставя и въпроса дали в случай на отрицателен отговор на първия ѝ въпрос Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки ( 3 ) изобщо би било валидно с оглед на членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).

3. В този смисъл настоящото дело дава възможност на Съда да изясни отношението между Директива 2012/13 и Рамково решение 2002/584, както и изискванията за защита на основните права в системата на европейската заповед за арест.

II. Правна уредба

А. Директива 2012/13

4. Съображение 39 от тази директива гласи следното: „Правото на писмена информация относно правата при задържане, предвидено в настоящата директива, следва да се прилага mutatis mutandis и за правата за лица, задържани за целите на изпълнението на европейска заповед за арест в съответствие с Рамково решение [2002/584]. С цел подпомагане на държавите членки при съставянето на декларация за правата за такива лица, в приложение II е предвиден образец. Този образец е примерен и може да бъде изменен в контекста на доклада на Комисията по прилагането на настоящата директива, както и след като всички мерки от пътната карта влязат в сила“.

5. Съгласно член 1 от посочената директива: „С настоящата директива се установяват правила относно правото на информация на заподозрените лица или на обвиняемите относно техните права в наказателното производство и относно обвинението срещу тях. С нея също се установяват правила относно правото на информация на лицата, за които е издадена европейска заповед за арест, относно техните права“.

6. Член 3 от същата директива предвижда: „1. Държавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите се предоставя незабавно информация относно най-малко следните процесуални права, както се прилагат съгласно националното право, с цел да се позволи ефективното им упражняване: а) правото на достъп до адвокат; б) всяко право на безплатна правна консултация и условията за нейното получаване; в) правото на информация относно обвинението в съответствие с член 6; г) правото на устен и писмен превод; д) правото да запазят мълчание. 2. Държавите членки гарантират, че информацията, предвидена в параграф 1, се предоставя устно или писмено, на прост и достъпен език, като се отчитат специфичните потребности на заподозрени лица или обвиняеми в уязвимо положение“.

7. Член 4 от Директива 2012/13 гласи: „1. Държавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, се предоставя незабавно писмена декларация за правата. На лицата се дава възможност да прочетат декларацията за правата и им се позволява да я запазят през целия период на задържането им. 2. В допълнение към информацията, предвидена в член 3, декларацията за правата, посочена в параграф 1 от настоящия член, съдържа информация относно следните права, както се прилагат съгласно националното право: а) правото на достъп до материалите по делото; б) правото да бъдат информирани консулските власти и едно лице; в) правото на достъп до спешна медицинска помощ; и г) максималния брой часове или дни, за които заподозрените лица или обвиняемите могат да бъдат задържани, преди да бъдат изправени пред съдебен орган. 3. Декларацията за правата съдържа също така основна информация относно всички възможности съгласно националното право за обжалване на законосъобразността на ареста, получаване на преразглеждане на задържането, или отправяне на искане за условно освобождаване. 4. Декларацията за правата се изготвя на прост и достъпен език. Примерен образец на декларацията за правата се съдържа в приложение I. 5. Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите получават декларацията за правата, написана на език, който те разбират. В случай че няма декларация за правата на съответния език, заподозрените лица или обвиняемите се информират устно за техните права на език, който те разбират. След това своевременно им се предоставя декларация за правата на език, който те разбират“.

8. Член 5 от тази директива предвижда: „1. Държавите членки гарантират, че на лицата, които са задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест, се предоставя незабавно съответна декларация за правата, съдържаща информация за правата им в съответствие с правото, с което се изпълнява Рамково решение [2002/584] в изпълняващата държава членка. 2. Декларацията за правата се изготвя на прост и достъпен език. Примерен образец на декларацията за правата се съдържа в приложение II“.

9. Съгласно член 6 от посочената директива: „1. Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите получават информация относно престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени. Тази информация се предоставя незабавно и с подробностите, необходими, за да се гарантира справедливостта на производството и ефективното упражняване на правото на защита. 2. Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, са информирани относно основанията за техния арест или задържане, включително за престъпното деяние, в извършването на което са заподозрени или обвинени. 3. Държавите членки гарантират, че не по-късно от момента на внасяне на обвинението в съда се предоставя подробна информация относно обвинението, включително относно характера и правната квалификация на престъплението, както и формата на участие на обвиняемия. 4. Държавите членки гарантират, че заподозрените лица или обвиняемите са информирани незабавно за промени в информацията, предоставена в съответствие с настоящия член, когато това е необходимо, за да се гарантира справедливостта на производството“.

10. Член 7 от същата директива гласи: „1. Когато бъде арестувано и задържано лице на някой от стадиите на наказателното производство, държавите членки гарантират, че документите по конкретния случай, с които разполагат компетентните органи и които са съществени за ефективно обжалване съгласно националното право на законосъобразността на ареста или задържането, са предоставени на арестуваните лица или на техните адвокати. 2. С цел гарантиране на справедливостта на производството и подготовка на защитата държавите членки гарантират, че на заподозрените лица или обвиняемите или на техните адвокати се предоставя достъп най-малко до всички доказателствени материали, независимо дали са в полза на заподозрения или обвиняемия или в подкрепа на обвинението, с които разполагат компетентните органи. 3. Без да се нарушава параграф 1, достъпът до материалите, посочени в параграф 2, се предоставя своевременно, за да може да се упражни ефективно правото на защита, но не по-късно от момента на внасяне на обвинението в съда. В случай че компетентните органи съберат нови доказателствени материали, своевременно се предоставя достъп до тях, така че да могат да бъдат взети предвид. 4. Чрез дерогация от параграфи 2 и 3, при условие че това не нарушава правото на справедлив процес, достъп до определени материали може да бъде отказан, ако такъв достъп може да доведе до сериозна опасност за живота или основните права на друго лице или ако такъв отказ е строго необходим, за да се гарантират важни обществени интереси, например в случаи, когато достъпът може да попречи на текущо разследване или да навреди сериозно на националната сигурност на държавата членка, в която е образувано наказателното производство. Държавите членки гарантират, че в съответствие с процедурите в националното право решението да се откаже достъп до някои материали в съответствие с настоящия параграф се взема от съдебен орган или най-малкото подлежи на съдебен контрол. 5. Достъпът, посочен в настоящия член, се предоставя безплатно“.

Б. Рамково решение 2002/584

11. Член 1 от Рамковото решение предвижда: „1. Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване от друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане. 2. Държавите членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение. 3. Рамковото решение няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 [ДEС]“.

12. Член 8 от посоченото рамково решение предвижда следното: „1. Европейската заповед за арест съдържа следната информация в съответствие с формуляра, включен в приложението: а) самоличност и гражданство на издирваното лице; б) трите имена, адреса, телефона, факса и електронната поща на издаващия съдебен орган; в) доказателства за влязла в сила присъда, заповед за задържане или друг подлежащ на изпълнение съдебен акт със същата юридическа сила, попадащ в обхвата на членове 1 и 2; г) характера и правната квалификация на престъплението, особено във връзка с член 2; д) описание на обстоятелствата, при които е извършено престъплението, включително времето, мястото и степента на участие на издирваното лице в престъплението; е) наложеното наказание, ако има влязла в сила присъда, или предвидените наказания за престъплението съгласно законодателството на издаващата държава членка; ж) когато е възможно, описание на други последици от престъплението. 2. Европейската заповед за арест трябва да бъде преведена на официалния език или на един от официалните езици на изпълняващата държава членка. При приемането на настоящото рамково решение или след тази дата всяка държава членка може да заяви в декларация, депозирана в генералния секретариат, че приема превода на един или няколко от официалните езици на институциите на Европейските общности“.

13. Член 11 от същото рамково решение гласи: „1. Когато издирваното лице е задържано, изпълняващият съдебен орган съгласно собственото си законодателство трябва да уведоми това лице за европейската заповед за арест, нейното съдържание и възможността [то да даде съгласие за] предаване на издаващия съдебен орган. 2. Издирваното лице, което е задържано с цел изпълнение на европейска заповед за арест, има право да получи съдействие от адвокат и преводач в съответствие с националното законодателство на изпълняващата държава членка“.

14. Член 12 от Рамково решение 2002/854 гласи: „Когато лицето е задържано въз основа на европейска заповед за арест, изпълняващият съдебен орган следва да вземе решение дали то да остане задържано съгласно правото на изпълняващата държава членка. Лицето може да бъде освободено временно по всяко време в съответствие с националното право на изпълняващата държава членка, при условие че неин компетентен орган вземе мерки, необходими за предотвратяване укриването му“.

III. Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси

15. Специализирана прокуратура (България) образува наказателно производство срещу IR по обвинение за участие в организирана престъпна група с цел извършване на престъпления против митническия режим. В досъдебната фаза на наказателното производство, в хода на която е ползвал услугите на двама избрани от него адвокати, IR е информиран само за някои от правата му като обвиняем.

16. Към момента на започване на съдебната фаза на наказателното производството срещу IR на 24 февруари 2017 г., той е напуснал адреса си и не може да бъде установено местонахождението му. Двамата адвокати, които го представляват в досъдебната фаза на наказателното производство, посочват, че вече не го представляват. Поради това служебно му е определен нов адвокат.

17. С определение от 10 април 2017 г., потвърдено от втората съдебна инстанция на 19 април 2017 г., запитващата юрисдикция взема спрямо IR мярка за неотклонение „задържане под стража“, като този акт представлява националната заповед за арест. IR не взема лично участие в това производство и е защитаван от служебния адвокат.

18. На 25 май 2017 г. е издадена европейска заповед за ареста на IR, който все още не е намерен. Служебният му защитник е заменен с нов адвокат, също служебно назначен.

19. С оглед на решения OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау) ( 4 ) и PF (Главен прокурор на Литва) ( 5 ), както и на заключението на генералния адвокат Bot по дело Гаванозов ( 6 ) запитващата юрисдикция анулира посочената заповед за арест, тъй като не е сигурна дали тази заповед за арест е в съответствие с правото на Съюза, доколкото не гарантира на IR право на ефективни правни средства за защита, в смисъл че не му осигурява възможност незабавно след задържането му в изпълняващата държавата членка да поиска отмяната на националната и на европейската заповед за арест.

20. Запитващата юрисдикция подчертава, че за да може да издаде нова европейска заповед за арест срещу IR в съответствие с правото на Съюза, са ѝ необходими разяснения относно съдържанието на тази заповед или относно възможността да приложи към нея определени документи, така че да се гарантира спазването на предоставените с Директива 2012/13 права.

21. На първо място, запитващата юрисдикция счита, че текстът на тази директива не дава яснота дали някои разпоредби като член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от нея не може да се прилагат по отношение на лице, което е задържано въз основа на европейска заповед за арест на територията на друга държава членка. Според нея следва да се установи дали такова лице може да се ползва от предвидените в тези разпоредби права в допълнение към правата, изрично посочени в член 5 от Директива 2012/13 и в приложение II към нея.

22. На второ място, в случай че следва да се приеме, че лицето, задържано въз основа на европейска заповед за арест в изпълняващата държава членка, би трябвало да разполага с всички права, от които би се ползвало, ако беше задържано на територията на издаващата държава членка, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 8 от Рамково решение 2002/584 следва да се тълкува в смисъл, че допуска промяна на съдържанието на европейската заповед за арест, за да се включат в нея правата, предвидени в посочените разпоредби от Директива 2012/13.

23. На трето място, ако следва да се приеме, че информацията, съдържаща се във формуляра на Рамково решение 2002/584, не може да бъде допълвана, запитващата юрисдикция иска да установи с какви други правни средства би могло да се гарантира реалното и ефективно упражняване на правата, с които разполага IR по Директива 2012/13, веднага след като бъде задържан въз основа на европейска заповед арест в друга държава членка. Например, след като узнае за задържането на посоченото лице, запитващата юрисдикция, издала европейската заповед за арест, би могла да му изпрати декларацията за правата при арест, копие от националната заповед за задържане и относимите към нея доказателства, както и данните на неговия защитник, а при поискване от лицето — и копие от други материали по неговото дело.

24. На четвърто място, в случай че няма обвързващо правно разрешение, което да гарантира на задържаното лице възможността да упражни правата, с които разполага по член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13, запитващата юрисдикция иска да установи дали Рамково решение 2002/584 е валидно с оглед на изискването за спазване на основните права, закрепено в съображение 12 и в член 1, параграф 3 от това рамково решение, и по-специално с оглед на правата, закрепени в членове 6 и 47 от Хартата.

25. При тези обстоятелства Специализираният наказателен съд (България) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Правата на обвиняемия по чл. 4 (особено това по чл. 4 ал. 3), по чл. 6 ал. 2 и по чл. 7 ал. 1 от Директива 2012/13 отнасят ли се до обвиняемия, който е арестуван въз основа на европейска заповед за арест? 2) При положителен отговор: чл. 8 от РР 2002/584 следва ли да бъде тълкуван, като допускащ промяна в съдържанието на европейската заповед за арест, съобразно формуляра, посочен в приложението — и по-специално допускащ добавянето на нов текст в този формуляр, относно правата на издирваното лице спрямо юрисдикциите на издаващата държава, с цел оспорване на националната заповед за арест и европейската заповед за арест? 3) При отрицателен отговор на втория въпрос: ще бъде ли съответно на съображение 12 и чл. 1 ал. 3 от Рамково решение 2002/584[…], чл. 4, чл. 6 ал. 2 и чл. 7 ал. 1 от Директива 2012/13[…], чл. 6 и чл. 47 от Хартата, ако бъде издадена европейска заповед за арест с точното спазване на формуляра по Приложението (т.е. без уведомяване на издирваното лице за правата му пред издаващата юрисдикция) и веднага след като узнае за ареста му, издаващата юрисдикция го уведоми за тези му права и му изпрати съответните документи? 4) Ако не съществува друго правно средство за гарантиране на правата по чл. 4, особено на това по чл. 4 ал. 3, по чл. 6 ал. 2 и по чл. 7 ал. 1 от Директива 2012/13[…] на лице, арестувано въз основа на европейска заповед за арест, то валидно ли е Рамково решение 2002/584?“.

IV. Производството пред Съда

26. Чешкото, германското, унгарското и австрийското правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища в срока по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз.

V. Анализ

27. Запитващата юрисдикция отправя до Съда четири въпроса, които частично се припокриват и според мен могат да бъдат групирани в два въпроса.

28. С първия преюдициален въпрос посочената юрисдикция иска по същество да установи дали член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че правата по тези разпоредби се прилагат по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест. При утвърдителен отговор запитващата юрисдикция иска да установи дали е възможно да промени установеното в член 8 от Рамково решение 2002/584 съдържание на формуляра с единен образец на европейска заповед за арест, като включи в него посочените права, а ако това не е възможно — дали може да изпрати на задържаното лице документи, с които да го уведоми за правата му по посочените разпоредби от Директива 2012/13.

29. При отрицателен отговор на първия въпрос запитващата юрисдикция поставя втория преюдициален въпрос, с който по същество иска Съдът да установи дали Рамково решение 2002/584 е съвместимо с изискванията, произтичащи от правото на свобода по член 6 от Хартата и от прогласеното в член 47 от Хартата право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, доколкото Рамковото решение не гарантира правото на информация по посочените членове от Директива 2012/13 на лицето, задържано въз основа на европейска заповед за арест и с наложена мярка за задържане в изпълняващата държава членка, така че това лице да може незабавно след задържането му в тази държава да упражни правото си на ефективни правни средства за защита пред издаващия съдебен орган, за да поиска отмяната на националната и на европейска заповед за арест.

А. По допустимостта

30. Германското правителство изразява съмнения в допустимостта на поставените въпроси, с които според него на практика се отправя искане за правно становище без връзка с висящ спор, което е в противоречие с духа и целта на преюдициалното запитване по член 267 ДФЕС.

31. В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на установеното в член 267 ДФЕС сътрудничество между него и националните юрисдикции само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да понесе отговорността за последващото му съдебно решаване, може да преценява — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Поради това въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси ( 7 ).

32. От представената на Съда преписка по настоящото дело обаче не следва по очевиден начин, че в настоящия случай е налице някоя от тези хипотези. В действителност пред запитващата юрисдикция понастоящем има висящо наказателно производство срещу IR, провеждано в негово отсъствие, в хода на което тази юрисдикция му налага мярка за неотклонение задържане под стража, която съставлява националната заповед за арест, а впоследствие, на 27 май 2017 г., издава и европейска заповед за арест. Настоящото преюдициално запитване е всъщност част от това производство. Запитващата юрисдикция посочва в това отношение, че сезира Съда, за да може в зависимост от отговорите на поставените въпроси да издаде нова европейска заповед за арест спрямо IR, тъй като е анулирала първата издадената заповед поради възникналите съмнения в съответствието ѝ с правото на Съюза. Следователно не би могло да се твърди, че поставените въпроси нямат никаква връзка с действителността или с предмета на висящото пред запитващата юрисдикция производство, нито че проблемът е от хипотетично естество ( 8 ).

33. Важно е освен това да се подчертае, че вследствие на издаването на европейска заповед за арест може да се стигне до задържане на издирваното лице и следователно с това се засяга личната му свобода. Съдът обаче е постановил, че в производството по европейска заповед за арест гарантирането на основните права е на първо място отговорност на издаващата държава членка. Ето защо, с оглед на гарантирането на тези права — което може да даде повод на съдебния орган да реши да оттегли издадената от него европейска заповед за арест — е важно този орган да разполага с възможността да сезира Съда с преюдициално запитване, за да определи какви са условията, при които издаването на нова европейска заповед за арест ще е в съответствие с правото на Съюза, по-специално що се отнася до зачитането на процесуалните права на съответното лице и следователно до приложимостта на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест ( 9 ).

34. Поради това смятам, че настоящото преюдициално запитване е допустимо.

Б. По първия преюдициален въпрос

35. Струва ми се необходимо в самото начало да подчертая, както е и очевидно, че Директива 2012/13 се прилага по отношение на лицата, за които е издадена европейска заповед за арест, а поставеният от запитващата юрисдикция въпрос е в какъв обхват се прилага тя към тези лица, и по-специално дали им се признават правата, предвидени в член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13.

36. Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се имат предвид не само текстът ѝ, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част ( 10 ).

1. Систематическо и граматическо тълкуване на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13

37. Считам, че анализът на общия разум на Директива 2012/13 е от основно значение за определянето на приложното поле на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от тази директива и за решаването на въпроса дали предвидените в тях права се признават на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест.

38. В това отношение се налага изводът, че в преамбюла на Директива 2012/13 чак в съображение 39 за първи и единствен път се споменава хипотезата на посочените лица, а всички предходни съображения са посветени на представянето на приложимите минимални правила за информирането на „заподозрените лица и обвиняемите“ в наказателното производство. Формулировката на съображение 39 потвърждава разликата между хипотезите, уреждани от законодателя на Съюза, доколкото в това съображение се посочва, че правото на писмена информация относно правата при задържане следва да се прилага „mutatis mutandis“„и“ за задържаните лица в контекста на изпълнението на европейска заповед за арест. Този латински израз, който може да бъде преведен като „с необходимите изменения“, обикновено се използва при съпоставяне на хипотези, които се схващат просто като сходни.

39. Член 1 от Директива 2012/13 е още по-недвусмислен, тъй като в две отделни изречения определя двойния предмет на тази директива, а именно да се установят правила относно правото на информация на две категории лица — заподозрените и обвиняемите в наказателното производство, от една страна, и лицата, за които е издадена европейска заповед за арест, от друга. Така използваната терминология е възпроизведена с точност в следващите членове 2—8, като втората категория лица е спомената изрично единствено в член 5 от тази директива, тоест не и в посочените в преюдициалното запитване разпоредби. Член 2 от Директива 2012/13 пък урежда приложимостта ratione materiae на тази директива единствено от гледна точка на изясняването на понятието за наказателно производство, като в конкретния случай дефинира това понятие в широк смисъл — от възникването на първите подозрения до окончателното решаване на въпроса за вината на съответното лице. От това определение още веднъж проличават специфичността и в известен смисъл второстепенният характер на съдържащите се в член 5 от Директива 2012/13 разпоредби относно лицата, за които е издадена европейска заповед за арест.

40. Що се отнася по-специално до обхвата на правата, предвидени в членове 4, 6 и 7 от Директива 2012/13, тези разпоредби следва да се тълкуват във връзка с член 3 от Директивата предвид изричните препращания между тези норми.

41. Член 4 от Директива 2012/13 възлага на държавите членки задължение да предоставят на заподозрените и обвиняемите, които са арестувани или задържани, писмена декларация с информация, от една страна, за процесуалните им права по член 3 от тази директива, в това число правото на информация относно обвинението, което е конкретно уредено в член 6 от Директивата, и от друга страна, за четири допълнителни права, посочени в член 4, параграф 2, в това число правото на достъп до материалите по делото, което е подробно уредено в член 7 от Директивата. Освен това член 4, параграф 3 от Директива 2012/13 предвижда, че тази декларация за правата съдържа също така основна информация относно всички възможности съгласно националното право за обжалване на законосъобразността на ареста, получаване на преразглеждане на задържането или отправяне на искане за условно освобождаване.

42. Както се уточнява в съображение 22 от Директива 2012/13 и както предвижда член 4, параграф 4, с цел подпомагане на държавите членки при съставянето на тази декларация за правата, в приложение I е предвиден образец, който съдържа осем раздела относно: A. помощта от адвокат, правото на правна помощ; Б. информацията относно обвинението; В. устния и писмения превод; Г. правото да се запази мълчание; Д. достъпа до документи; Е. правото да се уведоми друго лице относно ареста или задържането/правото да се уведоми консулството или посолството на съответното лице; Ж. спешната медицинска помощ; З. срока на лишаване от свобода. От това следва, че раздели Б, Д и З съответстват на правата, предвидени съответно в член 6, параграф 2, в член 7, параграф 1 и в член 4, параграф 3 от Директива 2012/13.

43. Член 5 от Директива 2012/13 във връзка със съображение 39 предвижда, че на лицата, които са задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест, също се предоставя „съответна“ писмена декларация за правата, и препраща към съдържащия се в приложение II примерен образец, чието съдържание се различава от това на образеца в приложение I. Всъщност примерният образец по приложение II не съдържа раздели относно правата, предвидени в член 6, параграф 2, член 7, параграф 1 и член 4, параграф 3 от Директива 2012/13, които следователно не се прилагат по отношение на лицата, които са задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест ( 11 ).

44. Както правилно отбелязва в становището си чешкото правителство, никоя от разпоредбите на Директива 2012/13 не предвижда нито изрично, нито имплицитно, че лицата, задържани въз основа на европейска заповед за арест, трябва да получават писмена декларация, в която да се съчетава информацията от двата примерни образеца по приложения I и II към тази директива. Напротив, съображение 39 от Директива 2012/13 много ясно показва, че „за такива лица“ образецът на декларацията за правата е единствено този по приложение II към Директивата. Следователно от текста на членове 4 и 5 от Директива 2012/13 във връзка със съображения 22 и 39 следва, че предвидените в тези две приложения образци на декларации за правата взаимно се изключват ( 12 ).

45. Изводът за неприложимост на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 към хипотезата на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, намира потвърждение и в две други обстоятелства.

46. На първо място, намирам за необходимо да се вземе предвид обхватът на понятията „арест“ или „задържане“ на заподозрените и обвиняемите лица, така както тези понятия се използват в членове 4, 6 и 7 от Директива 2012/13. В това отношение съображение 21 от Директива 2012/13 пояснява, че „[п]озоваванията в настоящата директива на заподозрени лица или обвиняеми, които са арестувани или задържани, следва да се разбират като отнасящи се до всяка ситуация, при която в хода на наказателното производство заподозр[е]ните лица или обвиняемите са лишени от свобода по смисъла на член 5, [точка] 1, буква [c)] от [Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“)] съгласно тълкуването му в съдебната практика на Европейския съд по правата на човека“.

47. Тази разпоредба урежда хипотезата на „арест или лишаване от свобода на лице с цел да се осигури явяването му пред предвидената в закона институция при обосновано подозрение за извършване на престъпление или когато обосновано е призната необходимостта да се предотврати извършване на престъпление или укриване след извършване на престъпление“. Тази хипотеза обаче е различна от уредената в член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ — законен арест или лишаване от свобода на лице с цел да се предотврати незаконното му влизане в страната или на лице, против което се предприемат „действия за неговото депортиране или екстрадиция“, докато именно хипотезата на екстрадиция съответства на механизма на европейската заповед за арест, установен с Рамково решение 2002/584.

48. На второ място, от членове 3 и 4 от Директива 2012/13 следва, че на заподозрените и обвиняемите се признават различни права, сред които уредените съответно в членове 6 и 7 от Директивата право на информация относно обвинението и право на достъп до материалите по делото, „както [тези права] се прилагат съгласно националното право“ на съответната държава членка. Това изрично позоваване на „националното право“ обаче няма място при уреждането на хипотезата на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, доколкото тази хипотеза задължително предполага препращане към правото конкретно на издаващата или на изпълняваща държава членка, което се потвърждава от текста на член 5 от посочената директива.

2. Телеологично тълкуване

49. В самото начало ще отбележа, че предвид естеството на поставения преюдициален въпрос телеологичното тълкуване предполага да бъдат разгледани целите на Директива 2012/13 във връзка с целите на Рамково решение 2002/584.

50. За да се установи волята на законодателя на Съюза, а съответно и целите на тези актове, следва да се вземе предвид динамиката на изграждане на пространството на свобода, сигурност и правосъдие от гледна точка на Съюза, по-специално в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси.

51. Във връзка с това е необходимо да се отбележи, че както следва от съображение 6, Рамково решение 2002/584 е първата конкретна мярка в областта на наказателното право, която прилага принципа на взаимно признаване на присъдите и съдебните решения, прогласен в член 82, параграф 1 ДФЕС, заменил член 31 ДЕС, който е правното основание на това рамково решение. От този момент съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси постепенно се обогатява с правни актове, чието координирано прилагане има за цел да засили доверието на държавите членки в съответните им национални правни системи, за да се осигури признаването и изпълнението в Съюза на съдебните решения по наказателни дела с цел да се избегне всякаква безнаказаност на извършителите на престъпления ( 13 ).

52. Както се посочва в съображения 11, 12 и 14 от Директива 2012/13, тя е част от пакета правни актове, конкретизиращи приетата от Съвета през 2009 г. пътна карта за укрепване на правата на лицата в наказателното производство, която Европейският съвет приветства и включи като неразделна част от Стокхолмската програма ( 14 ). Тази хронология очевидно показва, че законодателят на Съюза е искал да засили съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси отвъд вече въведения механизъм на европейската заповед за арест, за да обхване наказателното производство в неговата цялост. Както се посочва в Резолюцията на Съвета от 30 ноември 2009 г. относно посочената пътна карта, наказателното производство „за целите на настоящата резолюция включва досъдебната и съдебната фаза“.

53. Сред тези актове са и: – Директива 2010/64/EС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство ( 15 ), – Директива 2013/48/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2013 година относно правото на достъп до адвокат в наказателното производство и в производството по европейска заповед за арест и относно правото на уведомяване на трето лице при задържане и на осъществяване на връзка с трети лица и консулски органи през периода на задържане ( 16 ), – Директива (ЕС) 2016/800 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно процесуалните гаранции за децата, които са заподозрени или обвиняеми в рамките на наказателнoто производствo ( 17 ), – Директива (ЕС) 2016/1919 на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2016 година относно правната помощ за заподозрени и обвиняеми в рамките на наказателното производство и за искани за предаване лица в рамките на производството по европейска заповед за арест ( 18 ).

54. Всички тези актове на вторичното право, включително Директива 2012/13, уреждат укрепването на процесуалните права на заподозрените и обвиняемите в наказателното производство, но другата им обща характеристика е, че съдържат специални разпоредби относно хипотезата на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, и по този начин предвиждат съответно прилагане на някои от посочените права спрямо тези лица. Смятам, че тълкуването на упоменатите в преюдициалното запитване разпоредби е неразривно свързано с този особен нормативен контекст, който се характеризира със законодателната техника на приемане на правни актове с двоен предмет и при който основният текст, а именно Рамково решение 2002/584, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. ( 19 ), вече сам по себе си не е достатъчен, за да се обемат правата на лицата, задържани въз основа на европейска заповед за арест.

55. Що се отнася конкретно до Директива 2012/13, ще отбележа, че от окончателния ѝ текст отпадат различни формулировки от предложението за директива на Комисията от 20 юли 2010 г. ( 20 ), които може да изглеждат относително двусмислени по въпроса за обхвата на предвидените в нея права.

56. Така в съображение 25 първоначално се е посочвало, че „[п]редвидените в настоящата директива права“ следва да се прилагат mutatis mutandis и за производството за изпълнение на европейска заповед за арест — обща формулировка, заменена в текста на съображение 39 от Директива 2012/13 с конкретно упоменаване само на правото на писмена информация относно правата при задържането, с изрично препращане към образеца на декларация в приложение II.

57. Още в предложението за директива уреждащият приложното ѝ поле член 2, параграф 1 е съдържал идентично определение ratione temporis — от момента на възникване на първите подозрения до окончателното решаване на въпроса за вината. Член 2, параграф 2 обаче е имал следната формулировка: „Настоящата директива се прилага в производства по изпълнението на европейската заповед за арест“. Следва да се констатира, че сега в член 2 от Директива 2012/13 тези производства не се споменават.

58. За сметка на това следва да се подчертае, че в обяснителния меморандум за член 5 от предложението за директива се посочва изрично, че „[л]ицата, които са обект на европейска заповед за арест, разполагат с различни права“, вследствие на което текстът в предложението е близък до сегашната окончателна формулировка на разпоредбата.

59. Ето защо е видно, че Директива 2012/13 на първо и основно място следва чрез приемането на общи минимални правила да регламентира правото на информация на заподозрените и обвиняемите в националните наказателни производства, за да повиши взаимното доверие между държавите членки в съответните им наказателноправни системи ( 21 ). Както се посочва в съображения 19, 22, 27 и 28, а също и в членове 3, 4, 6 и 7 от Директива 2012/13, последните имат за цел именно да гарантират ефективното упражняване на правото на защита и справедливия процес ( 22 ), права, които се упражняват в съответствие с националното право на конкретната държава членка.

60. Другият, второстепенен предмет на Директивата е да уточни как правото на информация се прилага по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, като с това член 5 от Директива 2012/13 и приложение II към нея допълват Рамково решение 2002/584.

61. Макар че безспорно са свързани или може да бъдат описани като паралелни, доколкото европейската заповед за арест задължително се издава в рамките на вече образувано национално наказателно производство, тези два предмета не се смесват. Задържането на издирваното лице автоматично води до прилагането на специфичен процесуален ред, който има характера на lex specialis поради неговото трансгранично измерение.

62. С оглед на това следва да се припомни, че Рамково решение 2002/584 има за цел чрез въвеждането на нова, опростена и по-ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки. Както следва от съображение 5 от Рамковото решение, системата на европейската заповед за арест позволява да се премахнат сложността и евентуалното забавяне, присъщи на съществуващата преди приемането на това решение процедура по екстрадиция. Затова съгласно член 1, параграф 1 от Рамковото решение механизмът на европейската заповед за арест следва да осигури възможност за задържането и предаването на издирваното лице, така че с оглед на преследваната с Рамковото решение цел извършеното престъпление да не остане ненаказано и срещу лицето да бъде проведено наказателното производство или съответно то да изтърпи наложеното му наказание лишаване от свобода ( 23 ).

63. Съдът вече е постановил, че решението на изпълняващия орган се ограничава до това да направи възможно предаването на съответното лице в съответствие с разпоредбите на Рамково решение 2002/584, а извън приложното поле на това решение остават досъдебното производство, съдебното производство и привеждането в изпълнение на съдебните актове за налагане на наказание лишаване от свобода или изискваща задържане мярка ( 24 ).

64. Въпросът за определянето на процесуалните права на лицето, задържано в изпълнение на европейска заповед за арест, е неразривно свързан с волята на законодателя на Съюза, изразена по повод на създаването на посочената заповед. Тази заповед е замислена като съдебен механизъм за бързо и ефикасно предаване на издирваните лица между държавите членки, за да замени тежката система за екстрадиция, зависеща от преценката на политическата власт, доколкото не е предвидено да отчита цялостното положение на съответното лице от наказателнопроцесуална гледна точка. Ето защо, както с основание подчертава чешкото правителство, правата на лицето в производството за изпълнение на европейска заповед за арест логично са фокусирани върху аспекта на предаването на лицето на друга държава членка, а не покриват целия набор от права на лицето в наказателното производство в съответствие с националното право ( 25 ).

65. В този контекст всяко тълкуване на Директива 2012/13, което би довело до разширителното ѝ прилагане ratione personae ( 26 ) и до силно взаимно проникване на двата разглеждани акта на вторичното право, ми се струва несъвместимо със съзнателно ограничения предмет на Рамково решение 2002/584 и с целта за ускоряване на съдебното сътрудничество, преследвана с това рамково решение, чийто член 17, параграф 1 изрично предвижда, че европейската заповед за арест следва да се разглежда и изпълнява незабавно ( 27 ). Ето защо в съответствие с вече изразената от Съда воля е важно да не се допуска възможност действието на европейските заповеди за арест да бъде отслабвано чрез практики за бавене на процедурата с цел възпрепятстване на изпълнението на тези заповеди ( 28 ).

66. По изложените съображения на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че правата по тези разпоредби не се прилагат по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест ( 29 ). При тези обстоятелства не следва да се обсъжда упоменатата от запитващата юрисдикция възможност да се променя определеното в член 8 от Рамково решение 2002/584 съдържание на формуляра с единен образец на европейска заповед за арест чрез допълването му с посочените права или в противен случай на задържаното лице да се изпращат документи, с които то да бъде уведомено за правата му по посочените разпоредби от Директива 2012/13.

67. Що се отнася до изтъкнатия от запитващата юрисдикция довод, че ако задържаните в изпълнение на европейска заповед за арест бъдат лишени от правата, закрепени в посочените разпоредби от Директива 2012/13, би се стигнало до неизпълнение на задължението за зачитане на основните права, предвидено в съображение 12 и в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, и по-конкретно на изискванията, произтичащи от членове 6 и 47 от Хартата, важно е да се подчертае, че този довод всъщност поставя въпроса за съвместимостта на Рамково решение 2002/584 с основните права, защитени в правния ред на Съюза, а това е предмет на втория поставен въпрос ( 30 ).

В. По втория преюдициален въпрос

68. С втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе по валидността на Рамково решение 2002/584 от гледна точка на членове 6 и 47 от Хартата, доколкото на задържаните въз основа на европейска заповед за арест лица не са гарантирани правата, предвидени в посочените в акта за преюдициално запитване разпоредби на Директива 2012/13, в резултат на което за тези лица става невъзможно или прекомерно трудно да оспорват националната и европейската заповед за арест, докато са с мярка задържане в изпълняващата държава членка въз основа на европейската заповед за арест.

69. Преди всичко останало трябва да се напомни, че съгласно член 6, параграф 1 ДЕС Съюзът зачита правата, свободите и принципите, определени в Хартата, „която има същата юридическа сила като Договорите“ ( 31 ).

70. По-нататък следва да се подчертае, на първо място, че механизмът на европейската заповед за арест, въведен с Рамково решение 2002/584, което не урежда възможността за обжалване на решението за издаване на посочената заповед, се основава на презумпцията за зачитане на закрепените в Хартата основни права, неразделна част от които са правото на свобода по член 6 от Хартата и изискването за съблюдаване на правото на защита, произтичащо от правото на справедлив съдебен процес, закрепено в членове 47 и 48 от Хартата.

71. Всъщност самият принцип на взаимно признаване, на който се основава системата на европейската заповед за арест, се основава на взаимното доверие между държавите членки, че съответните им национални правни системи са в състояние да осигурят еднаква и ефективна защита на признатите в Съюза основни права, и в частност на включените в Хартата. Принципът на взаимно доверие изисква, що се отнася по-специално до пространството на свобода, сигурност и правосъдие, всяка от тези държави да приема, освен при изключителни обстоятелства, че всички други държави членки зачитат правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права ( 32 ).

72. По-конкретно, Рамково решение 2002/584 се основава на принципа, че решенията относно европейските заповеди за арест се ползват с всички гаранции, характерни за съдебните решения, в това число произтичащите от основните права и основните правни принципи, упоменати в член 1, параграф 3 от посоченото рамково решение, което означава, че цялата уредена в Рамково решение 2002/584 процедура за предаване между държавите членки протича под контрола на съдебните органи. От посоченото следва, че в самото рамково решение вече е предвидена процедура, която е в съответствие с изискванията по член 47 от Хартата, независимо от установените от държавите членки правила за прилагане на това решение ( 33 ).

73. Съдът постановява, че когато става дума за производство по европейска заповед за арест, гарантирането на правата на лицето, чието предаване се иска, е на първо място отговорност на издаващата държава членка, за която следва да се презюмира, че зачита правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права ( 34 ). Във връзка с това системата на европейската заповед за арест съдържа защита на две равнища на процесуалните и основните права, от които трябва да се ползва издирваното лице, доколкото към съдебната защита, предвидена на първото равнище, при приемането на националното решение, каквато е националната заповед за арест, се добавя тази, която трябва да се осигури на второто равнище, при издаването на европейската заповед за арест, до което евентуално може да се стигне в кратък срок след приемането на посоченото национално съдебно решение ( 35 ).

74. Ето защо, когато става въпрос за мярка като издаването на европейска заповед за арест, която е от естество да засегне правото на свобода на съответното лице, тази защита включва приемането на решение, което отговаря на изискванията, присъщи на ефективната съдебна защита, поне на едно от двете равнища на посочената защита. По-конкретно, второто равнище на защита на правата на съответното лице предполага издаващият съдебен орган да следи за спазването на необходимите условия за издаването на европейската заповед за арест и да преценява по обективен начин дали издаването ѝ е пропорционално, като отчита всички уличаващи и оневиняващи доказателства и без да е изложен на риска да бъде обвързан от изпълнението на външни указания, по-специално от страна на изпълнителната власт ( 36 ).

75. Следователно държавите членки имат задължение да следят техните правни системи действително да гарантират изискваното от Рамково решение 2002/584 равнище на съдебна защита посредством прилаганите от тях процесуални разпоредби, които могат да се различават в правопорядъците на различните държави, стига да не се препятстват постигането на целта на това рамково решение и изпълнението на произтичащите от него изисквания. В това отношение изискванията, присъщи на ефективната съдебна защита, може да наложат установяването на право на самостоятелно обжалване на решението за издаване на европейска заповед за арест, ако то се взема от правораздавателен орган, който не е юрисдикция ( 37 ). Предвид посоченото в преюдициалното запитване си струва да се отбележи, че на изискването за ефективна съдебна защита отговаря и национална правна система, която предвижда право на обжалване на решението за издаване на европейска заповед за арест за целите на наказателното преследване, което може да бъде упражнено след фактическото предаване на издирваното лице ( 38 ).

76. Необходимо е освен това да се подчертае, че макар съгласно член 1, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 държавите членки да са длъжни да изпълняват всяка европейска заповед за арест въз основа на принципа на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на същото това рамково решение, взаимното признаване не предполага абсолютно задължение за изпълнение на издадената заповед за арест ( 39 ). Преди да вземе решение относно предаването на издирваното лице за целите на наказателното преследване, изпълняващият съдебен орган трябва да упражни известен контрол върху европейската заповед за арест и да се увери в спазването на основните права на лицето, както изрично е припомнено в член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584. Този орган не бива да толерира незачитане на основните права, а в подобни случаи има възможност да откаже да изпълни европейската заповед за арест ( 40 ).

77. Накрая бих искал да отбележа, че припомнената в настоящото заключение практика на Съда с право е окачествявана като движение към „процесуализация“ на принципа на взаимно доверие при прилагането на европейската заповед за арест, с идеята квазиавтоматизмът на прилагането ѝ да се компенсира с изисквания от процесуално естество, гарантиращи правата на съответните лица ( 41 ).

78. На второ място, следва да се посочи, че Рамково решение 2002/584 предвижда някои процесуални права в полза на лицето, задържано въз основа на европейска заповед за арест в изпълняващата държава членка, и по-специално право на информация. Съгласно член 11 от Рамково решение 2002/584 компетентният изпълняващ съдебен орган трябва още при задържането да уведоми лицето за европейската заповед за арест, за нейното съдържание и за възможността му да даде съгласие или да възрази срещу предаването му на издаващия съдебен орган, както и за правото да получи съдействие от адвокат и преводач. Тези права, в допълнение към правото на изслушване по член 14 от Рамковото решение, когато лицето не даде съгласие за предаването му, съответстват на правата, посочени в писмената декларация, която съгласно член 5 от Директива 2012/13 трябва незабавно да се предоставя на лицата, задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест.

79. Когато му съобщят съдържанието на заповедта за арест, лицето ще получи информацията, която задължително се посочва във формуляра, съдържащ единен образец на европейска заповед за арест, приложен към Рамково решение 2002/584, който издаващите съдебни органи трябва да попълват с цел опростяване и ускоряване на процедурата по предаване при спазване на сроковете по член 17 от Рамково решение 2002/584. Съгласно член 8 от същото решение тази информация без съмнение ще включва информация за наличието на влязла в сила присъда, на заповед за задържане или на друг подлежащ на изпълнение съдебен акт със същата юридическа сила, който попада в обхвата на членове 1 и 2 от това рамково решение, а също така и информация за характера и правната квалификация на престъплението, описание на обстоятелствата, при които е извършено престъплението, включително времето, мястото и степента на участие на издирваното лице в престъплението ( 42 ). Струва си да се отбележи, че двата последно посочени вида информация са сходни с информацията по член 6 от Директива 2012/13.

80. В този смисъл е видно, че съгласно член 11 от Рамково решение 2002/584 и член 5 от Директива 2012/13 лицата, задържани за целите на изпълнението на европейска заповед за арест, получават точна, подходяща и достъпна информация за правата си, като тя им се предоставя на ранен етап от процедурата по предаване, така че да могат ефективно да упражнят тези права в специфичния контекст на тази процедура.

81. Тези права са още по-конкретно уредени и допълнени с разпоредбите на Директиви 2010/64, 2013/48 и 2016/1919. В този смисъл Съдът подчертава, че Рамково решение 2002/584 се вписва в цялостна система от гаранции за ефективна съдебна защита, предвидени в други разпоредби от правото на Съюза в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, които спомагат да се улесни издирваното с европейска заповед за арест лице при упражняването на неговите права още преди то да бъде предадено на издаващата държава членка. По-конкретно, член 10 от Директива 2013/48 задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка без неоправдано забавяне след задържането да уведомява издирваните лица, че имат право да им бъде назначен адвокат в издаващата държава членка ( 43 ). Необходимо е все пак да се уточни, от една страна, че ролята на този адвокат в издаващата държава членка е да подпомага адвоката в изпълняващата държава членка, като му предоставя информация и съвети с цел ефективно упражняване на правата на посочените лица „по Рамково решение 2002/584/ПВР“, и от друга страна, че посоченото право се упражнява, без да се засягат сроковете, предвидени в Рамково решение 2002/584, нито задължението на изпълняващия съдебен орган да реши, в рамките на тези срокове и при определените в Рамковото решение условия, дали лицето да бъде предадено.

82. Що се отнася, на трето място, до положението на издирваното лице, ако бъде оставено с мярка задържане, положение, което запитващата юрисдикция свързва с въпроса за упражняването на правото на обжалване на националната и на европейската заповед за арест, важно е да се подчертае, че съгласно член 12 от Рамково решение 2002/584 след задържането на издирваното лице изпълняващият съдебен орган следва да вземе решение дали то да остане задържано или да бъде освободено до постановяването на решението относно изпълнението на европейската заповед за арест. Следователно не се изисква непременно лицето да остане задържано, а е възможно по всяко време то да бъде временно освободено съгласно вътрешното право на изпълняващата държава членка.

83. Тези съображения следва да се разглеждат във връзка с обстоятелството, че европейският законодател, от една страна, е гарантирал спазването на правото на изслушване в изпълняващата държава членка, както следва по-специално от членове 14 и 18 от Рамково решение 2002/584, което позволява на съответното лице да оспори ефективно продължаването на задържането му, а от друга страна, е предвидил строги времеви граници за приемането на решенията относно европейската заповед за арест, за да постигне целта за ускоряване на съдебното сътрудничество.

84. Както беше посочено, що се отнася до приемането на решението относно изпълнението на европейската заповед за арест, член 17, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 предвижда, че заповедта следва незабавно да бъде разгледана и изпълнена. В член 17, параграфи 2 и 3 се предвиждат точно определени срокове, които държавите членки трябва да спазват при приемане на окончателното решение относно изпълнението на посочената заповед — съответно от 10 или 60 дни в зависимост от това дали издирваното лице е дало съгласие да бъде предадено, а в член 17, параграф 4 се предвижда възможност за удължаване на тези срокове с тридесет дни. Следователно във времево отношение механизмът на европейската заповед за арест зависи в голяма степен от волеизявлението на посоченото лице.

85. Като посочва, че сроковете по член 17 от Рамково решение 2002/584 по принцип са достатъчни — в частност с оглед на основната роля на принципа за взаимно признаване във въведената с Рамковото решение система — за това изпълняващият съдебен орган да направи предварителните проверки във връзка с изпълнението на европейската заповед за арест и да вземе решение относно изпълнението ѝ, Съдът приема, че посоченият орган е длъжен да вземе това решение и след изтичането на разглежданите срокове и че в такъв случай член 12 от Рамковото решение, тълкуван във връзка с член 17 от това решение, принципно допуска изпълняващият съдебен орган да продължи задържането на издирваното лице в съответствие с правото на изпълняващата държава членка дори ако общата продължителност на задържането на това лице надхвърля тези срокове ( 44 ).

86. Важното тук според мен е, че като тълкува разглежданите разпоредби в съответствие с член 6 от Хартата, чиито разяснения препращат към член 5 от ЕКПЧ, и в конкретния случай — към член 5, точка 1, буква f) от тази конвенция, който се отнася до процедурата по екстрадиция, Съдът ясно смекчава този подход с уточнението, че доколкото издаването на европейска заповед за арест само по себе си не може да оправдае задържане на издирваното лице за срок, чиято обща продължителност превишава времето, необходимо за изпълнението на заповедта, изпълняващият съдебен орган ще може да постанови продължаване на задържането на това лице само ако процедурата по изпълнение на европейската заповед за арест е водена достатъчно грижливо и съответно ако срокът на задържането не е прекомерен. За да се увери, че това е така, изпълняващият съдебен орган трябва да извърши конкретна проверка по съответния случай, като вземе предвид всички обстоятелства, релевантни за преценката дали продължителността на процедурата е оправдана ( 45 ).

87. Смятам, че трябва да се припомнят още две разпоредби от Рамково решение 2002/584 с оглед на положението, при което лицето остава задържано след задържането му в изпълнение на европейска заповед за арест и което запитващата юрисдикция изтъква в подкрепа на съмненията си във валидността на този акт в случай на неприложимост на различните права на информация по Директива 2012/13, посочени в преюдициалното запитване.

88. От една страна, член 23, параграф 5 от Рамково решение 2002/584 предвижда, че след изтичането на сроковете за предаване на издирваното лице след приемането на решението относно изпълнението на европейската заповед за арест, това лице се освобождава, ако е все още задържано.

89. От друга страна, съгласно член 26, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 издаващата държава членка трябва да приспадне срока на задържането въз основа на европейската заповед за арест от целия срок на лишаване от свобода, който следва да бъде изтърпян в тази страна, като по този начин се гарантира, че всеки срок на задържане, включително в резултат от евентуално продължаване на задържането след изтичането на сроковете по член 17 от Рамковото решение, ще бъде надлежно взет предвид в случай на изпълнение на наказание лишаване от свобода в издаващата държава членка ( 46 ).

90. В този контекст ми се струва, че изводът за неприложимост на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 към лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, не би могъл да е причина да се приеме — от гледна точка на евентуалното обжалване на решението за издаване на националната и европейската заповед за арест и от гледна точка на положението на тези лица в хода на процедурата по предаване — че с Рамково решение 2002/584 по някакъв начин се нарушават изискванията, произтичащи от членове 6, 47 и 48 от Хартата.

91. Смятам, че Рамково решение 2002/584, така както е конкретизирано и допълнено по-специално с член 5 от Директива 2012/13 и както е тълкувано от Съда, гарантира правата на въпросните лица в съответствие с посочените по-горе изисквания, като същевременно осигурява ефективността на механизма за предаване на тези лица, а оттам и ефективността на системата за съдебно сътрудничество между държавите членки, един от чиито съществени елементи е европейската заповед за арест.

92. По изложените съображения следва да се отговори, че при разглеждането на поставените въпроси не се установяват обстоятелства, които да засягат валидността на Рамково решение 2002/584.

VI. Заключение

93. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на Специализирания наказателен съд (България), както следва: – Член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство трябва да се тълкуват в смисъл, че правата по тези разпоредби не се прилагат по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест. – При разглеждането на поставените въпроси не се установяват обстоятелства, които да засягат валидността на Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 142, 2012 г., стр. 1.

( 3 ) ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3 и поправка в ОВ L 205, 2019 г., стр. 34.

( 4 ) Вж. решение от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау) (C‑508/18 и C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).

( 5 ) Вж. решение от 27 май 2019 г., PF (Главен прокурор на Литва) (C‑509/18, EU:C:2019:457).

( 6 ) Вж. заключението на генералния адвокат Bot по дело Гаванозов (C‑324/17, EU:C:2019:312).

( 7 ) Вж. по-специално решение от 12 октомври 2017 г., Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, т. 21 и 22 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., AY (Заповед за арест — Свидетел) (C‑268/17, EU:C:2018:602, т. 26 и 27).

( 9 ) Вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., AY (Заповед за арест — Свидетел) (C‑268/17, EU:C:2018:602, т. 28 и 29).

( 10 ) Вж. решение от 10 септември 2014 г., Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, т. 22 и цитираната съдебна практика).

( 11 ) Приложение II съдържа пет раздела относно: A. информацията относно европейската заповед за арест; Б. помощта от адвокат; В. устния и писмения превод; Г. възможността да се даде съгласие за предаване; Д. изслушването. Както ще покажа по-нататък, тези раздели съответстват на пряко гарантираните в Рамково решение 2002/584 права на издирваното лице.

( 12 ) Все пак ще уточня, че след като бъде предадено на издаващия съдебен орган, издирваното лице придобива качеството „обвиняем“ по смисъла на Директива 2012/13 и следователно се ползва от всички права, свързани с това качество.

( 13 ) Вж. решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Прокурори на Лион и Тур) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 43).

( 14 ) Резолюция на Съвета от 30 ноември 2009 година относно пътна карта за укрепване на процесуалните права на заподозрени лица или на обвиняеми в рамките на наказателното производство (ОВ C 295, 2009 г., стр. 1) и „Стокхолмска програма — Отворена и сигурна Европа в услуга и за защита на гражданите“, точка 2.4 (ОВ C 115, 2010 г., стр. 1).

( 15 ) ОВ L 280, 2010 г., стр. 1.

( 16 ) ОВ L 294, 2013 г., стр. 1.

( 17 ) ОВ L 132, 2016 г., стр. 1.

( 18 ) ОВ L 297, 2016 г., стр. 1.

( 19 ) ОВ L 81, 2009 г., стр. 24.

( 20 ) COM(2010) 392 окончателен.

( 21 ) Вж. в този смисъл решения от 13 юни 2019 г., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, т. 34) и от 19 септември 2019 г., Районна прокуратура Лом (C‑467/18, EU:C:2019:765, т. 36). В т. 36 от първото посочено решение Съдът уточнява още, че Директива 2012/13 допринася за създаването на минимална хармонизация на наказателните производства в Съюза и прилагането в дадена държава членка на предвидените в тази директива правила не зависи от това дали в контекста на съдебен спор, възникнал в тази държава членка, е налице положение с трансграничен елемент.

( 22 ) Вж. в този смисъл решение от 5 юни 2018 г., Колев и др. (C‑612/15, EU:C:2018:392, т. 89).

( 23 ) Вж. решения от 6 декември 2018 г., IK (Изпълнение на допълващо наказание) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, т. 36—39) и от 30 май 2013 г., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, т. 57).

( 24 ) Вж. в този смисъл решения от 6 декември 2018 г., IK (Изпълнение на допълващо наказание) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, т. 56) и от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебна система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, т. 57).

( 25 ) Според мен развитата в акта за преюдициално запитване теза, че процесуалното положение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед, трябва да е изравнено с положението на заподозрените или обвиняемите по Директива 2012/13, означава да се отрече спецификата на трансграничната процедура за предаване на издирвани лица между държавите членки.

( 26 ) Във всички случаи прилагането на член 4, параграф 3, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 по отношение на лицата, задържани в изпълнение на европейска заповед за арест, е лишено от смисъл, когато заповедта е издадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода.

( 27 ) Може да се постави по-специално въпросът какви биха били последиците, ако на задържаните в изпълнение на европейска заповед за арест се признае право на достъп до материалите по делото в съответствие с член 7, параграф 1 и съобразно поясненията в съображение 30 от Директива 2012/13, така че на съответното лице и неговия адвокат да се предоставят на разположение документи, а според случая — и снимков материал и аудио- и видеозаписи, които са от съществено значение за ефективното обжалване, съгласно националното право, на законосъобразността на ареста или задържането на заподозрения. Това съобщаване на материалите по делото ще позволи на съответното лице и неговия адвокат да правят искания относно представените доказателства или да настояват за извършване на допълнителни следствени действия, което безспорно ще се отрази на хода на процедурата по предаване.

( 28 ) Вж. решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 41).

( 29 ) Ще отбележа, че това виждане се споделя от Комисията и от всички правителства, представили писмени становища по настоящото дело.

( 30 ) Вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2013 г., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 45).

( 31 ) Вж. решение от 26 февруари 2013 г., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 48).

( 32 ) Вж. в този смисъл решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 77 и 78).

( 33 ) Вж. в този смисъл решения от 25 юли 2018 г., Minister for Justice and Equality (Недостатъци на съдебна система) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, т. 56) и от 30 май 2013 г., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, т. 46 и 47).

( 34 ) Вж. решение от 23 януари 2018 г., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, т. 50).

( 35 ) Вж. решение от 27 май 2019 г., OG и PI (Прокуратури на Любек и на Цвикау) (C‑508/18 и C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, т. 67 и цитираната съдебна практика).

( 36 ) Вж. решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Прокурори на Лион и Тур) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 60 и 61).

( 37 ) Вж. в този смисъл решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Прокурори на Лион и Тур) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 64—66).

( 38 ) Вж. решения от 30 май 2013 г., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, т. 50), от 6 декември 2018 г., IK (Изпълнение на допълващо наказание) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, т. 67) и от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Прокурори на Лион и Тур) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 70 и 71).

( 39 ) Вж. в този смисъл решение от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — Гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 39 и 40).

( 40 ) Вж. в този смисъл решения от 29 януари 2013 г., Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, т. 41) и от 10 август 2017 г., Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, т. 103 и 104). Като пример може да се посочи извършваната от изпълняващия съдебен орган проверка има ли риск от нечовешко и унизително отношение вследствие на условията на задържане в издаващата държава (решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru, C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), съдебен орган ли е органът, издал заповедта за арест (решение от 10 ноември 2016 г., Kovalkovas, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861), има ли национална заповед за арест (решение от 1 юни 2016 г., Bob-Dogi, C‑241/15, EU:C:2016:385), спазен ли е принципът non bis in idem (решение от 16 ноември 2010 г., Mantello, C‑261/09, EU:C:2016:385), подлежат ли условията за издаване на тази заповед, и по-специално нейният пропорционален характер, на съдебен контрол в издаващата държава членка (решение от 12 декември 2019 г., Openbaar Ministerie (Прокуратура на Швеция), C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078).

( 41 ) Rizcallah, C. La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la“procéduralisation” du principe de confiance mutuelle. — In: L’Observateur de Bruxelles, no 119, р. 36.

( 42 ) Вж. в този смисъл решение от 23 януари 2018 г., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, т. 58 и 59).

( 43 ) Вж. решение от 12 декември 2019 г., Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg и Openbaar Ministerie (Прокурори на Лион и Тур) (C‑566/19 PPU и C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, т. 72 и 73).

( 44 ) Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 42, 52, 60 и 62).

( 45 ) Вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 53—59).

( 46 ) Вж. решение от 16 юли 2015 г., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, т. 51).