Дело T-217/06

Arkema France и др.

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Картели — Пазар на метакрилатите — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Вменяване на отговорност за неправомерното поведение — Задължение за мотивиране — Принцип на равно третиране — Принцип на добра администрация — Глоби — Тежест на нарушението — Действително отражение върху пазара — Възпиращ ефект на глобата — Повторност на нарушението — Принцип non bis in idem — Принцип на пропорционалност — Смекчаващи обстоятелства — Неприлагане на практика на договорите — Възлагане на задължението за плащане в рамките на група от дружества — Неограничена компетентност“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Правила на Съюза — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка

(членове 81 ЕО и 82 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

2. Конкуренция — Правила на Съюза — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка

(членове 81 ЕО и 82 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

3. Конкуренция — Правила на Съюза — Нарушения — Възлагане на отговорност — Дружество майка и дъщерни дружества — Стопанска единица — Критерии за преценка

(членове 81 ЕО и 82 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

4. Актовe на институциите — Мотивиране — Задължение — Обхват — Решение за прилагане на правилата на конкуренция — Решение с множество адресати

(членове 81 EО, 82 EО и 253 EО)

5. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Отчитане на действителното отражение върху пазара — Обхват

(член 81 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1 А от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

6. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Възпиращ характер

(член 81 ЕО; член 23 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1, А от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

7. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Възпиращ характер

(член 81 ЕО; член 23 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1 А от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

8. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Право на преценка на Комисията — Съдебен контрол — Неограничена компетентност на съда на Съюза

(член 81, параграф 1 ЕО и член 229 ЕО; член 48 от Процедурния правилник на Общия съд; член 31 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

9. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Възпиращ характер

(член 81 ЕО; член 23 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 1 А от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

10. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Оборот на предприятието нарушител

(Регламент № 1/2003 на Съвета)

11. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията, с което се установява нарушение и което е прието след други осъдителни решения, отчитащи елемента на повторност — Нарушение на принципа ne bis in idem — Липса

(член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 81 ЕО; Регламент № 1/2003 на Съвета)

12. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Смекчаващи обстоятелства — Поведение, отклоняващо се от договореното в рамките на картела

(член 81 ЕО; член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета; точка 3, второ тире от Известие 98/C 9/03 на Комисията)

13. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Оборот, който е взет предвид — Граница, определена от член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 — Правила за прилагане

(член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 на Съвета)

1. Поведението на дадено дъщерно дружество може да бъде вменено на дружеството майка, по-конкретно когато, макар и да има отделна правосубектност, това дъщерно дружество не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а прилага главно указанията, които са му дадени от дружеството майка, с оглед в частност на икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта. Всъщност това е така, защото в подобна ситуация дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно формират едно-единствено предприятие, което позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да се изисква да е доказано личното участие на последното в нарушението.

В особения случай, когато дружество майка притежава 100 % от дружествения капитал на своето дъщерно дружество, извършило нарушение на правилата на конкуренция на Съюза, от една страна, такова дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, и от друга страна, е налице оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество. При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият дружествен капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното оказва решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Впоследствие Комисията ще бъде в състояние да счита дружеството майка за солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружество майка, което трябва да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, които са от естество да установят, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара.

Прилагането на тази презумпция не зависи от наличието на допълнителни данни.

В случая на дружество майка, което притежава почти целия капитал на своето дъщерно дружество, посоченото дружество майка по принцип се намира в сходно положение с това на изключителен собственик от гледна точка на правото си да упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество предвид икономическите, организационните и правните му връзки с него. Следователно в този случай Комисията има право да приложи същия доказателствен режим, а именно да прибегне до презумпцията, че споменатото дружество майка действително упражнява правото си да оказва решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество.

(вж. точки 43—46, 50 и 53)

2. Когато прилага презумпцията за упражняване на решаващо влияние, Комисията — с цел да вмени нарушаващо правото на конкуренцията поведение от дъщерно дружество на неговото дружество майка — е в състояние да счита това дружество майка за солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба.

За да се обори посочената презумпция, съответното дружество трябва да представи „достатъчно доказателства“, които са от естество да установят, че дъщерното дружество има самостоятелно поведение на пазара. Комисията от своя страна следва да разгледа тези доказателства, а не да представя данни в подкрепа на упражняването на такова влияние. Освен това, ако заинтересованата стана можеше да оспори споменатата презумпция, като изложи само неподкрепени твърдения, презумпцията би се оказала напълно лишена от полезно действие.

(вж. точки 101 и 110)

3. Обстоятелството, че дадено дружество е холдинг, не може да бъде достатъчно, за да се изключи, че дружество майка упражнява решаващо влияние върху дъщерните си дружества, като по-специално координира финансовите инвестиции в групата. Всъщност в контекста на група от дружества холдингът е дружество, чиято задача е да групира участия в различни дружества и чиято функция е да осигури единно ръководство на тези дружества.

Подялбата на група от дружества на сектори, която при това не отчита капиталовите връзки между дружествата от групата, показва ясно, че координирането на дейностите на тези сектори се прави от оглавяващото групата дружество майка. Такава функция на дружеството майка може да изключи самостоятелното поведение на дъщерното дружество на пазара.

Обстоятелството, че дружество майка трябва да разрешава големите инвестиции на своето дъщерно дружество показва, че последното действа на пазара, отчитайки интересите на дружеството майка.

(вж. точки 107, 113 и 114)

4. Изискваното от член 253 ЕО мотивиране трябва да съответства на естеството на съответния акт и трябва да посочва ясно и недвусмислено съображенията на институцията, която е автор на акта, за да даде възможност на заинтересуваните лица да се запознаят с основанията на приетата мярка и да позволи на компетентния съд да осъществи контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 235 ЕО следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя.

Когато решение по член 81 ЕО се отнася до множество адресати и се поставя въпросът кой носи отговорност за нарушението, това решение трябва да е надлежно мотивирано по отношение на всеки един от своите адресати и най-вече по отношение на тези от тях, които по смисъла на това решение трябва да понесат отговорността за нарушението. При това положение, за да бъде надлежно мотивирано по отношение на дружествата майки на предприятията, преследвани за нарушения на правото на конкуренцията, решението на Комисията трябва по-специално да съдържа подробно изложение на мотивите, които могат да обосноват вменяването на нарушението на тези дружества. Освен това, доколкото това вменяване на отговорност влияе върху положението на посочените предприятия, доколкото те са го оспорили в административното производство и следователно доколкото имат интерес да оспорват приетото спрямо тях решение по този пункт, те трябва да могат — също като своите дружества майки — да се запознаят с основанията за възприетата от Комисията позиция. От това следва, че когато Комисията основава вменяването на отговорността за нарушението на презумпцията за упражняване на решаващо влияние и по време на административното производство съответните дружества представят данни, с които да оборят тази презумпция, споменатото решение трябва да излага достатъчно мотиви, които могат да обосноват позицията, че тези данни не позволяват посочената презумпция да бъде оборена.

Макар обаче по силата на член 253 ЕО Комисията да е задължена да мотивира своите решения, като упомене фактическите и правни обстоятелства, на които се основава правната обосновка на мярката, и съображенията, поради които е взела своето решение, не се изисква тя да обсъжда всички фактически и правни въпроси, повдигнати от всяка заинтересована страна в хода на административното производство. В този смисъл, ако в своето решение Комисията трябва да изложи съображенията, поради които счита, че представените данни са недостатъчни за оборване на презумпцията за упражняване на решаващо влияние, това не означава, че във всеки отделен случай тя е задължена да обсъжда конкретно всяко отделно обстоятелство, представено от съответните предприятия. Общ отговор може, в зависимост от обстоятелствата по случая, да бъде достатъчен, за да може предприятието надлежно да защити правата си, а Общият съд да упражни контрол.

(вж. точки 133—135 и 141)

5. Тежестта на нарушенията трябва да бъде установена въз основа на голям брой елементи, като специфичните обстоятелства в конкретния случай, неговия контекст и възпиращото действие на глобите, и то без да има изработен обвързващ или изчерпателен списък на критериите, които задължително трябва да бъдат взети предвид. Сред факторите, които могат да бъдат взети предвид при преценката на тежестта на нарушенията, са поведението на всяко едно от предприятията, ролята, която всяко едно от тях е имало при установяването на съгласуваните практики, ползите, които въпросните предприятия са могли да извлекат от тези практики, тяхната големина и стойността на съответните стоки, както и рискът, който нарушения от този вид представляват за целите на Съюза.

От това следва, че действието на антиконкурентна практика само по себе си не е определящ критерий при преценката на подходящия размер на глобата. По-конкретно, свързаните с аспекта на умисъл елементи могат да имат по-голямо значение от тези, които са свързани с посочения резултат, най-вече когато става въпрос за тежки сами по себе си нарушения. Поради самото си естество картелите заслужават най-суровите глоби. Конкретното отражение, което те могат да имат върху пазара, и по-специално въпросът доколко ограничаването на конкуренцията води до установяване на пазарна цена, която е по-висока от тази, която би била налице при липсата на картел, не са решаващ критерий за определяне на размера на глобите. В тази хипотеза действителното отражение на нарушението е само един елемент сред други и ако може да бъде определено, би позволило на Комисията да увеличи началния размер на глобата над вероятния минимален размер.

Освен това фактът, че Комисията е уточнила посредством Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС своя подход относно преценката на тежестта на едно нарушение, не пречи тя да прецени този критерий общо, в зависимост от всички релевантни обстоятелства, включително тези, които не са изрично упоменати в посочените насоки.

(вж. точки 178—182)

6. Възпирането представлява един от факторите, които трябва да се вземат предвид при изчисляването на размера на глобата. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика глобите, налагани за нарушения на член 81 EО и предвидени в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, имат за цел да санкционират неправомерните деяния на засегнатите предприятия и да възпират както въпросните предприятия, така и други икономически оператори да нарушават в бъдеще правилата на конкурентното право на Съюза. Така Комисията, когато изчислява размера на глобата, може да вземе предвид по-конкретно големината и икономическата мощ на засегнатото предприятие.

Освен това общият оборот на предприятието е индикация, макар и приблизителна и несъвършена, за неговия размер и икономическа мощ. В този смисъл, за да определи глоба в размер, който да гарантира, че тя има сериозен възпиращ ефект, Комисията може да вземе предвид общия оборот на съответното предприятие.

Всъщност необходимостта да се гарантира достатъчно сериозен възпиращ ефект на глобата, когато тя не дава основание за увеличаване на общия размер на глобите в рамките на прилагането на определена политика в областта на конкуренцията, налага адаптиране на глобата, за да се вземе предвид търсеното въздействие върху предприятието, на което тя се налага, така че глобата да не се окаже незначителна или, обратно, прекомерна — по-специално от гледна точка на финансовите възможности на въпросното предприятие — съгласно изискванията, изведени, от една страна, от необходимостта да се гарантира ефективността на глобата, и от друга страна, от спазването на принципа на пропорционалност.

Следователно именно възможността на съответното предприятие да осигури по-лесно необходимите средства за заплащане на глобата му може да обоснове прилагането на мултипликационен коефициент с оглед на достатъчно възпиращо действие на последната. От това следва, че не би могло да се изисква от Комисията да установи допълнителна връзка между използването на ресурсите на предприятието и извършеното от него нарушение, за да могат тези ресурси да се вземат предвид с оглед на определяне на достатъчно сериозния възпиращ ефект на глобата, тъй като в този контекст от значение са размерът и икономическата мощ на самото предприятие нарушител.

(вж. точки 210, 211, 213 и 214)

7. Необходимостта да се гарантира възпиращ ефект на глобите, налагани за нарушения на правото на конкуренцията на Съюза, е общо изискване, от което Комисията трябва да се ръководи през целия процес на изчисляване на глобите. Тя не предполага задължително това изчисление да се характеризира от специфичен етап, предназначен за общо оценяване на всички релевантни обстоятелства за постигането на тази цел. Увеличаването на началния размер на глобата, за да се гарантира достатъчно сериозният ѝ възпиращ ефект предвид размера и икономическата мощ на всяко предприятие, представлява етап от изчисляването на глобата, който произтича от необходимостта началният размер да се приспособи така, че глобата да има достатъчно сериозен възпиращ ефект, като се отчитат общите ресурси на предприятието и неговите възможности да набави средствата, необходими за заплащането ѝ.

Що се отнася до въпроса дали в решение за санкциониране на дадено предприятие Комисията трябва с оглед на възпиращия ефект да вземе предвид глобите, наложени по-рано на същото предприятие за деяния, извършени едновременно с нарушението, представляващо обект на това решение, в смисъл че допълнително увеличаване на наложената за новото нарушение глоба с оглед на посочения възпиращ ефект би било ненужно поради достатъчно възпиращия характер на предходните глоби, трябва да се констатира, че подобно разрешение е в разрез с преследваната от Комисията възпираща цел в рамките на политиката ѝ в областта на глобите. Това разрешение би довело до парадоксалното положение, при което пределната стойност на всяка санкция, налагана на предприятие, участващо във все повече незаконосъобразни форми на поведение, постепенно би намалявала.

Освен това подобно разрешение се основава на предпоставката, че Комисията е трябвало да определи размера на глобата в зависимост от вероятността съответното предприятие да извърши нови нарушения в бъдеще, която Комисията е трябвало да прецени с оглед на общия размер на наложените на това предприятие глоби през определен период от време. Подобна предпоставка обаче е несъвместима с понятието за възпиране в правото в областта на конкуренцията.

В това отношение правомощието на Комисията за налагане на глоби на предприятия, които умишлено или поради небрежност нарушават разпоредбите на член 81, параграф 1 ЕО или на член 82 ЕО, представлява едно от средствата, които са ѝ предоставени с цел изпълнение на задачата за надзор, поверена ѝ от правото на Съюза. Тази задача със сигурност включва задължението за разследване и санкциониране на отделните нарушения, но обхваща и задължението за следване на обща политика, насочена към прилагане в областта на конкуренцията на принципите, установени в Договора, както и към направляване на поведението на предприятията в тази насока. В този смисъл глобите, наложени за нарушения на член 81 ЕО и предвидени в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, имат за цел да накажат незаконосъобразните действия на съответните предприятия, а също да възпрат както въпросните предприятия, така и други икономически оператори от нарушения в бъдеще на нормите на правото на Съюза в областта на конкуренцията. При това положение възпиращият коефициент се оценява, като се вземат предвид множество елементи, а не само конкретното положение на съответното предприятие. Комисията също изобщо не е длъжна, когато преценява необходимостта от увеличаване на размера на глобите с цел да им гарантира възпиращ ефект, да пристъпва към оценка на вероятността съответните предприятия да извършат повторно нарушение. Следователно този етап от изчисляването на глобата се изразява в увеличаване на началния ѝ размер поради обективни обстоятелства като размера и икономическата мощ на съответното предприятие, а не поради субективни обстоятелства, свързани с преценка на вероятността от извършване на ново нарушение в бъдеще.

(вж. точки 224, 225, 228, 231—235)

8. Що се отнася до упражнявания от съда на Съюза контрол върху решенията на Комисията в областта на конкуренцията, неограничената компетентност, предоставена в приложение на член 229 ЕО на Общия съд от член 31 от Регламент № 1/2003, дава възможност на тази юрисдикция да измени обжалвания акт дори при липсата на отмяна, като вземе предвид всички фактически обстоятелства, за да промени например размера на наложената глоба.

Разпоредбите на член 48 от Процедурния правилник на Общия съд не биха могли да попречат на това Общият съд на основание на неограничената си компетентност да вземе предвид довод, приведен от жалбоподател в съдебното заседание, за да разгледа дали увеличаването на наложената на предприятието жалбоподател глоба за гарантирането на възпиращия ефект е било обосновано с оглед на посоченото от него фактическо обстоятелство, още повече когато Комисията е имала възможността да представи становище по този въпрос.

(вж. точки 252 и 253)

9. Целта на възпиращото действие, която Комисията има право да преследва при определяне на размера на глоба, наложена за нарушение на правото в областта на конкуренцията, може валидно да се постигне само при съобразяване на положението на санкционираното предприятие към момента на налагане на глобата. В този смисъл общите ресурси на дадено предприятие, които в относително кратък период от време, по-специално между преустановяването на нарушението и приемането на решението за налагане на глобата, могат да варират значително, като се увеличават или намаляват, следователно трябва да бъдат оценявани към момента на налагане на глобата, за да се гарантира правилното постигане на целта за възпиране, при това като се зачита принципът на пропорционалност.

Вярно е, че при определяне на размера на глобата Комисията може да отчита обстоятелството, че големите предприятия обикновено притежават познания и правно-икономически инфраструктури, които им дават възможност по-лесно да установяват, че тяхното поведение представлява нарушение и да бъдат наясно с последиците, произтичащи от него съгласно законодателството в областта на конкуренцията. В тази хипотеза оборотът, въз основа на който Комисията преценява размера на съответните предприятия, а следователно и техния капацитет да установят естеството и последствията на своето поведение, трябва да отразява положението им към момента на нарушението, а не към момента на приемането на решението.

Отчитането обаче на фактора, свързан с правно-икономическите инфраструктури, които позволяват на едно голямо предприятие да осъзнава незаконосъобразния характер на поведението си, представлява — в рамките на увеличаването на глобата — отделен довод от онзи, свързан с необходимостта да се гарантира достатъчно сериозният възпиращ ефект на глобата, и то преследва различни цели.

Доколкото обаче, от една страна, обосновката на прилагането на мултипликационен коефициент при определянето на размера на глобата се основава на търсеното въздействие на глобата върху санкционираното предприятие, а не на обстоятелства, свързани с горепосочените правно-икономически инфраструктури, а от друга страна, свързващата санкционираното предприятие и неговото дружество майка стопанска единица е престанала да съществува преди датата на приемане на решението за налагане на глобата, ресурсите на дружеството майка не могат повече да се вземат предвид при определянето на приложимия за посоченото предприятие мултипликационен коефициент.

Поради това с оглед на прилагането на мултипликационен коефициент размерът и икономическата мощ на такова предприятие трябва да се преценят към момента на решението за налагане на глобата.

(вж. точки 260, 263—265, 270—272)

10. Въпреки че грешка при определянето на размера на глобата, която следва да се наложи на дадено предприятие, се дължи на него, това обстоятелство не би могло да обоснове запазването на размера на глобата, която му е наложена, доколкото той се основава на отчитането на неотговарящо на действителността фактическо обстоятелство.

(вж. точка 274)

11. Принципът non bis in idem, основен принцип на правото на Съюза, установен освен това в член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, забранява в областта на конкуренцията повторното осъждане или преследване на предприятие поради антиконкурентно поведение, за което то веднъж е било санкционирано или за което вече е било обявено, че то не носи отговорност с предходно решение, неподлежащо повече на обжалване. Прилагането на този принцип зависи от наличието на три условия, а именно идентичност на деянията, един и същ извършител на нарушението и един и същ защитен правен интерес.

Посоченият принцип изобщо не се нарушава от обстоятелството, че решение на Комисията, с което на дадено предприятие се налага глоба, се основава на предходни наказания, които вече са обосновали прилагането на увеличаване на глобата спрямо това предприятие поради повторност в нялколко предходни решения. Всъщност обстоятелството, че в няколко решения Комисията основава констатацията за наличие на повторност на едни и същи предходни наказания, изобщо не означава, че Комисията наказва съответното предприятие няколко пъти за едно и също нарушение.

Отчитането на повторността като отегчаващо обстоятелство при анализа на тежестта на всяко от извършените от дадено предприятие нарушения по необходимост е свързано с анализа на тежестта на всяко от тези нарушения, които представляват — всяко само по себе си и независимо от другите — повтарящо се противоправно поведение, нарушаващо правилата за конкуренция, което свидетелства за склонност на посоченото предприятие да не извлича подходящите изводи от тези наказания.

Ето защо отчитането на повторността в подобен случай се обосновава с необходимостта от допълнително възпиране, за която свидетелства обстоятелството, че различни предходни установявания на нарушения не са били достатъчни, за да попречат на извършването на ново нарушение.

(вж. точки 292, 293, 295, 296 и 299)

12. Обстоятелството, че дадено предприятие признава частично прилагане на някои от антиконкурентните споразумения, само по себе си не е достатъчно да обоснове отказа да му се предостави ползване от смекчаващо обстоятелство. В това отношение за предоставяне на ползване от смекчаващото обстоятелство, свързано с липсата на ефективно прилагане на неправомерните споразумения, по силата на точка 3, второ тире от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, е важно да се провери дали през периода, в който съответното предприятие се е присъединило към посочените споразумения, то действително се е отклонявало от тяхното прилагане, като е възприело конкурентно поведение на пазара, или поне че ясно и съществено е нарушило задълженията, насочени към прилагането на този картел, до степен да затрудни самото му функциониране.

(вж. точки 308 и 309)

13. По силата на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 за всяко предприятие, което има участие в нарушението, санкцията не може да надвишава 10 % от общия размер на оборота му за предходната стопанска година.

Съгласно съдебната практика само ако се установи, че няколко адресата на решението за налагане на глоба съставляват предприятие в смисъл на икономически субект, отговорен за санкционираното нарушение, и то още към момента на приемане на това решение, горната граница може да се изчисли въз основа на общия оборот на това предприятие, тоест въз основа на всичките му компоненти, взети заедно. Обратно, ако този икономически субект междувременно е престанал да съществува, всеки адресат на решението има право да поиска прилагането на самостоятелно основание на разглежданата горна граница.

(вж. точка 352)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (четвърти състав)

7 юни 2011 година( )

„Конкуренция — Картели — Пазар на метакрилатите — Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Вменяване на отговорност за неправомерното поведение — Задължение за мотивиране — Принцип на равно третиране — Принцип на добра администрация — Глоби — Тежест на нарушението — Действително отражение върху пазара — Възпиращ ефект на глобата — Повторност на нарушението — Принцип non bis in idem — Принцип на пропорционалност — Смекчаващи обстоятелства — Неприлагане на практика на договорите — Възлагане на задължението за плащане в рамките на група от дружества — Неограничена компетентност“

По дело T‑217/06

Arkema France, установено в Colombes (Франция),

Altuglas International SA, установено в Puteaux (Франция),

Altumax Europe SAS, установено в Puteaux,

за които първоначално се явяват адв. A. Winckler, адв. S. Sorinas Jimeno и адв. P. Geffriaud, а впоследствие адв. Sorinas Jimeno и адв. E. Jégou, avocats,

жалбоподатели,

срещу

Европейска комисия, за която първоначално се явяват г‑н F. Arbault и г‑н V. Bottka, а впоследствие г‑н Bottka и г‑н F. Castillo de la Torre, в качеството на представители,

ответник,

с предмет, преди всичко, искане за отмяна на Решение C (2006) 2098 окончателен на Комисията от 31 май 2006 година относно производство по прилагане на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.645 — Метакрилати) в частта относно жалбоподателите и, при условията на евентуалност, с предмет искане за отмяна на глобата, наложена с това решение на жалбоподателите, или за намаляване на нейния размер,

ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),

състоящ се от: г-н O. Czúcz, председател, г‑жа I. Labucka (докладчик) и г‑н K. O’Higgins, съдии,

секретар: г-жа T. Weiler, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 15 декември 2009 г.,

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

Въведение

1 С Решение C (2006) 2098 окончателен на Комисията от 31 май 2006 година относно производство по прилагане на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.645 — Метакрилати) (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията налага солидарно на Arkema SA и неговите дъщерни дружества Altuglas International SA (наричано по-нататък „Altuglas“) и Altumax Europe SAS (наричано по-нататък „Altumax“, като трите дружества заедно са наричани по-нататък „Arkema“) глоба в размер на 219 131 250 EUR заради участието им в картел в сектора на метакрилатите в периода от 23 януари 1997 г. до 12 септември 2002 г. (наричан по-нататък „разглежданият картел“). Техните дружества майки, Total SA и Elf Aquitaine SA, се считат за солидарно отговорни за плащането, съответно на 140,4 милиона и 181,5 милиона евро от глобата (член 2 от обжалваното решение).

2 Arkema (по-рано известно като Atofina SA) е акционерно дружество по френското право, чиято дейност обхваща три направления: изделия от винил, промишлена химия и стоки с високи експлоатационни характеристики. В момента на настъпване на обстоятелствата, посочени в обжалваното решение, Elf Aquitaine притежава първоначално 97,6 % от капитала на Arkema, а след придобиването на групата Elf от Total Fina SA на 17 април 2000 г. — 96,48 % от неговия капитал. След посочената дата и през остатъка от съответния период на нарушението на свой ред 99,43 % от капитала на Elf Aquitaine са собственост на Total (по-рано известно като Total Fina, а впоследствие TotalFinalElf SA) (съображения 265 и 266 от обжалваното решение).

3 С листването си на борсата на 18 май 2006 г. Arkema става Arkema France.

4 Altuglas (по-рано известно като Atohaas и Atoglas SA) и Altumax са основните дъщерни дружества на Arkema, които осъществяват дейност в сектора на метакрилатите, и по-специално на полиметилметакрилата (наричан по-нататък „ПММК“), и участват в тайните действия, описани в обжалваното решение (съображение 259 от обжалваното решение). През целия период на нарушението Arkema притежава 100 % от капитала на Altumax. От 1998 г. Arkema притежава 100 % от капитала на Altuglas. До този момент Elf Atochem SA е притежавало едва 50 % от капитала му, но е отговаряло за неговото текущо управление (съображение 263 от обжалваното решение).

Административно производство

5 Разследването, завършило с приемането на обжалваното решение, започва във връзка с подадено на 20 декември 2002 г. от Degussa AG заявление за освобождаване от глоби на основание на Известието на Комисията от 19 февруари 2002 г. относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (ОВ C 45, стр. 3, наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“).

6 На 25 и 26 март 2003 г. Комисията извършва проверки, по-специално в помещенията на Arkema. В резултат от тези проверки на 3 април 2003 г. Arkema внася заявление за освобождаване от глоба или за намаляване на нейния размер на основание на Известието относно сътрудничеството (съображение 60 от обжалваното решение).

7 На 17 август 2005 г. Комисията приема изложение на възраженията относно нарушение в сектора на метакрилатите и го адресира по-специално до Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas и Altumax (съображение 85 от обжалваното решение).

8 На 15 и 16 декември 2005 г. е проведено изслушване, на което се явяват всички адресати на изложението на възраженията (съображение 87 от обжалваното решение).

9 На 31 май 2006 г. Комисията приема обжалваното решение.

Обжалвано решение

10 За целите на настоящия спор от особено значение са два аспекта на обжалваното решение: определянето на адресатите му и изчисляването на глобата.

Адресати на обжалваното решение

11 След като посочва, че следва да се определи на кои правни субекти да се възложи отговорността за нарушението (съображение 245 от обжалваното решение), Комисията приема, че Altuglas, Altumax, Arkema и Elf Aquitaine отговарят солидарно за нарушението, за извършването на което през периода от 23 януари 1997 г. до 12 септември 2002 г. вина носят Altuglas и Altumax. Total отговаря солидарно за нарушението, извършено от Altuglas и Altumax от 1 май 2000 г. до 12 септември 2002 г. (съображение 277 от обжалваното решение).

12 Що се отнася по-конкретно до отговорността на Elf Aquitaine, тъй като членовете на управителния съвет на Arkema се назначават от Elf Aquitaine и участието на последното в капитала на дъщерното му дружество е в размер на 97,6 %, а след април 2000 г. — в размер на 96,48 %, Комисията презумира, че Elf Aquitaine има решаващо влияние и действителен контрол над действията на Arkema (съображение 265 от обжалваното решение).

13 Що се отнася до отговорността на Total, Комисията установява, че след април 2000 г. и до преустановяване на нарушението това дружество контролира пряко или непряко капитала на всички оперативни дружества от групата, включително тези, които са участвали пряко в разглеждания картел. При тези обстоятелства Комисията презумира, че Total упражнява решаващо влияние върху действията на дъщерните си дружества Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas и Altumax, и изпраща изложение на възраженията до всички тези лица (съображение 267 от обжалваното решение).

14 Arkema, от една страна, и от друга, Total и Elf Aquitaine, изпращат отделни отговори на изложението на възраженията, като посочват по-специално, че Arkema трябва да бъде единственият адресат на обжалваното решение (съображения 268 и 269 от него). Комисията отхвърля доводите им и потвърждава отговорността на петте лица, посочени в предходната точка (съображения 270—277 от обжалваното решение). По-нататък всички тези дружества ще бъдат посочвани като образуващи „групата Total“.

Изчисляване на глобата

15 Във връзка с изчисляването на глобата Комисията разглежда, на първо място, тежестта на нарушението и най-напред установява, че предвид характера на нарушението и обстоятелството, че то обхваща цялата територия на ЕИП, е налице много сериозно нарушение по смисъла на Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС (ОВ С 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“) (съображения 319—331 от обжалваното решение). По-нататък Комисията прилага различно третиране спрямо предприятията, участващи в нарушението, като предвид оборота на Arkema в ЕИП за трите вида изделия от ПММК поставя групата Total в първата категория. На това основание по отношение на същата Комисията определя начален размер от 65 милиона евро (съображение 332—336 от обжалваното решение). Накрая, предвид световния оборот на Total, Комисията прилага мултипликационен коефициент 3 по отношение на глобата, наложена на групата Total, за да гарантира нейния възпиращ ефект. В резултат от това началният размер на глобата възлиза на 195 милиона евро (съображения 337—350 от обжалваното решение).

16 На второ място, Комисията разглежда продължителността на нарушението и установява, че след като Arkema е участвало в нарушението в продължение на 5 години и 7 месеца, началният размер трябва да се увеличи с 55 %. Увеличението се прилага за Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas и Altumax. По отношение на Total, което е собственик на капитала на своите дъщерни дружества през по-кратък период от време, Комисията увеличава глобата с 20 % (съображения 351—353 от обжалваното решение). В този смисъл основната сума на глобата, която е изчислена за Arkema (включително за Elf Aquitaine), възлиза на 302,25 милиона евро. Приема се, че Total отговаря солидарно за плащането на 234 милиона евро от тази сума (съображение 354 от обжалваното решение).

17 На трето място, Комисията разглежда евентуалното наличие на отегчаващи обстоятелства. По отношение на Arkema, тъй като то е адресат на три предходни решения и извършва нарушение от същия вид, Комисията установява повторност и решава да увеличи основната сума на глобата му с 50 %. Същевременно Комисията уточнява, че Total и Elf Aquitaine не са извършили повторно нарушение, и следователно увеличението се прилага само за Arkema, Altuglas и Altumax (съображение 369 от обжалваното решение и свързаната с него бележка под линия 250).

18 На четвърто място, Комисията отхвърля смекчаващите обстоятелства, посочени от групата Total.

19 На този етап, съответно след отчитане или не на отегчаващи и смекчаващи обстоятелства, размерът на глобата на Arkema, Altuglas и Altumax е 365 218 750 EUR. За Total размерът на глобата продължава да бъде 234 милиона евро. За Elf Aquitaine размерът на глобата остава 302,25 милиона евро (съображение 397 от обжалваното решение). В приложение на член 23, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), Комисията приема, че глобата не надвишава 10 % от оборота на предприятието (съображения 398 и 399 от обжалваното решение).

20 На пето и последно място, Комисията прилага Известието относно сътрудничеството и по силата на точка 23, буква б), първо тире от него решава да намали с 40 % глобата, която в противен случай би била наложена на групата Total (съображения 403—410 от обжалваното решение).

21 В резултат на това в член 2, буква б) от обжалваното решение Комисията определя окончателния размер на глобата по следния начин:

„Arkema […], Altuglas […] и Altumax […], солидарно отговорни: 219,13125 милиона евро, като за 140,4 милиона евро солидарна отговорност [носи] Total […] и за 181,35 милиона евро солидарна отговорност [носи] Elf Aquitaine SA“.

Производство и искания на страните

22 Жалбоподателите Arkema France, Altuglas и Altumax подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 10 август 2006 г.

23 Поради промяна в съдебните състави на Общия съд съдията докладчик е включен в четвърти състав, на който вследствие на това е разпределено настоящото дело.

24 Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (четвърти състав) решава да открие устната фаза на производството, като в рамките на процесуално-организационните действия, от една страна, приканва страните да отговорят на някои въпроси, а от друга, приканва Комисията да представи документ. Страните изпълняват посочените искания в определения срок.

25 В съдебното заседание на 15 декември 2009 г. са проведени устните състезания на страните и са изслушани отговорите им на поставените от Общия съд въпроси. Устната фаза на производството е закрита в края на заседанието.

26 С определение от 26 ноември 2010 г. Общият съд решава да възобнови устната фаза на производството в съответствие с член 62 от своя процедурен правилник, за да покани страните в рамките на процесуално-организационните действия да представят документи и да отговорят на въпроси. Страните изпълняват посочените искания в определените срокове. След това, на 9 март 2011 г., устната фаза на производството е закрита.

27 Жалбоподателите молят Общия съд:

– преди всичко да отмени обжалваното решение в частта, отнасяща се до тях,

– при условията на евентуалност да отмени глобата, наложена им с обжалваното решение, или да намали нейния размер,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

28 Комисията моли Общия съд:

– да отхвърли жалбата,

– да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна

29 В подкрепа на жалбата си жалбоподателите сочат по същество осем правни основания. Първото правно основание е изведено от нарушение на правилата за вменяването на отговорност във връзка с практиките, прилагани от дъщерно дружество, на неговото дружество майка, и от нарушение на принципа на недопускане на дискриминация. Второто правно основание е изведено от фактическите грешки, допуснати от Комисията при вменяването на отговорността за извършеното от Arkema нарушение на Total и на Elf Aquitaine. Третото правно основание е изведено от нарушение на задължението за мотивиране и на принципа на добра администрация при прилагане на правилата за вменяване на отговорност. Четвъртото правно основание е изведено от неспазване на критерия за действителното отражение върху пазара при определянето на началния размер на глобата от 65 милиона евро. Петото правно основание е изведено от наличието на грешки при прилагане на правото и фактически грешки във връзка с увеличението на началния размер на глобата с оглед осигуряване на нейния възпиращ ефект. Шестото правно основание е изведено от грешки при прилагане на правото, допуснати от Комисията при увеличаването на глобата поради повторност. Седмото правно основание е изведено от фактическа грешка, доколкото Комисията не намалила глобата на жалбоподателите поради липса на реално прилагане от Arkema на някои от инкриминираните практики. Осмото правно основание е изведено от грешки при прилагане на правото и фактически грешки, изразяващи се в отказа на Комисията да намали глобата им на основание „други фактори“. Освен това в съдебното заседание жалбоподателите сочат допълнително твърдение за нарушение, с което оспорват увеличаването на глобата за осигуряване на достатъчно сериозен възпиращ ефект.

По първото правно основание, изведено от нарушение на правилата за вменяването на отговорност във връзка с практиките, прилагани от дъщерно дружество, на неговото дружество майка, и от нарушение на принципа на недопускане на дискриминация

30 Жалбоподателите изтъкват, че като приложила презумпцията, според която дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху дъщерно дружество, когато притежава целия или почти целия му капитал (наричана по-нататък „презумпция за упражняване на решаващо влияние“), без да докаже наличие на действителен контрол, Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото (първа част от настоящото правно основание). С това тя нарушила и принципа на недопускане на дискриминация, като по отношение на Arkema приложила различен стандарт на доказване в сравнение с прилагания по отношение на други дъщерни дружества, взели участие в инкриминираните практики (втора част от настоящото правно основание).

По първата част, изведена от неспазване на правилата за вменяването на отговорност във връзка с практиките, прилагани от дъщерно дружество на неговото дружество майка

– Доводи на страните

31 Жалбоподателите твърдят, че в съответствие с постоянната съдебна практика и практиката на Комисията при вземане на решения, когато предприятието — извършител на нарушението, е част от група дружества, по принцип единствено съответното дъщерно дружество отговаря за извършеното нарушение. Само при определени обстоятелства действията на дъщерно дружество можели да се вменят на дружеството майка. Това се случвало, когато дружеството майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество предвид липсата на самостоятелност при определяне на търговската му политика или когато дружеството майка (активно или пасивно, в зависимост само от познаването на фактите) е участвало в нарушението, извършено от дъщерното дружество.

32 Жалбоподателите изтъкват, че по силата на приложимата съдебна практика притежаването на 100 % от капитала (и, a fortiori, на 99,43 %, на 97,6 % или на 96,48 %) само по себе си не дава възможност автоматично да се направи извод, че дружеството майка действително упражнява решаващо влияние върху търговската политика на своето дъщерно дружество. Според жалбоподателите съдебната практика винаги изисквала допълнителни елементи в това отношение, например дружеството майка да е твърдяло в административното производство, че е единственият представител на групата в отношенията с Комисията, да не оспорва, че притежава действителни контролни правомощия по отношение на дъщерното дружество, както и липсата дори на най-малко доказателство за самостоятелността на дъщерното дружество.

33 В случая обаче, извън прякото или непряко притежаване на почти целия капитал на Arkema от неговите дружества майки към съответния момент, в обжалваното решение Комисията не предоставила никакви данни, които да могат да докажат, че Total и/или Elf Aquitaine действително са упражнявали в рамките на разглеждания период решаващо влияние върху търговската политика на Arkema или при прилагането на инкриминираните практики. По-специално според жалбоподателите обстоятелството, отбелязано от Комисията в обжалваното решение, че към момента на настъпване на фактите членовете на управителния съвет на Arkema са се назначавали от Elf Aquitaine, представлява само логичен израз на притежанието на повече от половината капитал на Arkema и не е в състояние да докаже упражняването на решаващо влияние върху него.

34 Следователно жалбоподателите считат, че като се основава върху презумпцията за упражняване на решаващо влияние, изградена единствено върху прякото или непряко притежание на почти целия капитал на Arkema, за да вмени на Total и Elf Aquitaine отговорност за посочените в обжалваното решение практики, Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, която обосновава отмяната на обжалваното решение.

35 Накрая на поставения от Общия съд въпрос относно последиците от Решение на Съда от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (C‑97/08 P, Сборник, стр. I‑8237) във връзка с настоящия спор в съдебното заседание жалбоподателите твърдят, че фактите по делото, по което е постановено споменатото решение, и по-специално контролът, упражняван от дружеството майка над неговите дъщерни дружества, участвали в нарушението, се отличават от фактите по настоящото дело. Освен това жалбоподателите отбелязват, че в посоченото дело дружеството майка е притежавало 100 % от капитала на дъщерното си дружество, докато в настоящия случай този размер на участие не е достигнат (тъй като става дума за 99,43 %, за 97,6 % и за 96,48 %). При всички положения жалбоподателите твърдят, че ако посоченото по-горе Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия трябва да се тълкува в смисъл, че позволява вменяването на извършено от дъщерно дружество нарушение на неговото дружество майка, без да са налице други обстоятелства освен капиталовата връзка, то тази съдебна практика трябвало да се преразгледа, доколкото въвеждала режим на обективна отговорност, несъвместим с Регламент № 1/2003.

36 Комисията заявява, че споделя тезата на жалбоподателите, според която само при определени обстоятелства отговорността, произтичаща от неправомерните действия на дъщерно дружество, може да се вмени на дружеството майка. Такава възможност била налице, когато дружеството майка действително упражнява решаващо влияние върху действията на дъщерното си дружество. Според Комисията обаче от постоянната съдебна практика е видно, че тя основателно може да направи извод, че дружество, притежаващо целия или почти целия капитал на своето дъщерно дружество, действително упражнява решаващо влияние върху своето дъщерно дружество, щом дружеството майка не е оборило презумпцията за упражняване на решаващо влияние, привеждайки доказателства за самостоятелност в действията на своето дъщерно дружество.

– Съображения на Общия съд

37 Следва да се напомни, че от съображения 245—252 и 259—277 от обжалваното решение е видно, че Комисията вменява спорното нарушение на Total и на Elf Aquitaine, поради това че те съставляват едно и също предприятие с Arkema и неговите дъщерни дружества Altuglas и Altumax, които са участвали в тайните действия. За да стигне до този извод, Комисията се основава на споменатата в изложението на възраженията презумпция, съгласно която Total и Elf Aquitaine са упражнявали решаващо влияние върху действията на своите дъщерни дружества. По отношение на Elf Aquitaine презумпцията за упражняване на решаващо влияние се основава на обстоятелството, че членовете на управителния съвет на Arkema са се назначавали от Elf Aquitaine, и на обстоятелството, че последното е притежавало 97,6 %, а впоследствие 96,48 % от капитала на Arkema (съображение 265 от обжалваното решение). Що се отнася до Total, същата презумпция се основава на обстоятелството, че след април 2000 г. Total е контролирал пряко или непряко капитала на всички дружества от групата, включително дружествата, които са изпълнявали пряко определена роля в разглеждания картел предвид участието си от 99,43 % в капитала на Elf Aquitaine (съображения 266 и 267 от обжалваното решение). От последното е видно, че в отговора си на изложението на възраженията съответните дружества привеждат някои доводи, насочени към оборване на презумпцията за упражняване на решаващо влияние, но Комисията счита, че същите са недостатъчни (вж. по-специално съображения 272 и 274 от обжалваното решение).

38 По-нататък следва да се напомни практиката на Съда в тази област.

39 В това отношение следва да се отбележи, че правото в областта на конкуренцията на Съюза се отнася до дейността на предприятията и че понятието за предприятие обхваща всеки субект, който извършва икономическа дейност, независимо от неговия правен статут и начин на финансиране (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 54 и цитираната съдебна практика).

40 Съдът уточнява също, че понятието за предприятие, поставено в този контекст, трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 55 и цитираната съдебна практика).

41 Когато подобна стопанска единица нарушава правилата на конкуренция, съгласно принципа на личната отговорност същата следва да отговаря за това нарушение (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 56 и цитираната съдебна практика).

42 Нарушението на правото в областта на конкуренцията на Съюза трябва да бъде вменено по недвусмислен начин на юридическо лице, на което биха могли да се наложат глоби, и изложението на възраженията трябва да бъде адресирано до последното. Важно е също изложението на възраженията да посочва в какво качество дадено юридическо лице се упреква в извършването на твърдените деяния (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 57 и цитираната съдебна практика).

43 От постоянната съдебна практика произтича, че поведението на дадено дъщерно дружество може да бъде вменено на дружеството майка, по-конкретно когато, макар и да има отделна правосубектност, това дъщерно дружество не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а прилага главно указанията, които са му дадени от дружеството майка, с оглед в частност на икономическите, организационните и юридическите връзки между тези два правни субекта (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 58 и цитираната съдебна практика).

44 Всъщност това е така, защото в подобна ситуация дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно формират едно-единствено предприятие в горепосочения смисъл. Така обстоятелството, че дружество майка и неговото дъщерно дружество представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да се изисква да е доказано личното участие на последното в нарушението (Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 59).

45 Съдът приема също, че в особения случай, когато дружество майка притежава 100 % от капитала на своето дъщерно дружество, извършило нарушение на правилата на конкуренция на Съюза, от една страна, такова дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, и от друга страна, е налице оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 60 и цитираната съдебна практика).

46 Поради това Съдът уточнява, че при тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното оказва решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Впоследствие Комисията ще бъде в състояние да счита дружеството майка за солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако това дружество майка, което трябва да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, които са от естество да установят, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара (вж. Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 61 и цитираната съдебна практика).

47 С оглед на тази практика на Съда следва да се приеме, че приложеният от Комисията в настоящия случай метод за вменяване на спорното нарушение на дружествата майки на жалбоподателите, посочен в точка 37 по-горе, е точен.

48 От една страна, за разлика от твърденията на жалбоподателите, това вменяване на отговорност не се основава единствено на притежаването на капитала, а и на констатацията, че презумпцията за упражняване на решаващо влияние не е била оборена (вж. по-специално съображения 272 и 274 от обжалваното решение).

49 От друга страна, от посочената съдебна практика (вж. по-специално точки 45 и 46 по-горе) става ясно, че структурата на собствеността върху капитала на дъщерно дружество е достатъчен критерий за въвеждането на тази презумпция, без Комисията да е длъжна да представя допълнителни данни относно действителното упражняване на влияние от страна на дружеството майка, както изискват жалбоподателите.

50 Това заключение не се поставя под съмнение от доводите на жалбоподателите, съгласно които обстоятелствата, довели до постановяването на Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, и по-специално упражняваният от съответното дружество майка по това дело контрол над неговите дъщерни дружества, били различни от тези по настоящото дело. По-специално, независимо че по това дело е възможно да са били посочени подобни допълнителни данни (Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, Т‑112/05, Сборник, стр. II‑5049, точки 13 и 54), както от Решение от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, посочено по-горе (точки 61 и 62), така и от Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе (точки 61 и 62) съвсем недвусмислено е видно, че прилагането на тази презумпция не зависи от наличието на такива допълнителни данни.

51 Следва да се отбележи също, че споменатата по-горе съдебна практика се отнася конкретно до „особения случай, когато дружество майка притежава 100 % от капитала на своето дъщерно дружество“ (Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 60). В случая обаче Total и Elf Aquitaine не притежават изцяло капитала на съответните им дъщерни дружества.

52 Уместно е все пак да се подчертае, че макар да отбелязват тази фактическа разлика в съдебното заседание (вж. точка 35 по-горе), жалбоподателите не привеждат никакъв конкретен довод, за да се противопоставят на прилагането на същия доказателствен режим в двата случая, въпреки че проблематиката относно прилагането на презумпцията за упражняване на решаващо влияние в случаите, различни от притежаването на целия капитал на дъщерното дружество от дружеството майка, е била предмет на писмено зададен от Общия съд до Комисията въпрос, а впоследствие и на обсъждане в съдебното заседание.

53 При всички положения следва да се приеме, че дружеството майка, което притежава почти целия капитал на своето дъщерно дружество, по принцип се намира в сходно положение с това на изключителен собственик от гледна точка на правото си да упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество предвид икономическите, организационните и правните му връзки с него. Следователно в този случай Комисията има право да приложи същия доказателствен режим, а именно да прибегне до презумпцията, че споменатото дружество майка действително упражнява правото си да оказва решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество. Действително не е изключено в определени случаи миноритарните съдружници да могат да разполагат по отношение на дъщерното дружество с права, позволяващи им да оспорят очертаната по-горе аналогия. Същевременно, освен че такива права обикновено не са свързани с пренебрежимо малки дялови участия като разглежданите в случая, жалбоподателите не представят никакви данни от такова естество по настоящото дело. Следователно Комисията основателно прилага презумпцията за упражняване на решаващо влияние по отношение на дружествата майки на жалбоподателите.

54 Накрая, що се отнася до довода, съгласно който по същество съдебната практика, установена с Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (точка 35 по-горе), трябвало да се преразгледа, Общият съд счита, че предвид обстоятелствата по делото не е от негова компетентност да възобновява разглеждането на правен въпрос, ясно разрешен от Съда в неотдавна постановено решение.

55 Следователно първата част от настоящото правно основание трябва да се отхвърли.

По втората част, изведена от нарушение на принципа на недопускане на дискриминация

– Доводи на страните

56 Жалбоподателите твърдят, че докато в техния случай Комисията се основава изключително на презумпцията за упражняване на решаващо влияние с оглед вменяване на нарушението на дружеството майка, при повечето други дъщерни дружества, които са адресати на обжалваното решение, тя взема предвид допълнителни данни. Жалбоподателите се позовават във връзка с това на подхода на Комисията, възприет в обжалваното решение по отношение на Degussa, ICI plc и Lucile International Ltd.

57 Така Комисията провела необоснована дискриминация при събирането на доказателства. Жалбоподателите подчертават, че ако Комисията бе приложила по отношение на Arkema същия стандарт на доказване както при другите предприятия, тя по необходимост щяла да стигне до извода, че отговорност за нарушението следва да се вмени единствено на Arkema.

58 Освен това във връзка с довода на Комисията, изведен от упоменатото в обжалваното решение назначаване на членовете на управителния съвет на Atofina от Elf Aquitaine, жалбоподателите подчертават, че това е просто логичен израз на собствеността върху повече от половината капитал на Arkema, и изтъкват, че този признак е несъпоставим с приетите от Комисията данни по отношение на Degussa, където Комисията отчела активното участие на дружеството майка в нарушението. При всички положения жалбоподателите отбелязват, че този признак е относим единствено за Elf Aquitaine, но не и за Total.

59 Комисията оспорва тези доводи.

– Съображения на Общия съд

60 Следва да се напомни, че съгласно принципа на равно третиране или на недопускане на дискриминация сходни положения не трябва да се третират по различен начин, а различни положения не трябва да се третират еднакво, освен ако такова третиране е обективно обосновано (вж. Решение на Съда от 11 септември 2007 г. по дело Lindorfer/Съвет, C‑227/04 P, Сборник, стр. I‑6767, точка 63 и цитираната съдебна практика).

61 Налага се виждането, че жалбоподателите не доказват нарушаване на този принцип от Комисията, когато тя вменява спорното нарушение на адресатите на обжалваното решение.

62 Най-напред следва да се приеме, че положението на ICI Acrylics не е сходно с това на жалбоподателите. От обжалваното решение всъщност се вижда ясно, че ICI Acrylics — субектът, който е участвал пряко в спорното нарушение — е бил само търговско поделение на ICI, лишено от юридическа правосубектност, а не дъщерно дружество, изцяло или почти изцяло притежавано от ICI (вж. по-специално съображения 280, 287 и 288 от обжалваното решение). Следователно, що се отнася до ICI, Комисията не прилага презумпцията за упражняване на решаващо влияние (подкрепена или не с други данни), а единствено посочва юридическото лице, част от което към момента на настъпване на фактите е било търговското поделение, извършило нарушението (съображения 288 и 289 от обжалваното решение).

63 По-нататък, що се отнася до Degussa, следва да се отбележи, че в съображение 255 от обжалваното решение Комисията констатира следното:

„Röhm GmbH & Co. KG (изцяло притежавано от Degussa дъщерно дружество) и Para-Chemie GmbH (изцяло притежавано от Röhm дъщерно дружество) са самостоятелни юридически субекти. Тъй като Degussa е притежавало пряко или непряко тези две предприятия изцяло […] и част от надзорния съвет на Röhm се състои от членове на ръководството на Degussa […], Комисията приема, че Degussa отговаря за неправомерните действия на Röhm […] и на Para-Chemie […]“.

64 В съображение 294 от обжалваното решение Комисията приема следното за Lucite International:

„Lucite International UK Ltd е едно от изцяло притежаваните от него дъщерни дружества. Освен това по време на нарушението членовете на управителния съвет на Lucite International […] също са членували в управителния съвет на Lucite International UK […]“.

65 В този смисъл, за да вмени на Degussa и на Lucite International неправомерното поведение на съответните им дъщерни дружества, Комисията наистина се основава на презумпцията за упражняване на решаващо влияние, произтичаща от собствеността на дружеството майка върху 100 % от капитала на дъщерното дружество, като същевременно излага допълнителни данни, а именно присъствието на членове на ръководството на дружеството майка в надзорния съвет на дъщерното дружество и, съответно, еднаквия членски състав на управителните съвети на двете дружества.

66 От това обаче не следва, че подходът по отношение на Degussa и Lucite International, както и на техните дъщерни дружества, е бил по-различен, отколкото при жалбоподателите и техните дружества майки, и че съставлява нарушение на принципа на равно третиране.

67 Следва да се подчертае всъщност, че — точно както дружествата майки на жалбоподателите — Degussa и Lucite International също се считат отговорни за неправомерните действия на своите дъщерни дружества (съображения 258 и 296 от обжалваното решение). В обжалваното решение обаче няма нищо, което позволява да се приеме, че Комисията би ги освободила от тази отговорност, ако не бе установила наличието на посочените по-горе допълнителни данни.

68 Във връзка с това следва да се напомни, че в съображения 245—252 от обжалваното решение Комисията представя принципите, от които се е ръководила при определяне на адресатите на това решение. Вижда се ясно, че при наличие на контрол над целия или почти целия капитал на дъщерно дружество Комисията приема, че са налице основания да бъде установена липсата на самостоятелност на дъщерното дружество, като изхожда единствено от презумпцията за упражняване на решаващо влияние, при условие че същата не е оборена в хода на административното производство, както и, следователно, да вмени неправомерните му действия на дружеството майка, поради това че последното е част от същото предприятие (вж. по-специално съображения 247 и 248 от обжалваното решение).

69 В този смисъл следва да се приеме, че — както посочва Комисията — тя отбелязва единствено с оглед на изчерпателност наличието на данни, различни от капиталовата връзка, когато такива са налице. Освен това във връзка с групата Total Комисията отбелязва и назначаването на членовете на управителния съвет на Arkema от Elf Aquitaine. Комисията обаче по никакъв начин не подчинява вменяването на отговорност за неправомерните действия на изцяло или почти изцяло притежавано от дружество майка дъщерно дружество на наличието на такива допълнителни данни. Това тълкуване впрочем се потвърждава и от споменаването в обжалваното решение единствено на капиталовата връзка по отношение на някои дружества майки. Това е така при Total (съображение 266) и дружествата от групата Barlo, а именно Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV и Barlo Group plc (съображение 301).

70 Следва да се напомни впрочем, че в настоящия случай приложеният от Комисията метод за вменяване на отговорността за спорното нарушение на дружествата майки на жалбоподателите е точен, както проличава от гореизложеното (вж. точка 47 по-горе).

71 Поради това втората част от настоящото правно основание трябва да се отхвърли, а с нея трябва да се отхвърли и първото правно основание в неговата цялост.

По второто правно основание, изведено от фактическите грешки, допуснати от Комисията при вменяване на отговорността за извършеното от Arkema нарушение на Total и на Elf Aquitaine

72 Според жалбоподателите, дори да се предположи, че по отношение на тях е валиден методът с използване на презумпцията за упражняване на решаващо влияние, Комисията не е разполагала с фактически основания, за да вмени отговорността за нарушението на Total и на Elf Aquitaine. Всъщност те доказали, първо, пълната липса на участие на ръководителите на Elf Aquitaine и на Total в разглежданите практики и, второ, самостоятелността на Arkema при определяне на търговската му политика.

По първата част, изведена от пропуска да се отчете липсата на участие на ръководителите на Total и на Elf Aquitaine в посочените в обжалваното решение практики

– Доводи на страните

73 Жалбоподателите подчертават, че в обжалваното решение Комисията не твърди ръководителите на Elf Aquitaine или на Total да са участвали по някакъв начин в разглежданите практики или да са знаели за извършените нарушения. Те отбелязват също, че в хода на разследването Комисията не изпраща на тези предприятия никакво искане за предоставяне на информация, нито провежда действия по разследване в помещенията им.

74 Според жалбоподателите обаче от практиката на Комисията при вземане на решения следва, че поради липсата на активно или пасивно участие на дружеството майка в нарушението тя може да изключи вменяването на отговорността за извършено от дъщерното дружество нарушение на дружеството майка дори когато последното притежава повече от половината или целия капитал на споменатото дъщерно дружество.

75 Освен това във връзка с това жалбоподателите отбелязват, че групата, в която те са членували към момента на настъпване на фактите, е настоявала за абсолютното спазване на правилата за конкуренция, което впрочем е причината Arkema да въведе програма за спазване на правото на конкуренция още през януари 2001 г., тоест едва няколко месеца след придобиването на групата Elf от Total Fina, станало на 17 април 2000 г. При това положение те считат, че ако Total и/или Elf Aquitaine са били запознати с антиконкурентните практики, прилагани от Arkema, те незабавно биха разпоредили тяхното преустановяване.

76 Следователно според жалбоподателите Комисията можела да се основе на тази информация, за да приеме, че макар тези дружества да притежават почти целия капитал на Arkema в рамките на инкриминирания период, те не са отговаряли за неговите неправомерни действия на пазара на ПММК.

77 Комисията оспорва тези доводи.

– Съображения на Общия съд

78 Следва да се напомни, че от съображения 245—252 и 259—277 от обжалваното решение е видно, че Комисията вменява отговорността за спорното нарушение на Total и на Elf Aquitaine, поради това че към момента на настъпване на фактите същите са образували единен икономически субект и следователно по смисъла на правото на конкуренция са представлявали едно предприятие с Arkema и неговите дъщерни дружества Altuglas и Altumax, които са участвали в тайните действия. Този извод на Комисията се основава на презумпцията за упражняване на решаващо влияние и на констатацията, че същата не е била оборена в административното производство. Както проличава от разглеждането на първото правно основание, този метод е възприет основателно.

79 Видно от съдебната практика обаче, обстоятелството, че дружество майка и неговото дъщерно дружество представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО, позволява на Комисията да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да се изисква да е доказано личното участие на последното в нарушението (Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 59). Следователно не се е налагало Комисията да установява прякото участие на ръководителите на дружеството майка или дори тяхната запознатост с инкриминираните факти. Също така действията на Комисията по време на административното производство, и по-специално обстоятелството, че тя не е изпратила никакво искане за предоставяне на информация на дружествата майки, нито е провела действия по разследване в техните помещения, е без значение с оглед на въпроса дали заедно с дъщерното си дружество те образуват едно-единствено предприятие по смисъла на член 81 ЕО.

80 Във връзка с посочената от жалбоподателите практика на Комисията при вземане на решения следва да се приеме, че дори ако Комисията хипотетично обуславяше вменяването на отговорността за нарушението на дружеството майка в зависимост от прякото участие на неговите ръководители в нарушението, това изобщо не би повлияло върху законосъобразността на обжалваното решение по този пункт, щом използваният в настоящия случай метод е бил точен. Освен това в писмената си реплика жалбоподателите уточняват, че според тях липсата на участие на дружество майка в нарушението, извършено от негово дъщерно дружество, сама по себе си не е достатъчна, за да изключи отговорността на дружеството майка, а представлява само отделен елемент, който Комисията може да вземе предвид за тази цел.

81 Накрая, както основателно твърди Комисията, липсата на пряко участие на ръководителите на дружеството майка или тяхното незнание относно инкриминираните факти — дори да се допусне, че те могат да се установят — не биха били достатъчни за оборването на презумпцията за упражняване на решаващо влияние.

82 Следователно първата част от настоящото правно основание трябва да се отхвърли.

По втората част, изведена от неотчитането на данните, установяващи реалната самостоятелност на Arkema при определяне на търговската му политика

– Доводи на страните

83 Според жалбоподателите в хода на административното производство Arkema доказва, че неговата търговска политика в нито един момент от разглеждания в обжалваното решение период не е била определяна от Elf Aquitaine или Total. В този смисъл обстоятелствата, че от правна гледна точка то се е явявало дъщерно дружество на Elf Aquitaine към момента на настъпване на фактите и че членовете на управителния му съвет са се назначавали от последното, били без значение с оглед самостоятелното определяне на неговата търговска политика. Следователно, като възложила отговорността за извършеното от Arkema нарушение на неговите дружества майки, Комисията допуснала фактическа грешка.

84 На първо място, жалбоподателите отбелязват, че — видно от самата структура на групата — нито Total, нито Elf Aquitaine определят търговската политика на своите дъщерни дружества. Всъщност тези дружества били холдинги, акционери в различни групи от дружества, действащи самостоятелно в съответните си сектори на дейност.

85 На второ място, според жалбоподателите Arkema доказва, че е напълно самостоятелно при определяне на търговската си политика във връзка с ПММК, и по-специално с оглед на политиката по ценообразуване и избор на клиенти. Те сочат, че в сектора химия Arkema е било дружеството майка и че всъщност то е давало нареждания на собствените си дъщерни дружества, каквито са Altuglas и Altumax. На по-горните от Arkema нива обаче преобладавали единствено отношения като между акционер, загрижен да защити финансовите си интереси, и самостоятелно ръководство, натоварено с управлението на дейностите в областта на химията. В този смисъл ролята на Total и на Elf Aquitaine се ограничавала до разрешаването на големите инвестиции и до получаването на счетоводната и финансова информация за резултатите на тяхното дъщерно дружество съгласно изискванията на приложимото законодателство. В това отношение жалбоподателите се позовават на приложената към жалбата вътрешна докладна записка, озаглавена „Вътрешни правомощия и ангажиране на разходи“.

86 Във връзка с горното жалбоподателите разграничават два периода: 1992—2000 г. и 2001—2004 г.

87 Във връзка с периода от 1992 г. до 2000 г. те сочат, че търговската политика по отношение на свързаните с ПММК дейности се определя самостоятелно от отдел „Междинни синтетични органични продукти“ (наричан по-нататък „DIOS“) на Elf Atochem. Основните насоки на тази търговска политика се одобрявали предварително под формата на петгодишен бизнес план всяка година от генералния съвет на директорите на Elf Atochem, който одобрявал и бюджета на DIOS.

88 За периода от 2001 г. до 2004 г. търговската политика относно свързаните с ПММК дейности се определяла самостоятелно от Arkema посредством Atoglas (понастоящем Altuglas). Основните насоки на тази търговска политика се определяли предварително всяка година под формата на петгодишен бизнес план от съвета на директорите в областта на химията — изпълнителен орган в сектора химия. Бюджетът за свързаните с ПММК дейности бил представян пред изпълнителния съвет на Total в рамките на представянето на общия бюджет на Atoglas. Дейността на този изпълнителен съвет била в областта на инвестициите при решенията, отнасящи се за суми над 10 милиона евро, и преценявал нивата на риск и рентабилност на тези инвестиции.

89 Жалбоподателите подчертават по-специално, че нито Total, нито Elf Aquitaine са определяли търговската политика на Arkema по отношение на дейности като разглежданите в настоящия случай, които били само незначителна част от оборота им. Във връзка с това те напомнят, че през 2002 г. (последната година от нарушението) световният оборот на Arkema от продажбата на ПММК е възлизал на 416 милиона евро, което е представлявало 2,1 % от общия оборот на сектора химия и 0,4 % от общия оборот на групата Elf Aquitaine/Total.

90 Освен това жалбоподателите подчертават, че дори да се допусне, че презумпцията за упражняване на решаващо влияние е валидна, за да се даде възможност за оборването на такава презумпция, тежестта на доказване за съответното предприятие трябвало да се отнася до установяването на липса на действителен контрол на дружеството майка върху търговската политика на дъщерното дружество на съответния пазар, и следователно в настоящия случай на пазара на ПММК. По тяхно мнение различен подход, изразяващ се в изискване да се докаже пълна самостоятелност по отношение на дружеството майка и следователно отхвърляне на абстрактната възможност дружеството майка да упражнява решаващо влияние върху своето дъщерно дружество, в случай че притежава изцяло неговия капитал, щял да представлява probatio diabolica и да води до установяване на необорима презумпция.

91 На трето място, жалбоподателите отбелязват, че общият контрол, упражняван от Total и Elf Aquitaine над Arkema, се отличава от упражнявания от Arkema контрол над неговите дъщерни дружества Altuglas и Altumax, които са представлявали част от Arkema както в оперативно, така и във функционално отношение. Жалбоподателите подчертават също, че в цялото производство Arkema встъпва от собствено име и от името на своите дъщерни дружества, и в нито един момент по време на разследването не оспорва наличието на действителен контрол над своите дъщерни дружества.

92 В този смисъл, от една страна, в оперативно отношение — за разлика от Elf Aquitaine и Total, които не са участвали в производствения процес на метакрилати — Arkema е осъществявало производство на метилметакрилати: суровина, отчасти използвана за собствени нужди от неговите дъщерни дружества Altuglas и Altumax за производството и дистрибуцията на ПММК.

93 От друга страна, във функционално отношение, макар и осъществявана от дъщерни дружества на Arkema (Altuglas и Altumax), свързаната с ПММК дейност винаги била част от търговската организация на Arkema, най-напред в рамките на DIOS, до 2000 г., а впоследствие, след 2001 г. — чрез специализирана в областта на ПММК търговска единица. Освен това през разглеждания период повече от половината членове на управителния съвет на дружеството Altuglas били представители на правните и финансови дирекции на Arkema. Последните освен това изпълнявали задължения не само в Arkema, но и в Altuglas, което не разполагало със свои правни и финансови служби. На последно място, всички служители на Altuglas, участвали в посочените в обжалваното решение практики, редовно са информирали член на ръководството на Arkema, който в периода на нарушението е бил г‑н G., първоначално директор на DIOS до 2000 г., а впоследствие, от 2001 г., член на съвета на директорите в сектор химия.

94 Жалбоподателите освен това отбелязват, че тази функционална и оперативна интеграция между Arkema и неговите дъщерни дружества Altuglas и Altumax е потвърдена през 2004 г. при реорганизацията на сектора химия на групата Total и създаването на Arkema, а впоследствие, през май 2006 г., с листването на Arkema на борсата.

95 На четвърто място, жалбоподателите подчертават, че никое от събраните в хода на производството доказателства не установява прякото или непряко получаване от Arkema на каквото и да било указание или препоръка от страна на Elf Aquitaine или Total във връзка с търговската политика, която да провежда на пазарите на метакрилати, въпреки че Комисията е иззела стотици документи от седалището на Arkema.

96 На пето място, жалбоподателите сочат, че възприетата от Комисията позиция в обжалваното решение е в противоречие със собствената ѝ по-ранна практика. Всъщност в Решение С (2003) 4570 окончателен на Комисията от 10 декември 2003 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/E-2/37.857 — Органични пероксиди, наричано по-нататък „решението „Органични пероксиди“) Комисията не вменила отговорността за извършеното от Arkema нарушение на Elf Aquitaine, въпреки съществуващата между двете предприятия капиталова връзка. Така Комисията допуснала, че Arkema се ползва с реална самостоятелност при определяне на търговската си политика. Според жалбоподателите, щом периодът, който се обхваща от решение „Органични пероксиди“, отчасти съвпада с визирания в обжалваното решение и икономическите и финансови връзки между Arkema и Elf Aquitaine са били строго идентични и по двете дела, Комисията е нямала основание да се отклонява от позицията, възприета по делото, по което е постановено решение „Органични пероксиди“.

97 Освен това ограниченият общ контрол, упражняван от Total и Elf Aquitaine над техните дъщерни дружества, наскоро бил потвърден от френския Съвет по конкуренцията, който установил в решение във връзка с пазара за продажба на горива по автомагистралите, че Total Raffinage Distribution SA и Elf Antar France SA разполагат с достатъчна самостоятелност при определяне на търговската си политика.

98 На последно място, жалбоподателите сочат, че Комисията е допуснала грешки при прилагане на правото в преценката относно естеството и разпределянето на доказателствената тежест. Те считат, че тъй като възприетата от Комисията презумпция за упражняване на решаващо влияние не се съпътства от допълнителни данни, които да са в състояние да установят наличието на действителен контрол на дружествата майки върху търговската политика на Arkema на пазара на ПММК, самият факт, че в хода на административното производство Arkema представя данни, които да докажат реалната му самостоятелност на пазара, е достатъчен за преобръщане на доказателствената тежест. Според тях при това положение Комисията е следвало да докаже, че въпреки посочените данни Total и Elf Aquitaine са упражнявали решаващо влияние върху дъщерните си дружества на съответния пазар.

99 Комисията сочи, че данните, представени от жалбоподателите по време на административното производство и възпроизведени в жалбата, са недостатъчни, дори разгледани в цялост, за установяване на самостоятелност по отношение на Elf Aquitaine в поведението на Arkema на пазара и следователно за оборване на презумпцията за упражняване на решаващо влияние.

– Съображения на Общия съд

100 В самото начало следва да се отбележи, че за разлика от това, което сочат жалбоподателите (вж. точки 90 и 98 по-горе), в настоящия случай Комисията не е нарушила правилата относно доказателствената тежест.

101 В това отношение следва да се напомни, че от практиката, установена с Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия (точка 35 по-горе, точка 61), следва, че за да обори презумпцията за упражняване на решаващо влияние, съответното дружество трябва да представи „достатъчно доказателства“, които са от естество да установят, че дъщерното дружество има самостоятелно поведение на пазара. Комисията от своя страна следва да разгледа тези доказателства, а не да представя данни в подкрепа на упражняването на такова влияние. Освен това, ако заинтересованата страна можеше да оспори споменатата презумпция, като изложи само неподкрепени твърдения, презумпцията би се оказала напълно лишена от полезно действие.

102 Следва изначално да се отбележи обаче, че в отговора си на изложението на възраженията жалбоподателите представят съвсем оскъдни конкретни данни в подкрепа на твърденията си относно самостоятелността на Arkema на пазара. По-специално част III.2 от този отговор, озаглавена „[През периода на нарушението] Arkema се ползва с реална самостоятелност при определяне на търговската си политика“, не се позовава на никакви документи, потвърждаващи съдържащите се в нея твърдения. В този смисъл изглежда, че е точна съдържащата се в съображение 272 от обжалваното решение констатация на Комисията, съгласно която представените от жалбоподателите данни представляват единствено твърдения, неподкрепени с достатъчно доказателства. Както е видно от предходната точка, тази констатация позволява основателно да се приеме, че презумпцията за упражняване на решаващо влияние не е била оборена.

103 Освен това, противно на твърденията на жалбоподателите, възприетият в обжалваното решение подход не представлява probatio diabolica. Всъщност от съдебната практика следва, че за да се определи дали дадено дъщерно дружество формира самостоятелно своето поведение на пазара, следва да се вземат предвид всички релевантни елементи относно икономическите, организационните и юридическите връзки, които свързват това дъщерно дружество с неговото дружество майка, които могат да варират във всеки отделен случай и следователно не могат да бъдат предмет на изчерпателно изброяване (вж. в този смисъл Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точки 73 и 74). Следователно жалбоподателите трябва да предоставят всяко доказателство относно организационните, икономически и юридически връзки между дъщерното дружество и дружеството майка, с което според тях може да се установи, че тези дружества не представляват един-единствен стопански субект (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 50 по-горе, точка 65). Ако се приеме, че в настоящия случай жалбоподателите не са били в състояние да представят такива доказателства, това все пак не означава, че споменатата презумпция не може в никакъв случай да бъде оборена.

104 В светлината на тези общи бележки следва да се разгледат конкретните доводи на жалбоподателите.

105 На първо място, те се позовават на обстоятелството, че Total и Elf Aquitaine са холдингови дружества, и твърдят, че самостоятелността на дъщерните им дружества следва от самата структура на групата.

106 От една страна, налага се констатацията, че твърденията, съгласно които Total и Elf Aquitaine били холдингови дружества, не са подкрепени с никакво доказателство.

107 От друга страна, дори да се допусне, че тези твърдения са точни, те не биха могли да бъдат достатъчни, за да се изключи, че въпросните дружества майки са упражнявали решаващо влияние върху дъщерните си дружества, като по-специално са координирали финансовите инвестиции в групата. Всъщност вече е постановено, че в контекста на група от дружества холдингът е дружество, чиято задача е да групира участия в различни дружества и чиято функция е да осигури единно ръководство на тези дружества (Решение на Общия съд от 8 октомври 2008 г. по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия, T‑69/04, Сборник, стр. II‑2567, точка 63). В случая самите жалбоподатели твърдят, че техните дружества майки са вземали участие в най-важните решения, които могат да се отразят в рамките на цялата група. Далеч без да опровергават тезата за наличие на икономически субект, състоящ се от жалбоподателите и техните дружества майки, тези твърдения по-скоро потвърждават, че функцията на последните е била да осигуряват единно ръководство и координиране, които да могат да повлияят върху поведението на дъщерните дружества на пазара.

108 На второ място, жалбоподателите твърдят, че са доказали пълната самостоятелност на Arkema при определяне на търговската му политика във връзка с ПММК. Всъщност Arkema било дружеството майка в сектора химия и давало разпореждания на своите дъщерни дружества, например Altuglas и Altumax. Що се отнася до Total и Elf Aquitaine, тяхната роля се свеждала до разрешаването на големите инвестиции и получаването на счетоводна и финансова информация относно резултатите на дъщерното им дружество съгласно изискванията на приложимото законодателство.

109 В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че твърденията на жалбоподателите не са подкрепени с никакво доказателство. По принцип обаче е било възможно да се представи конкретно доказателство във връзка с твърденията, отнасящи се до организацията и структурата на групата Total и до съответните правомощия на различните дружества, включени в нея.

110 Действително жалбоподателите представят в приложение към жалбата вътрешна докладна записка, озаглавена „Вътрешни правомощия и ангажиране на разходи“, в подкрепа на довода им, че дружеството майка само е одобрявало най-големите реализирани от Arkema инвестиции. Същевременно, както твърди Комисията, а жалбоподателите не възразяват, този документ не се е съдържал в отговора на изложението на възраженията. Освен това на въпрос в тази насока, поставен в съдебното заседание, жалбоподателите потвърждават, че този документ не е бил представен в административното производство. От Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе (точка 61) обаче е видно, че когато прилага презумпцията за упражняване на решаващо влияние, Комисията е в състояние да счита дружеството майка за солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако съответното дружество, което трябва да обори тази презумпция, представи достатъчно доказателства, които са от естество да установят, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара. В този смисъл Комисията основателно прави извод в съображение 272 от обжалваното решение, че въпросните твърдения не са били подкрепени с достатъчно доказателства.

111 От друга страна и при всички положения, дори да се докажат, тези твърдения не биха били достатъчни, за да се обори презумпцията за упражняване на решаващо влияние, доколкото се отнасят изключително до определянето на търговската политика за ПММК. Всъщност, противно на това, което поддържат жалбоподателите, за да се установи дали дадено дъщерно дружество определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, следва да се вземат предвид не само елементите, свързани с търговската политика в областта на стоките, включени в картела, но и всички релевантни елементи относно икономическите, организационни и юридически връзки, които свързват това дъщерно дружество с дружеството майка (вж. в този смисъл Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, точка 35 по-горе, точки 67, 68, 73 и 74, и заключението на генералния адвокат Kokott към това решение, Сборник, стр. I‑8241).

112 Освен това някои твърдения на жалбоподателите съдържат данни, че те образуват един-единствен икономически субект с техните дружества майки.

113 В този смисъл жалбоподателите признават, че Total и Elf Aquitaine е трябвало да разрешават големите инвестиции на своето дъщерно дружество. Упражняването на такова правомощие обаче действително показва, че дъщерното дружества действа на пазара, отчитайки интересите на дружеството майка (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело Lafarge/Комисия, T‑54/03, непубликувано в Сборника, точка 547).

114 Също така жалбоподателите неколкократно споменават, че в Total съществува сектор химия. В отговор на писмен въпрос на Общия съд жалбоподателите потвърждават, че след май 2000 г. до края на периода на нарушението секторът химия е включвал не само Arkema и неговите дъщерни дружества, а и други дружества от групата Total. Те разясняват, че след сливането на Total и Elf Aquitaine всички химически дейности на предишните групи се поставят във функционално отношение под егидата на Arkema (по това време Atofina). Това функционално обединяване обаче невинаги се съпътства от капиталово обединяване. Подобна подялба на групата на сектори, която при това не отчита капиталовите връзки между дружествата от групата, показва ясно, че координирането на дейностите на тези сектори се прави от оглавяващото групата дружество майка. Такава функция на дружеството майка може да изключи самостоятелното поведение на дъщерното дружество на пазара (вж. в този смисъл Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 113 по-горе, точка 549 и Решение по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия, точка 107 по-горе, точка 64).

115 Що се отнася до твърденията, че свързаната с ПММК дейност е представлявала само съвсем незначителна част от общия оборот на Total и на Elf Aquitaine, тези твърдения не могат да докажат, че дружеството майка е предоставило на дъщерното дружество пълна самостоятелност да определя поведението си на пазара. Освен това, както бе отбелязано по-горе, самостоятелността на дъщерно дружество спрямо неговото дружество майка не трябва да се преценява изключително с оглед на дейността му в областта на обхванатите от картела стоки. Следователно, дори да се допусне, че подобен довод е релевантен, би следвало да се прецени като цяло значението на Arkema за неговите дружества майки (вж. в този смисъл Решение по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия, точка 107 по-горе, точка 66). Жалбоподателите обаче не представят доводи в този смисъл.

116 На трето място, следва да се отхвърли доводът, че общият контрол, упражняван от Total и Elf Aquitaine върху Arkema, се различавал от контрола, който Arkema упражнява над своите дъщерни дружества Altuglas и Altumax. От една страна, още веднъж става въпрос за твърдение, което не се подкрепя с достатъчно доказателства относно връзките между съответните дружества. От друга страна, дори хипотетично да бъде установено, че Total и Elf Aquitaine поддържат с Arkema не толкова тесни връзки, колкото то поддържа със собствените си дъщерни дружества, това не би било достатъчно, за да се установи самостоятелното поведение на Arkema на пазара.

117 На четвърто място, във връзка с довода, изведен от това, че реорганизацията на сектора химия на групата Total и създаването на Arkema през 2004 г. и листването му след това на борсата през 2006 г. потвърждават самостоятелността на последното дружество, достатъчно е да се констатира, че става въпрос за обстоятелства, настъпили след периода на нарушението, които следователно не биха могли да удостоверят самостоятелността на споменатото дружество през този период. Освен това изразът „реорганизация на сектора химия на групата Total“ подсказва, че в споменатия сектор химия Total е поело координираща функция.

118 На пето място, във връзка с довода, съгласно който нито един документ от преписката не показвал, че Arkema е получило нареждане или препоръка от страна на Elf Aquitaine или Total във връзка с търговската си политика на пазара на метакрилатите, този довод сам по себе си е неприложим, щом самостоятелността на Arkema не трябва да се преценява изключително по отношение на този пазар. Освен това, както вече бе постановено, обстоятелството, че от документите по преписката не става видно дружеството майка да е давало нареждания на дъщерното си дружество, не би могло да се докаже, че такива нареждания не съществуват (вж. в този смисъл Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 113 по-горе, точка 545).

119 На шесто и последно място, следва да се разгледа доводът, съгласно който възприетата в обжалваното решение позиция била в разрез с по-ранната политика на Комисията, очертана в решение „Органични пероксиди“, в което тя не вменява отговорността за извършеното от Arkema нарушение на Elf Aquitaine.

120 В това отношение следва да се приеме, че от посоченото от жалбоподателите решение „Органични пероксиди“ (съображения 373—391) е видно, че Комисията не анализира проблемите, свързани с отговорността на дружеството майка на Arkema, и по-специално че не се произнася по въпроса за неговата самостоятелност спрямо дружеството майка. Ето защо, дори да се допусне, че обстоятелствата по това дело са сходни с настоящите, не може да се поддържа, че посоченото решение е представлявало някаква гаранция за начина, по който Комисията възприема отношенията между Arkema и неговите дружества майки, нито впрочем за приложимия към тази група дружества критерий за вменяване на отговорност.

121 Освен това обжалваното решение не е първото, в което Комисията вменява отговорността за извършено от Arkema нарушение на Elf Aquitaine. Всъщност в Решение С (2004) 4876 на Комисията от 19 януари 2005 година относно производство по член 81 [ЕО] и по член 53 от Споразумението за ЕИП (дело С 37.773 — АМСА, наричано по-нататък „решението „АМСА“) Комисията вече е вменила такава отговорност на Elf Aquitaine, при това също на основание на презумпцията за упражняване на решаващо влияние, която не е била оборена.

122 При всички положения от съдебната практика е видно, че Комисията не е длъжна систематично да проверява дали неправомерните действия на дъщерно дружество могат да се вменят на неговото дружество майка (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 14 декември 2006 г. по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия, T‑259/02—T‑264/02 и T‑271/02, Recueil, стр. II‑5169, точки 330 и 331, потвърдено с Решение на Съда от 24 септември 2009 г. по дело Erste Group Bank и др./Комисия, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P и C‑137/07 P, Сборник, стр. I‑8681, точка 82). Следователно, дори да се допусне, че към момента на настъпване на инкриминираните в решение „Органични пероксиди“ факти жалбоподателите и Elf Aquitaine са образували едно-единствено предприятие, само обстоятелството, че Комисията не е взела предвид възможността да адресира това решение до дружеството майка на жалбоподателите и да му наложи санкция, не е било пречка тя да го стори в настоящия случай, в съответствие с изложените в съдебната практика принципи в областта на вменяването на отговорността за нарушения.

123 Впрочем, дори ако Комисията бе задължена да вземе предвид вменяването на разглежданото в решение „Органични пероксиди“ нарушение на Elf Aquitaine, обстоятелството, че не го е направила, би показало единствено допуснатата по тази преписка грешка и следователно в настоящия случай не би могло надлежно да се прави позоваване на това вменяване на отговорност.

124 Предвид изложеното по-горе следва да се направи извод, че представените от жалбоподателите данни, дори разгледани в тяхната съвкупност, не биха могли да се окажат достатъчни, за да се обори презумпцията, според която Total и Elf Aquitaine действително са упражнявали решаващо влияние върху поведението на своите дъщерни дружества.

125 Следователно втората част от настоящото правно основание трябва да се отхвърли изцяло, а с нея трябва да се отхвърли и второто правно основание в неговата цялост.

По третото правно основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране и на принципа на добра администрация при прилагане на правилата за вменяване на отговорност

126 Това правно основание се поделя на две части.

По първата част, изведена от нарушение на задължението за мотивиране

– Доводи на страните

127 Жалбоподателите изтъкват, че доколкото в обжалваното решение не се съдържа отговор на всички доводи на Arkema, целящи да установят самостоятелността на търговската му политика, Комисията е нарушила задължението си за мотивиране. Освен това внесените от Комисията разяснения в писмената защита не можели да поправят това положение.

128 От една страна, жалбоподателите посочват, че Комисията не дава отговор по всички развити от Arkema доводи, обобщени в съображение 269 от обжалваното решение. По-специално тя се въздържала да даде отговор по доводите, според които само по себе си назначаването на членовете на управителния съвет на Arkema от Elf Aquitaine не е доказвало упражняването на действителен контрол и Arkema се е ползвало с пълна самостоятелност при определяне на търговската си политика, тъй като задължението за отчетност се е свеждало до представянето на обща информация в рамките на нормалното функциониране на група от дружества и се е отнасяло главно до счетоводни, финансови и свързани с одит въпроси.

129 От друга страна, жалбоподателите отбелязват, че Комисията не обсъжда определени доводи, представени от Arkema в отговора му на изложението на възраженията, които дори не са обобщени в обжалваното решение. Ставало въпрос за доводи, според които ръководителите на Total и на Elf Aquitaine никога не са участвали в инкриминираните практики и упражняваният от дружествата майки контрол се е ограничавал до разрешаване на най-големите инвестиции, като е бил твърде общ, за да ограничи самостоятелността на Arkema, по-специално в ценообразуването.

130 Жалбоподателите считат, че макар Комисията да не е задължена да обсъди всички фактически и правни въпроси, възникнали в хода на административното производство, тя все пак има задължението да разгледа основателността на всички доводи, взети в тяхната цялост, които са приведени за оборване на презумпцията за упражняване на решаващо влияние. Всеки друг подход щял да се сведе до установяването на необорима презумпция.

131 Освен това липсата на мотиви в настоящия случай била още по-вредна, тъй като, от една страна, възприетият от Комисията подход бил новаторски, както самата тя признавала в съображение 271 от обжалваното решение, а от друга страна, по отношение на останалите уличени в обжалваното решение дъщерни дружества Комисията е разкрила наличието на допълнителни данни, потвърждаващи презумпцията за упражняване на решаващо влияние от технит