1
2
3
4
BG
Сборниксъдебнапрактика
1—
2—
3—
4—
ECLI:EU:C:2014 :308 1ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АД ВОКАТ
M. WATHELET
представено н а 8 май 2014 година 
Език на оригиналния текст: френски.Дело C-2 4 2 / 1 3
Comm er z N ederland NV
срещу
Havenbedrijf Рот ердам N V
(Преюдициално з апитване, отправено о т Hoge Raad d er Nederlanden (Нидерландия)
„Помощи, предоставяни от държавата — Понятие — Помощи, отпуснати от публично 
предприятие под формата на гаранция пред б анка — Решение, взето от директора на 
публичното предприятие — Неспазване на разпоредбите на устава н а публичното предприятие“
I – Увод
1. Предмет на разглеждане по настоящото де ло е в ъзможността да се счита за де йствие на 
държавата предоставянето на гаранции о т публично п редприятие на банка в н арушение на 
вътрешните м у устройствени п равила, за да м огат евентуално д а се квалифицират като 
държавни п омощи п о смисъла на членове 107 Д ФЕС и 108 Д ФЕС. В н астоящия случай 
гаранциите са предоставени от г-н Scholten, единствен управител на Havenbedrijf Rotterdam N V 
(наричано п о-нататък „HbR“), пристанищното предприятие в Р отердам (Нидерландия), в п олза 
на др ужества, принадлежащи към нидерландската група RDM ( наричана по-нататък „групата 
RDM “). Установено е , че при предоставяне на тези гаранции г -н Scholten е де йствал самоволно, 
умишлено е д ържал в т айна предоставянето им и е н арушил разпоредбите на устава н а 
публичното предприятие, тъй като не е п оискал предварително о добрението на надзорния му 
съвет.
2. Дотук, „nihil sub sole no vum“ 
Liber Ecclesiastes, глава 1, стих 10 ., но е и зненадващо, че засегнатата държава ч ленка защитава 
идеята, че е в ъзможно с ъответните мерки, които представляват държавни помощи по смисъла 
на Договора за Ф ЕС, да се считат за приети от нея, а б енефициерът на гаранциите, който, 
разбира се, желае да му се плати, счита, че гаранциите не са държавни помощи, тъй като били 
отпуснати ultra vires.
3. Твърде п одобна гаранция, свързваща същите партньори, с и зключение на наредителя, е 
предмет на разглеждане в ре шение R esidex C apital IV 
C-275/10, EU:C:2011 :814.. Както се изтъква в т очка 2 от 
заключението на генералния адвокат Kokott по това де ло 
C-275/10, EU:C:2011 :354., тази гаранция е о тпусната „при 
неясни обстоятелства“ от поделението на община Ротердам (наричана по-нататък „общината“) и 
праводател на HbR, Gemee ntelijk Havenbedrijf Rotterdam (общинско пристанищно п редприятие
5
5—
2 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
 Ротердам, наричана по-нататък „GHR“), в п олза на др ужество, принадлежащо също към 
нидерландската група RDM . Тъй като въпросът за ав торството на де йствията не се поставя по 
това де ло, Съдът е р азгледал само дали член 108, параграф 3, трета алинея ДФЕС задължава 
националната ю рисдикция д а с чита з а н едействителна о бщинска г аранция, за к оято 
Европейската комисия не е б ила уведомена и к оято не е б ила одобрена от нея.
II – Правна уредба
4. Спорът по гл авното производство поставя въпроси, свързани с т ълкуването на член 107 и н а 
член 108 Д ФЕС, както и н а точки 50—58 о т ре шение Ф ранция/Комисия 
C-482/99, EU:C:2002 :294., що се отнася до 
възможността мя рка за помощ по смисъла на тези членове да се счита за приета от държавата.
5. В това ре шение по опростен начин Съдът е п риел, че възможността мя рка за помощ да се 
счита за приета от държавата, не може да се изведе „само от обстоятелството, че въпросната 
мярка е п риета от публично п редприятие“ (точка 51), тъй като то „може да де йства п ри 
условията на по-голяма или по-малка независимост, в с ъответствие със степента на автономия, 
която д ържавата м у е п редоставила“ (точка 52). Съдът и зключва с ъщо, че „единствено 
обстоятелството, че публично п редприятие е [ било] създадено п од ф ормата на капиталово 
дружество по общия ред , с о глед н а ав тономността, която тази правно-организационна форма 
може да му предостави, не би могло да се разглежда като достатъчно, за да се изключи, че 
всяка приета от подобно др ужество мя рка за помощ м оже да се счита за приета от държавата“ 
(точка 57).
6. В точка 52 о т това ре шение Съдът е п риел също, че за да може дадена мя рка за помощ да се 
счита за приета от държавата, „необходимо е о ще да се проучи д али трябва д а се счита, че 
публичните власти участват, по ед ин или др уг начин, в п риемането на разглежданите мерки“.
7. Все пак в с поменатото ре шение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294) той е с чел, че „не би могло 
да се изисква д а се доказва, че въз о снова н а конкретно н ареждане публичните органи конкретно 
са насърчили публичното предприятие да приеме разглежданите мерки за помощ“ (точка 53), 
тъй като би било „много трудно“ трето лице да докаже това (точка 54). С т ези мотиви той 
приема, „че мя рка за помощ, приета от публично п редприятие, може да се счита за приета от 
държавата при наличие на множество улики, произтичащи от обстоятелствата по случая и о т 
контекста, в к ойто тази мя рка е в зета“ (точка 55).
8. По този повод Съдът припомня, че „вече е в зет предвид фактът, че въпросната организация 
не е м огла да вземе оспорваното ре шение, без да се съобрази с и зискванията на публичните 
власти […] или че освен елементите от устройствен характер, които обвързват публичните 
предприятия с д ържавата, тези предприятия, чрез които помощите са били отпуснати, трябва 
да се съобразяват с р азпорежданията, дадени от [държавата]“ (решение Ф ранция/Комисия, 
EU:С:2002 :294, точка 55).
9. Според н его „[д]руги улики биха могли евентуално д а бъдат основание да се направи извод, че 
мярка за помощ, приета от дадено п ублично п редприятие, може да се счита за приета от 
държавата, каквито с а п о-специално и нтеграцията н а п редприятието в с труктурите н а 
публичната администрация, естеството на неговата де йност и у пражняването ѝ н а пазара в 
нормални условия на конкуренция с ч астните оператори, правният с татут на предприятието, а 
именно д али т ой с е урежда от п убличното п раво и ли о т о бщото др ужествено п раво, 
интензитетът н а к онтрола, упражняван о т п убличните о ргани в ърху у правлението н а
ECLI:EU:C:2014 :308 3ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
 предприятието или всяка др уга улика за наличие в к онкретния случай на участие на публичните 
власти или на малка вероятност от липсата на такова в п риемането на мя рката, като се държи 
сметка също така за обхвата на тази мя рка, за нейното съдържание или условията, които тя 
включва“ (решение Франция/Комисия, EU:С:2002 :294, точка 56).
III – Спорът по гл авното пр оизводство и пр еюдициалните въпроси
10. Пристанище Ротердам с е управлява о т H bR, акционерно др ужество, чий то др ужествен 
капитал принадлежи на общината (около 70 %) и н а нидерландската държава ( около 30 %). Към 
момента на настъпване на фактите общината е б ила ед инствен акционер н а HbR, тъй като 
нидерландската държава е п ридобила своя дял през 2006 г.
11. В миналото пристанище Ротердам се е у правлявало от Havenbedrijf der Gemee nte Rotterdam 
(общинско пристанищно п редприятие Ротердам), общинска служба, създадена през 1932 г., 
която не е ю ридическо лице и к оято през 80 -те години на двадесети век е ре организирана в 
GHR. На 1 януари 2004 г. GHR е з аменено о т HbR.
12. Управлението на HbR е п оверено н а управителен съвет, който се контролира от надзорен 
съвет. През 1992 г. г-н Scholten е н азначен за ед инствен управител на GHR/HbR. В м омента на 
предоставяне на разглежданите гаранции о тговорният з а пристанището член на О бщинския 
съвет е п редседателствал надзорния съвет.
13. Групата RDM п редставлява о бединение от др ужества, принадлежащи н а г-н Van d en 
Nieuwenhuyzen. Тази група о съществява де йността си в о бластта н а п роизводството и 
доставката на военно о борудване. Тя е о бявена в н есъстоятелност и н ейната де йност не е 
възобновена от др уго предприятие. Групата RDM п о никакъв начин не е с вързана с H bR.
14. На 28 декември 2002 г. RDM H olding NV (наричано п о-нататък „RDM H olding“) сключва 
договор с G HR (наричан по-нататък „договорът за подводниците“), по силата на който се 
задължава д а не доставя на Тайван никаква и нформация или оборудване, които биха могли да 
представляват интерес при конструиране или използване на подводници. В з амяна GHR се 
задължава д а предостави гаранция пред к редитори на RDM H olding и/или негови дъщерни 
дружества за всяка сума, надхвърляща 100 000 000  EUR з а срок от не повече от три години.
15. GHR и RDM H olding се задължават и д а н е свеждат до знанието н а трети л ица 
съществуването и с ъдържанието на договора за подводниците.
16. В преамбюла на договора GHR и RDM H olding посочват, първо, че в с ътрудничество с 
американските власти RDM H olding е р азгледало възможността за прехвърляне в Т айван, чрез 
други др ужества о т групата RDM , на технология за конструиране на подводници, второ, че GHR 
е в т ечение на преговорите по този в ъпрос м ежду адвокатите на RDM H olding и н а 
нидерландската държава, трето, че Китайската народна ре публика е д ала да се разбере, че ако 
RDM H olding достави тази технология на Тайван, тя щ е наложи санкции н а Н идерландия, 
включително к ато п ренасочи м орските си п ревози о т Р отердам к ъм др уго п ристанище, 
четвърто, че GHR се стреми да направи всичко, за да предотврати тази вероятност, и п ето, че 
RDM H olding е г отово да се откаже от прехвърлянето на тази технология в Т айван при 
уговорените в т ози договор условия.
6
6—
4 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
17. С договор от 5 ноември 2003 г. Comme rz Nederland NV (наричано п о-нататък, „Comme rz“) 
отпуска на RDM Ve hicles B.V. (наричано п о-нататък „RDM Ve hicles“) кредитна линия в р азмер 
на 25 м илиона евро (наричана по-нататък „кредитът Ve hicles“), предназначена да финансира 
производството н а бронирано т ранспортно с редство. Същият де н г-н Scholten п одписва 
гаранция, с к оято G HR с е задължава с прямо C omme rz да гарантира и зпълнението н а 
произтичащите от кредита Ve hicles задължения на RDM Ve hicles.
18. След к ато на 1 януари 2004 г. HbR с тава п равоприемник на G HR, на 4 юни 2004 г. 
г-н Scholten предоставя същата гаранция в п олза на Comme rz по кредита Ve hicles; но т ози път 
от името на HbR, а C omme rz прави отказ от правата си по гаранцията, предоставена от GHR. 
Надзорният съвет на HbR о добрява тази гаранция на 22 юни 2004 г.
19. Адвокатска кантора Spigthoff изготвя в п олза на Comme rz правни становища от 10 ноември 
2003 г. и о т 4 юни 2004 г., според к оито гаранциите, подписани от името на GHR и H bR п о 
отношение н а к редита Ve hicles, представляват „валидни, обвързващи и п одлежащи н а 
изпълнение задължения“ за гаранта. С ре шение от 17 април 2013 г. Gerechtshof te ’s-Gravenhage 
(Нидерландия) приема, че тези правни становища са изготвени умишлено н еправилно.
20. С д оговори от 27 февруари 2004 г. Comme rz отпуска на RDM F inance I B V (наричано 
по-нататък: „RDM I“) и н а RDM F inance II B V (наричано п о-нататък: „RDM II“) кредитни линии 
в размер с ъответно н а 7,2 милиона евро и н а 6,4 милиона евро (наричани по-нататък съответно 
„кредитът RDM I“ и „кредитът RDM II“). Тези кредити са предназначени за финансирането на 
поръчки за военно о борудване от RDM T echnology BV.
21. На 2 март 2004 г. г-н Scholten подписва г аранции, с к оито HbR г арантира пред C omme rz 
изпълнението на задълженията на RDM I и RDM II по тези кредити. На 3 март 2004 г. Spigthoff 
представя н а C omme rz правно с тановище, подобно н а посоченото в т очка 19 о т това 
заключение.
22. С ре шение от 15 октомври 2010  
ECLI:NL:RBROT:2010 :BO0530 . г. Rechtbank Rotterdam установява, че г-н Scholten е п риел 
дарове от г-н Van den N ieuwenhuyzen, собственик и г енерален директор на групата RDM , с 
които последният е и скал да осигури бл агоприятно т ретиране на своето предприятие от 
г-н Scholten. Със същото ре шение Rechtbank Rotterdam п риема, че г-н Scholten умишлено е 
съставил н еистински удостоверения, в к оито твърди, че одобряването н а гаранциите от 
надзорния съвет не е н еобходимо и ч е умишлено е п ропуснал да отрази разглежданите 
гаранции в о тчетите на HbR з а годините 2002 и 2003 . Накрая Rechtbank Rotterdam п риема, че 
г-н Schoten умишлено е з апазил в т айна предоставените гаранции, тъй като е з наел, че 
надзорният с ъвет не би изразил съгласие, ако бъде и нформиран за тях . Rechtbank Ротердам 
осъжда г-н Scholten на 12 м есеца лишаване от свобода за пасивен подкуп, подправка на 
документи и и змама на HbR.
23. С писмо от 20 август 2004 г. Comme rz прекратява ед ностранно д оговора за кредит Ve hicles и 
изисква връщането на дължимия остатък. Тъй като не следва п лащане, Comme rz иска от HbR д а 
му изплати на основание на предоставената гаранция 19 843 541 ,80 EUR в ед но с а кцесорните 
вземания. HbR н е удовлетворява това и скане.
24. С писма от 29 април 2004 г. Comme rz прекратява ед ностранно к редити RDM I и RDM II и 
иска връщането на дължимия остатък по тях . Тъй като не последва п лащане, Сomme rz отправя 
покана до HbR д а му заплати на основание на предоставените гаранции с ъответно 4 869  EUR и 
от 14 538 ,24 EUR в едно с а кцесорните вземания. HbR н е удовлетворява и т ова и скане.
ECLI:EU:C:2014 :308 5ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
25. Поради отказа на HbR д а изпълни задълженията си, произтичащи от гаранциите, Comme rz 
предявява и ск срещу HbR п ред R echtbank Rotterdam, като иска да му се изплати дължимата 
сума на основание предоставената от HbR г аранция за кредита Ve hicles. Съдът отхвърля иска, 
като приема, че гаранцията представлява мя рка за помощ по смисъла на член 107, параграф 1 
ДФЕС, за която е с ледвало да бъде и нформирана Комисията в с ъответствие с ч лен 108, 
параграф 3 ДФЕС, което не е б ило направено, и с ледователно т ази гаранция е н едействителна 
на основание член 3:40, параграф 2 от нидерландския Граждански кодекс.
26. Comme rz п одава в ъззивна ж алба срещу това с ъдебно ре шение п ред G erechtshof te 
’s-Gravenhage, като п редявява и скове за заплащането о т H bR и н а дължимите суми н а 
основание на предоставените от H bR г аранции з а кредити RDM I и RDM II. Gerechtshof te 
’s-Gravenhage п отвърждава ре шението н а R echtbank R otterdam и о тхвърля и сковете н а 
Comme rz.
27. Според G erechtshof te ’s-Gravenhage преценката на фактите от гл една точка на критериите, 
установени в ре шение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294), води до извода, че предоставянето на 
разглежданите гаранции т рябва д а се счита за извършено о т Нидерландия.
28. Gerechtshof te ’s-Gravenhage основава т ози извод на обстоятелствата, че първо, общината е 
собственик на всички акции н а HbR, второ, членовете на управителния и н адзорния съвет са 
били назначени от общото събрание на акционерите и с ледователно — о т общината, трето, 
отговорният з а пристанището член на общинския съвет е п редседателствал заседанията на 
надзорния съвет, четвърто, съгласно у става н а H bR е б ило н еобходимо одобрението н а 
надзорния съвет за предоставяне на гаранции к ато настоящите и п ето, предметът на дейност на 
HbR с ъгласно н еговия устав н е е б ил съпоставим с п редмета на де йност на обикновено 
търговско др ужество п оради о тделеното п о-голямо в нимание н а о бщия и нтерес о т 
управлението на пристанище като Ротердам.
29. Comme rz обжалва т ова ре шение пред H oge Raad d er Nederlanden, който иска да се установи 
дали въпросните гаранции с ледва д а се считат за предоставени от нидерландската държава.
30. Запитващата юрисдикция приема, че дори и г -н Scholten да е де йствал изцяло самоволно, да 
е превишил властта си като ед инствен управител на HbR — с лед к ато умишлено е д ържал в 
тайна договора за подводниците и п редоставените гаранции и н е е п оискал предварителното 
одобрение на надзорния съвет преди предоставянето на въпросните гаранции — в се пак 
гаранциите, предоставени в н арушение на устава н а H bR с ъгласно н идерландското частно 
право, обвързват това др ужество.
31. В този фактически контекст запитващата юрисдикция си поставя въпроса какъв подход — 
реален и ф актически или пък правен — следва де с е възприеме, за се да се направи извод дали 
разглежданите гаранции с а били п редоставени от нидерландската държавата. Запитващата 
юрисдикция счита, че ако следва п ървия подход, би следвало да се приеме, че държавата дори 
не е б ила в т ечение за съществуването на гаранциите, а о ще по-малко е о добрявала тях ното 
предоставяне. Обратно, ако следва в тория подход, според з апитващата юрисдикция би било 
достатъчно д а се докаже, че държавата поначало опреде ля процеса на вземане на ре шения в 
публичното предприятие относно п риемането на мерки, каквато е п редоставянето на гаранции, 
или най-малко упражнява силно и п редопреде лящо влияние в т ози процес.
6 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
32. След к ато приема, че поставеният в ъпрос е с вързан с п равото на Съюза, Hoge Raad d er 
Nederlanden ре шава д а спре п роизводството и д а постави на Съда следните преюдициални 
въпроси:
„1)По необходимост ли следва д а се изключи в ъзможността предоставянето на гаранции о т 
страна на дадено п ублично п редприятие да се счита за де йствие на опреде лени публични 
органи — к оето е н ужно с о глед н а квалификацията като държавна помощ по смисъла на 
членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС — п ри условие че съответната гаранция, какъвто е 
настоящият с лучай, е п редоставена о т ( единствения) у правител н а п убличното 
предприятие, който, въпреки че от частноправна гл една точка е р азполагал с п одобно 
правомощие, е де йствал самоволно, умишлено е д ържал в т айна предоставянето на тези 
гаранции и е н арушил разпоредбите на устава н а публичното предприятие, тъй като не е 
поискал о добрението н а н адзорния съвет, и о свен т ова с ледва д а се п риеме, че 
съответният п убличноправен субект (в конкретния случай общината) не е и скал да се 
предоставя съответната гаранция?
2) Ако възможността тези де йствия да се считат за извършени от публичните органи, не се 
изключва п о необходимост, тези обстоятелства о стават ли без значение за отговора на 
въпроса дали п редоставянето на дадена гаранция м оже да се счита за де йствие на 
съответните публични о ргани, или сезираната ю рисдикция следва д а пристъпи към 
преценка на останалите признаци в п одкрепа, съответно с рещу възможността де йствията 
да се считат за извършени от тези публични органи?“.
IV – Производство пр ед Съда
33. Преюдициалното запитване постъпва в с екретариата на Съда на 29 април 2013 г. Comme rz, 
HbR, нидерландското правителство, както и К омисията са представили писмени становища.
34. На 20 януари 2014 г. Съдът, съгласно ч лен 61, параграф 1 от Процедурния си правилник, 
изпраща на страните няколко въпроса, на които те да отговорят в с ъдебното заседание, но 
въпреки тях ната ре левантност и з начение — за да може да се даде в ерен и п олезен отговор на 
запитващата юрисдикция — н идерландското правителство ре шава д а не участва в с ъдебното 
заседание на 13 март 2014 г.
35. Такова с ъдействие ч рез о тговор н а в ъпросите н а С ъда п о де ло с м ногобройни 
„изненадващи“ аспекти би било ценно. Съжалявам, че нидерландското правителство не оказа 
съдействие на Съда. При това п оложение в с ъдебното заседание се явиха само Comme rz, H bR и 
Комисията.
V – Анализ
36. С въпросите си запитващата юрисдикция иска да се установи дали предоставянето ultra vires 
на разглежданите гаранции, и п о-специално ф актът, че г-н Scholten ги е п редоставил в 
нарушение на устава н а предприятието си и б ез дори да уведоми надзорния съвет, изключва 
възможността тези гаранции д а се считат за предоставени от нидерландската държава, а в 
противен случай дали обстоятелствата, при които са предоставени гаранциите, са от значение, 
за да се прецени възможността да се считат за предоставени от държавата.
ECLI:EU:C:2014 :308 7ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
А– Представените пред Съда доводи
37. Становището на Comme rz е, че разглежданите гаранции, макар да обвързват HbR в ч астното 
право, не могат да се считат за предоставени от държавата. В п одкрепа на тезата си то се 
позовава н а тълкуването н а точки 50—58 о т ре шение Ф ранция/Комисия (EU:C:2002 :294), 
изложено п ред H oge Raad d er Nederland от генералния адвокат Keus в с тановището му от 
7 декември 2012 г.
38. Според т ози генерален адвокат приемането на дадена мя рка за помощ о т държавата 
предполага ре ално ф актическо участие на държавните органи в с ъответните мерки. От това 
съдебно ре шение било видно, че за да може взета от публично п редприятие мя рка да се счита 
за приета от държавата, е н еобходимо държавата да е у частвала „в конкретния случай“ „в 
приемането на [тази] мя рка“ и де йствително д а е о съществила контрол върху нея (точка 52). 
Доколкото Съдът уточнява в т очки 55—57 о т посоченото ре шение, че възможността взета от 
дадено п ублично п редприятие мя рка да се счита за приета от държавата, може да се изведе о т 
„множество улики“, произтичащи от обстоятелствата по случая и о т контекста, в к ойто тази 
мярка е в зета, генералният а двокат Keus поддържа, че макар Съдът да опреде ля доказателствен 
минимум и д а посочва к ак да се представи това д оказателство, той не променя предмета на 
доказване, а и менно к онкретното участие на публичните власти в р азглежданата мя рка.
39. Comme rz счита, че нидерландските съдилища не са могли да се позоват, както е н аправил 
Gerechtshof te ’s-Gravenhage, на м ножество улики, изведени о т общия контекст, в к ойто 
гаранциите са п редоставени, като п о т акъв н ачин т е н е са съобразили с пецифичните 
обстоятелства п о случая. След к ато г-н Scholten е де йствал самостоятелно, самоволно и т айно, 
противно н а волята на общината и б ез да се съобразява с н ейните изисквания, Comme rz 
намира, че общината не е у частвала в п редоставянето на спорните гаранции. Затова с чита, че 
гаранциите не могат да се считат за предоставени нито от общината, нито от държавата и 
поради това н е представляват мя рка за помощ по смисъла на членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС и 
следователно н е е с ледвало да бъдат но тифицирани на Комисията.
40. HbR и н идерландското п равителство в ъзразяват с рещу т ова т ълкуване н а ре шение 
Франция/Комисия (EU:C:2002 :294).
41. HbR с чита, че опреде лянето от кого е п риета мя рката за държавна помощ, трябва д а се 
основава н а обективни критерии, а н е на предполагаемата воля на държавата. Затова с поред 
HbR с ледва д а се опреде ли дали държавата е у частвала или е т рябвало да участва, а н е дали е 
имала желание за това.
42. HbR п одчертава, че тъй като то е о бвързано о т разглежданите гаранции, въпреки че те са 
предоставени ultra v ires, общината е у частвала, доколкото предоставянето не би могло да се 
осъществи без нейната намеса, без значение дали е ж елала предоставянето или не. По тези 
причини H bR с чита, че разглежданите гаранции с ледва д а се считат за предоставени от 
държавата и с ледователно п редставляват мерки за помощ п о смисъла на членове 107 ДФЕС 
и 108 ДФЕС, за които Комисията е т рябвало да бъде и нформирана.
43. Според н идерландското правителство фактът, че гаранциите са били предоставени ultra vires, 
не е п речка те да се считат за предоставени от държавата. В т ова о тношение то се присъединява 
към становището на Gerechtshof te ’s-Gravenhage, както то е о бобщено в т очка 28 о т това 
заключение, според к оето п редоставянето н а разглежданите гаранции о т н идерландската 
държава н амира опора в д оминиращата позиция, заемана от общината в др ужеството.
7
7—
8 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
44. HbR и н идерландското правителство считат също, че ефикасността на разпоредбите в 
областта на държавните помощи може да бъде засегната по недопустим начин, ако прилагането 
им с е отхвърли, поради т ова ч е при п риемането н а съответната мя рка назначеният в 
съответствие с у става у правител н а публично п редприятие е и злязъл и звън р амките на 
съдържащите се в у става п равила. Всъщност на практика невинаги било възможно д а се 
провери дали за съответната мя рка е и зразена воля от публичното предприятие и с ледователно 
съответната държава ч ленка би могла да противопоставя „нарушенията“ на управителя, като по 
този начин избегне възможността мя рката да се счита за приета от нея.
45. Комисията с ъщо с е п ротивопоставя н а т ълкуването н а ре шение Ф ранция/Комисия 
(EU:C:2002 :294), предложено о т C omme rz и г енералния адвокат Keus. Като се позовава н а 
точки 55 и 56 о т това с ъдебно ре шение, тя с чита, че за да може дадена мя рка за помощ да се 
счита за приета от държавата, е д остатъчно д ържавата да опреде ля ре ално п роцеса на вземане 
на решения от публичното предприятие или да упражнява ре ално с илно и д оминиращо влияние 
в този процес.
46. Поради това К омисията счита, че не е н еобходимо д а се докаже опреде лено т очно 
нареждане, за да направи и звод за конкретното участие на държавата в п риемането н а 
съответната мя рка за помощ. Тя напомня, че ако беше така, условието да е н алице приемане, 
би б ило и зпълнено с амо в и зключителни с лучаи п о о тношение н а мя рка за п омощ, 
предоставена от публично п редприятие.
47. Комисията прави извод, че компетентен да обобщи уликите, посочени в т очки 55—57 о т 
решение Ф ранция/Комисия (EU:C:2002 :294), е н ационалният с ъд и тя с е присъединява к ъм 
анализа на Gerechtshof te ’s-Gravenhage, който изложих накратко в т очка 28 о т това заключение.
48. Що се отнася до особените обстоятелства о коло предоставянето на гаранциите, които са 
предмет на спора по гл авното производство, Комисията счита, че те нямат никакво значение 
относно в ъзможността гаранциите да се считат за предоставени от общината, тъй като, от ед на 
страна, самата община е с ъздала положението, при което разглежданите гаранции с а били 
предоставени от H bR, и о т др уга страна, тях ното предоставяне не е ч аст от но рмалната 
търговска де йност на HbR, а п о-скоро изглежда продиктувано о т съображенията за обществен 
интерес, посочени в п реамбюла на договора за подводниците.
Б – Преценка
1. Дали става в ъпрос за мя рка за помощ или за решения с о сновно т ърговски характер?
49. Преди да пристъпя към и зследване на тези аргументи, ми се струва н еобходимо да се 
провери дали разглежданите гаранции п редставляват мерки на помощ. Всъщност, ако дадена 
гаранция не предоставя предимство на предприятието, тя н е представлява п омощ 
Вж. Известие на Комисията относно п рилагането на членове 87 и 88 о т Договора за ЕО по отношение на държавните помощи под 
формата на гаранции (ОВ C 155, 2008 г., стр. 10, точка 3.1)..
50. В точка 17 о т заключението си п о де ло R esidex C apital IV (С-275/10, EU:C:2011 :354) 
генералният а двокат Kokott прави извод, че е н алице помощ в п олза на RDM A erospace NV, 
което, припомням, е ч аст от същата група, както и п редприятията — б енефициери н а 
гаранциите по настоящото де ло, тъй като „без тази гаранция“ „според з апитващата юрисдикция 
[предприятието] е н ямало как да получи з аем в т акъв размер“.
8
9
8—
9—
ECLI:EU:C:2014 :308 9ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
51. Макар по настоящото де ло запитващата юрисдикция да не повдига този въпрос, има всички 
основания да се счита, че разглежданите в н его гаранции с а предоставили предимство на 
предприятията от групата RDM , които без посочените гаранции н е биха могли да си осигурят 
кредитите Ve hicles, RDM I и RDM II.
52. Важно е с ъщо така обаче да се изследва в ъпросът дали, предоставяйки тези гаранции, HbR 
не е де йствало гл авно п о търговски причини, както би постъпил ед ин частен инвеститор, като 
предимството, получено о т предприятията от групата RDM , тогава б и представлявало насрещна 
престация за реципрочни предимства, които те са предоставили на HbR  
Този въпрос не е о бсъждан по де ло Residex Capital IV (EU:C:2011 :814), както впрочем и в ъпросът дали е в ъзможно г аранциите, 
предоставени в п олза на RDM A erospace NV, да се считат за предоставени от държавата, поради което те са квалифицирани като 
държавни помощи..
53. Само при отрицателен отговор на този въпрос ще трябва д а се изследва д али гаранциите, 
предоставени от HbR, включват публични ре сурси и д али следва д а се считат за предоставени от 
държавата. Както генералният а двокат Jacobs е п осочил в т очка 55 о т заключението си по де ло 
Франция/Комисия (С-482/99, EU:C:2001 :685), „би т рябвало д а се п риеме, че търговските 
решения н а п ублична п ивоварна, приети б ез всякакво и зползване н а п равомощията н а 
публичната власт, излизат извън рамките на държавните помощи“.
54. Същият п ринцип е п осочен на стр. 250 в з аключението на генералния адвокат Slynn п о де ло 
Kwekerij van der Kooy и др ./Комисия (67/85, 68 /85 и 70/85, EU:C:1987 :177), който по повод 
разглежданата в т ова де ло мя рка за помощ, а и менно о преде лянето на преференциална тарифа, 
си поставя въпроса „дали опреде лянето на тази преференциална тарифа, макар и п од влиянието 
на държавата и в одещо до загуби за тази държава, е с танало необходимо поради търговски 
съображения, които биха изключили вероятността за „помощ“.
55. Комисията намира, че в с лучая предоставянето на гаранции е мя рка, продиктувана от 
изисквания за обществен интерес, а н е от търговски съображения. Нейното заключение се 
основава н а уликите, посочени от Gerechtshof te ’s-Gravenhage в п одкрепа на извода, че HbR е 
под ефективния контрол на нидерландската държава  
Вж. точка 28 о т настоящото заключение., както и н а целите от обществен интерес, 
които предизвикват де йствията на HbR, по-специално в ъв връзка с п риноса за развитието на 
града, на градските пристанища и з а подобряването на градската среда в г рада и о колностите на 
Ротердам.
56. Дори тези признаци да са налице, изглежда, че на тях м оже да се прави позовава не само във 
връзка с в ъзможността гаранциите да се считат за предоставени от държавата — както впрочем 
постъпва G erechtshof te ’s-Gravenhage — а н е, както постъпва К омисията, за да се разреши 
въпросът дали в к онкретния случай п редоставянето н а разглежданите гаранции е б ило 
продиктувано о т търговски съображения.
57. Склонен съм д а приема положителен о тговор, освен ако п роверката на запитващата 
юрисдикция установи др уго.
58. Както посочих в т очки 14—16 о т настоящото заключение, от преамбюла на договора за 
подводниците е в идно, че в с ътрудничество с а мериканските о ргани г рупата RDM е 
разглеждала възможността за прехвърляне на технологията за подводници н а Т айван. В 
точка A от преамбюла става в ъпрос за преговорите между адвокатите на RDM H olding и н а 
нидерландската държава п о този повод.
10
11
10—
11—
10 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
59. Точка B о т преамбюла се отнася до заплахата, отправена от Китайската народна ре публика, 
че в с лучай на прехвърляне на Тайван на технологията за подводниците ще наложи санкции н а 
Нидерландия, включително к ато п ренасочи м орските си п ревози о т Ротердам к ъм др уго 
пристанище, както и д о стремежа на G HR д а направи в сичко, за да предотврати тази 
вероятност.
60. Вярно е , че де йствителността и и стинността на този договор са оспорени. Както Comme rz 
информира Съда по време на съдебното заседание, Rechtbank Rotterdam е о съдил г-н Scholten 
за п асивен п одкуп, изразяващ с е в п олучаване н а д арове, направени о т г-н Van d en 
Nieuwenhuyzen. Същият R echtbank Rotterdam о баче е п риел освен това, че неистинността не е 
била доказана по законосъобразен и у бедителен начин („niet wettig en overtuigend“), тъй като 
прокуратурата е п одала протест до въззивната инстанция срещу тази част от ре шението. По 
време на заседанието H bR п осочва, че въззивното производство по протеста продължава д а 
бъде в исящо пред н идерландските съдилища.
61. Именно з атова С ъдът постави въпрос в т ази връзка 
По-специално т ой пита дали „от писменото становище на HbR е в идно, от ед на страна, че неговият п редмет на де йност включва 
по-специално у крепването на „промишления комплекс на Ротердам“, както и „проектирането, изграждането, управлението и 
експлоатацията на пристанището и н а промишлената зона на Ротердам в н ай-широкия смисъл на понятието“. От др уга страна, от 
точка 17 о т тези съображения е в идно, че по гл авното производство е и зтъкнато, че предоставянето на гаранциите е б ило 
оправдано к акто с о глед н а целта да се осигури трудовата заетост в м ащабната производствена промишленост на пристанището, 
така и с о глед н а договор от 28 декември 2002 г. относно з адължението на групата RDM д а не доставя технология за подводници 
на Тайван, което също е п осочено в т очки 3.3 (II) и 3.4 от преюдициалното запитване. Comme rz, H bR и н идерландското 
правителство са замолени да уточнят п о време на съдебното заседание дали съществуват, поради споменатите или др уги 
обстоятелства, улики, че предоставянето н а спорните гаранции е б ило в и нтерес на H bR и /или н а [общината] и/или н а 
нидерландската държава. По-специално т е са замолени да коментират верността на обстоятелствата, изтъкнати в с ъображения A—
C от споменатия договор“., считайки, че освен Comme rz и H bR, 
нидерландското правителство със сигурност м оже да се произнесе по достоверността на 
фактическите твърдения, съдържащи се в п реамбюла на договора за подводниците. Както 
посочих, нидерландското правителство не взе участие в с ъдебното заседание, което би му дало 
възможност да оспорва, че разглежданите гаранции с а предоставени п оради търговските 
съображения, посочени в п реамбюла на договора за подводниците. Това п отвърждава м оята 
идея, че предоставянето на гаранциите е б ило продиктувано гл авно о т търговски съображения.
62. При тези условия, освен ако запитващата юрисдикция установи др уго при проверката на 
истинността на този договор (оспорена от H bR) и н аличието на евентуална диспропорция 
между предоставените гаранции и т ърговския риск, произтичащ от евентуално п ренасочване на 
превозите на Китайската народна ре публика или на др уги фактически обстоятелства, с к оито би 
могъл да разполага запитващият съд, според м ен, предоставяйки, макар и u ltra vires, въпросните 
гаранции, г-н Scholten се е с тремил към постигането на търговска цел в и нтерес на GHR/HbR, а 
именно д а се избегнат последиците от ембарго от страна на Китайската народна ре публика 
върху пристанище Ротердам, за което е б ило необходимо срещу гаранциите групата RDM д а се 
задължи да не прехвърля на Тайван технология в о бластта на подводниците.
2. Ако разглежданите гаранции с е квалифицират като предимства и ли мерки за помощ, дали те 
са такива п о смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС?
63. Ако п редимствата, които п редоставят р азглежданите гаранции, не п реследват гл авно 
търговска цел, те се оказват държавни помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС само 
ако са „пряко или непряко предоставени посредством държавни ре сурси“ и „отговорността за 
тях […] се но си от държавата“ 
Решение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294, точка 24) и ре шение Association Ve nt De Colère и др . (C-262/12, EU:C:2013 :851, точка 17)..
12
12—
ECLI:EU:C:2014 :308 11ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
а) Държавни ре сурси
64. Безспорно е , че ако се активират гаранциите, ще се използват публични ре сурси, тъй като 
HbR, предприятие, чий то ед ноличен собственик към м омента на настъпване на фактите е 
общината, ще трябва с ъс свои средства д а изпълни към C omme rz финансовите задължения, 
поети от предприятията от групата RDM к ъм това др ужество.
б) Възможност за разглеждане като де йствие на държавата
65. Въпросът за опреде лянето на извършителя на де йствието не се поставя, когато държавната 
мярка се предоставя от държавен орган, независимо от позицията на този орган в д ържавната 
организация, без значение дали той принадлежи към ц ентралната администрация или към 
децентрализирана или де концентрирана държавна структура. Такъв е с лучаят п о де ло Residex 
Capital IV (EU:C:2011 :814), който засяга същите субекти — G HR и г рупата RDM , същия вид 
гаранция, предоставена от същото лице (г-н Scholten), отново „ultra vires“, при която въпросът 
чие е де йствието, дори не се е п оставял, тъй като гаранциите са били предоставени от 
административна служба на общината.
66. След к ато мя рката за помощ е б ила взета от структура, която не е о рган на държавата по 
смисъла на предната точка, Съдът е п риел много ясно в т очка 51 о т ре шение Франция/Комисия 
(EU:C:2002 :294), че възможността опреде лена мя рка за помощ да се счита за предоставена от 
държавата, не може да бъде и зведена ав томатично „само от обстоятелството, че въпросната 
мярка е п риета от публично п редприятие“.
67. Именно т акъв е с лучаят п о настоящото де ло, тъй като, макар в с амото начало гаранциите за 
кредита Ve hicles да са били предоставени от GHR, общинска административна служба, те са 
прекратили де йствието си на 4 юни 2004 г. На същата дата —4 юни 2004 г. — H bR, акционерно 
дружество, едноличен собственик на чий то капитал е о бщината, правоприемник на GHR от 
1 януари 2004 г., предоставя същите гаранции в п олза на Comme rz. Гаранциите, свързани с 
кредитите RDM I и RDM II, още от самото начало са предоставени от публичното предприятие 
HbR.
68. В такъв случай трябва д а се изследва д али все пак е в ъзможно р азглежданите мерки за 
помощ да се считат за предоставени от държавата, доколкото те са били предоставени по такъв 
начин, че „трябва д а се счита, че публичните власти участват по ед ин или др уг начин в 
приемането на разглежданите мерки“ 
Решение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294, точка 52)..
69. Такова у частие на държавата е у становено, когато разглежданите м ерки за помощ с а 
предоставени чрез структура, оправомощена да упражнява в ластнически правомощия, или чрез 
структура, която де йства п од ре алния контрол на държавата.
70. Що се отнася до критерия за упражняване на властнически правомощия, Комисията изтъква 
по време на съдебното заседание, че HbR н е е о бикновено ч астно др ужество. Според К омисията 
неговият у став м у възлага укрепването на позицията на пристанищния и п ромишлен комплекс 
на Р отердам, н асърчаването н а б езопасността н а к орабоплаването, осигуряването н а 
плавателния и м орски ред и с игурност, както и д а де йства к ато пристанищен орган. На това 
основание Комисията поддържа, че разглежданите гаранции м огат да се считат за предоставени 
от нидерландската държава.
13
13—
12 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
71. Не споделям т ова с тановище на Комисията. Според м ен възможността мя рка за помощ, 
предоставена от структура, оправомощена да упражнява в ластнически правомощия, може да се 
счита за предоставена от държавата само ако в к онкретния случай тази мя рка е б ила взета при 
упражнение на тези правомощия. В н астоящия случай нито предоставянето на гаранциите само 
по себе си, нито причината, поради която са били предоставени тези гаранции, не попадат в 
рамките на упражняването на властнически правомощия от HbR.
72. Следователно т рябва д а се изследва д али разглежданите гаранции м огат да се считат за 
предоставени от нидерландската държава н а основание на ре алния контрол, който последната 
упражнява върху HbR.
73. Както Съдът е п остановил в т очка 52 о т ре шение Франция/Комисия (EU:С:2002 :294), „дори 
ако държавата е в с ъстояние да контролира дадено п ублично п редприятие и д а упражнява 
доминиращо влияние върху неговата де йност, не може ав томатично д а се предположи, че в 
конкретния случай такъв контрол се упражнява ре ално. Едно п ублично п редприятие може да 
действа п ри условията на по-голяма или по-малка независимост, в с ъответствие със степента на 
автономия, която държавата му е п редоставила“.
74. Преди д а изследвам д али п редоставянето н а разглежданите гаранции „ultra v ires“ не 
предотвратява в ъзможността да се считат за предоставени от държавата, като припомням, че в 
разсъжденията си изхождам от предположението, че ре шението за предоставяне не е б ило 
продиктувано гл авно о т търговски с ъображения, считам, подобно н а G erechtshof te ’s-
Gravenhage, че в с лучая са налице достатъчно у лики по смисъла на ре шение Франция/Комисия 
(EU:C:2002 :294), за да може това ре шение да се счита за взето от държавата, което впрочем не 
се оспорва н ито от HbR, нито от нидерландското правителство.
75. Възможността дадена мя рка за помощ д а се счита за предоставена от държавата на 
основание на ре алния контрол, не изисква д оказване, че „въз о снова н а конкретно н ареждане 
публичните органи конкретно с а насърчили публичното предприятие да приеме разглежданите 
мерки за помощ“ 
Решение Франция/Комисия (EU:С:2002 :294, точка 53).. Както С ъдът констатира в т очка 54 о т ре шение Ф ранция/Комисия 
(EU:С:2002 :294), подобно д оказване „би било м ного трудно и менно п оради съществуващите 
привилегировани отношения между държавата и п ублично п редприятие“.
76. В настоящия случай H bR и н идерландското правителство приемат, че HbR с е намира под 
реалния контрол на нидерландското правителство. Въпреки това с о глед н а обстоятелството, че 
нидерландското правителство не взема участие в с ъдебното заседание и с ледователно н е 
отговоря на въпросите, отнасящи се изрично д о тази точка, следва д а се установи наличието на 
такъв контрол отделно о т това п росто твърдение на нидерландското правителство в п исменото 
му становище.
77. Както С ъдът посочва в т очка 56 о т своето ре шение Ф ранция/Комисия (EU:C:2002 :294), 
трябва д а се имат предвид ред ица улики като: „[и]нтеграцията [на субекта, взел разглежданата 
мярка] в с труктурите н а п убличната администрация, естеството н а н еговата де йност и 
упражняването ѝ н а пазара в но рмални условия на конкуренция с ч астните оператори, правния 
статут на предприятието, а и менно д али той се урежда от публичното право или от общото 
дружествено п раво, интензитета н а к онтрола, упражняван о т п убличните о ргани в ърху 
управлението на предприятието или всяка др уга улика за наличие в к онкретния случай на 
участие на публичните власти или на малка вероятност от липсата на такова в п риемането на 
мярката, като се държи сметка също така за обхвата на тази мя рка, за нейното съдържание или 
условията, които тя в ключва“.
14
15
16
17
14—
15—
16—
17—
ECLI:EU:C:2014 :308 13ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
78. Най-напред с е позовава м на обстоятелства о т структурно е стество. Праводателите на HbR с а 
били част от администрацията на общината и п реди това в ече са предоставяли гаранции о т 
същия вид (ако н е и с ъщите!) на др ужество от същата група RDM  
Тези гаранции с а били предмет на съдебно ре шение, а и менно н а решение Residex Capital IV (EU:C:2011 :814).. Към м омента на 
настъпване на ф актите общината е с обственик н а всички акции н а H bR. Членовете на 
управителния и н а надзорния съвет са били назначени от общото събрание на акционерите и 
следователно о т о бщината. О тговорният з а п ристанището ч лен н а о бщинския с ъвет е 
председателствал заседанията на надзорния съвет. Ус тавът на H bR п озволяват, макар и с 
одобрението на надзорния съвет, предоставянето на гаранции к ато тези по настоящото де ло. 
Тези улики показват, че H bR е и мало ограничена степен на независимост от общината в 
качеството ѝ н а единствен акционер.
79. С оглед т ези тесни връзки между HbR и о бщината, е т рудно д а се приеме, че има „малка 
вероятност от липсата на [участие на]“ 
Решение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294, точка 56). държавата в п риемането на разглежданите гаранции, 
още повече че в н астоящия случай гаранциите са предоставени в п олза на група, извършваща 
дейност с в оенно о борудване, без да става в ъпрос за дипломатическите и п олитически 
усложнения, посочени в п реамбюла на договора за подводниците, които е в ъзможно д а са 
наложили това п редоставяне.
80. Остава д а се изследва в ъпросът дали предоставянето на разглежданите гаранции u ltra vires 
предотвратява в ъзможността те да се считат за предоставени от държавата.
3. Предоставянето на гаранциите ultra vires предотвратява л и възможността те да се считат за 
предоставени от държавата?
81. Най напред, от преюдициалното запитване се вижда ясно, че въпреки предоставянето им 
ultra v ires разглежданите гаранции о бвързват H bR. Поставя се следователно в ъпросът дали 
фактът, че г-н Sholten ги е п редоставил ultra vires, предотвратява в ъзможността те да се считат 
за предоставени от нидерландската държава.
82. В подкрепа на становището си, че такова о преде ляне на извършилия предоставянето не е 
възможно, Comme rz посочва з аключението на генералния адвокат K eus, представено п ред 
запитващата юрисдикция, в к оето той приема, че в ре шение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294) 
Съдът, изглежда, е и мал п редвид де йствително и ф актическо у частие н а д ържавата в 
приемането на съответните мерки. Като се основава н а това т ълкуване на споменатото съдебно 
решение, Comme rz поддържа, че такова де йствително и ф актическо участие на държавата при 
предоставянето на разглежданите гаранции е н евъзможно, когато те са предоставени ultra vires. 
С др уги думи, как би могло да се каже в н астоящия случай, че „въпросната организация не е 
могла да вземе [оспорваната мя рка], без да се съобрази с и зискванията на публичните власти“ 
Решение Франция/Комисия (EU:C:2002 :294, точка 55)., 
след к ато е у становено, че последните дори не са били в т ечение на предоставянето на 
разглежданите гаранции?
83. Макар да считам, подобно н а генералният адвокат Keus, че участието на държавата трябва да 
бъде к онкретно, тоест да е с вързано с ъс съответната мя рка за помощ 
Вж. в т ози смисъл ре шение Association Ve nt De Colère и др . (EU:C:2013 :851, точка 17)., а н е с де йността на 
публичното предприятие най-общо, мисля, че тази констатация не може да се използва, за да се 
отговори на въпроса кой следва д а се счита, че е п остановил мерките, предприети от управител 
на публично п редприятие, без да се спазят но рмите на неговия устав.
18
19
20
21
22
18—
19—
20—
21—
22—
14 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
84. Всъщност, както т върди г енералният а двокат K eus, уликите, посочени о т С ъда в 
точки 55—57 о т ре шението м у Ф ранция/Комисия (EU:C:2002 :294), се отнасят п о-скоро до 
доказателствения м инимум з а н аличие н а ре ален к онтрол, тоест д о у становяването н а 
признаци, от които м оже да бъде и зведено у частието на държавата, отколкото до самия 
предмет на доказване, тоест участието на държавата в п риемането на съответните мерки. Това 
ясно п роизтича от точка 53 о т това ре шение, в к оято Съдът приема, че не е н еобходимо да се 
доказва, че „въз о снова н а конкретно н ареждане публичните органи конкретно с а насърчили 
публичното предприятие да приеме разглежданите мерки за помощ“.
85. Накрая, полезно е п озовава нето на принципите на международното публично п раво относно 
вменяването в о тговорност на държавата на неправомерни в м еждународен план де йствия, и 
по-точно н а ч лен 7 о т р азпоредбите н а К омисията п о м еждународно п раво о тносно 
отговорността н а държавата за де йствия, които са неправомерни в м еждународен п лан 
(наричани по-нататък „Разпоредбите за отговорността на държавата“) 
UNGA A/CN.4/L.602/Rev.1. Генералната асамблея на Организацията на обединените нации ( ООН) препоръча държавите да приемат 
Разпоредбите за отговорността на държавата, вж. UN GA A/RES/56/83; UN GA A/RES/59/35 и UN GA A/RES/62/61., който е о заглавен 
„Превишаване на правомощията или де йствия в р азрез с р азпорежданията“.
86. Този член п остановява, че „[д]ействията на държавен о рган, на лице или структура, 
оправомощена да упражнява в ластнически правомощия, се считат за де йствие на държавата 
според м еждународното право, ако то зи орган, то ва лице или т ази структура действа в 
това ѝ к ачество, дори да превишава компетентността си и ли да нарушава дадените 
разпореждания“ 
Курсивът е м ой..
87. Това п равило е т райно у становено в м еждународната съдебна практика 
Вж. Nations unies, Maal Case, Recueil des se ntences arbitrales, Vol. X (1903 ), pр. 732 e t 733 ; La Masica Case (G reat Britain, Honduras) от 
7 декември 1916 г. Recueil des se ntences a rbitrales, Vol. XI (1916 ), р. 560; Thomas H. Youmans (USA) v. United M exican States от 
23 ноември 1926 г., Recueil des se ntences arbitrales, Vol. IV (1926 ), р. 116; Francisco M allén (United M exican States) v. USA о т 27 април 
1927 г., Recueil des se ntences arbitrales, Vol. IV (1927 ), р. 177; Ch arles S. Stephens and Bowman Stephens (USA) v. United M exican States 
от 17 юли 1927 г., Recueil des se ntences arbitrales, Vol. IV (1927 ), pр. 267 e t 268 ; William T . Way (USA) v. United M exican States от 
18 октомври 1928 г., Recueil des se ntences a rbitrales, Vol. IV (1928 ), pр. 400 e t 401 , както и Es tate of Jean-Baptiste Caire v. United 
Mexican States от 7 юни 1929 г., Recueil des se ntences a rbitrales, Vol. V (1929 ), р. 531. Този принцип също така се разглежда в 
съдебната практика на Европейския съд по правата на човека (вж. ЕСПЧ, Решение по де ло Ilaşcu e.a. с. Moldova et Russieот 
8 юли 2004 г., Recueil des a rrêts et décisions 2004 -VII, рр. 90 e t 106 ), на Inter-American Court of Human Rights (вж. CIDH, Решение по 
дело Ve lásquez-Rodríguez c, Honduras du 29 юли 1988 г., Серия C, № 4 (1989 ), точки 169—172) и н а Tribunal des réclamations 
États-Unis-Iran (вж. решение по де ло Petrolane, Inc. c. République Islamique d’Iran (1991 ) 27 Iran-U.S.C.T.R. 64, р. 92). и е п ризнато от 
Комисията по международно п раво в н ейния коментар относно Р азпоредбите за отговорността 
на държавата 
Точки 4—6 от коментара на член 7 от Разпоредбите за отговорността на държавата..
88. В настоящия случай дори да не се отчете фактът, че на 22 юни 2004 г. надзорният с ъвет на 
HbR e x post facto е о добрил предоставената гаранция за кредита Ve hicles, е я сно, че г-н Scholten 
е действал в к ачеството си на единствен управител на HbR и ч е нито уставът, нито предметът на 
дейност на HbR н е забраняват предоставянето на гаранции к ато разглежданите в с лучая, по 
повод на които C omme rz без съмнение е м огло да се довери на обвързаността на H bR. 
Допълнителен аргумент в т ази насока е, че Comme rz е п олучило правни становища, които 
потвърждават валидността на предоставените гаранции  
Вж. точки 19 и 21 о т това заключение..
89. Вярно, Gerechtshof te ’s-Gravenhage п риема, че тези п равни становища са и зготвени 
умишлено н еправилно. Дори и д а се предположи на това о снование, че Comme rz е б ило или е 
могло да бъде в т ечение на недействителността на гаранциите от гл една точка на вътрешните 
правила за де йността на GHR/HbR, това н е би следвало да има никакво значение от гл една 
точка на възможността гаранциите да се считат за предоставени от държавата.
23
23—
ECLI:EU:C:2014 :308 15ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
90. Накрая, както H bR и н идерландското п равителство, считам, че е фикасността н а 
разпоредбите в о бластта на държавните помощи може да бъде засегната, ако прилагането им се 
отхвърли, поради това ч е при приемането на съответната мя рка назначеният в с ъответствие с 
устава у правител на публичното предприятие е н арушил разпоредбите на устава н а това 
предприятие или е п ризнат за виновен, както в н астоящия случай, за подкуп.
91. Всъщност приемането на мя рката за помощ от държавата има напълно о бективен характер, 
при което субективното понятие за нарушение от страна на неговите органи или служители или 
техните м отиви н е играят н икаква р оля. Ако беше др угояче, ефикасността и ед наквото 
прилагане на правото относно д ържавните помощи биха били значително о тслабени.
92. Следователно н а преюдициалните въпроси следва д а се отговори, че гаранции к ато 
разглежданите могат да се считат за предоставени от държавата, когато представляват мерки за 
помощ и с а предоставени от ед инствения управител на публично п редприятие дори ако 
посоченият у правител, макар да е де йствал в т ова с и качество, е н адхвърлил компетентността 
си и е де йствал в р азрез с у става н а това п редприятие.
93. Освен т ова з аключение, о сновано с амо н а у ликите, з аимствани о т ре шение 
Франция/Комисия (EU:C:2002 :294), бих искал да добавя също, че изпитвам сериозни съмнения, 
че H bR, общината и н идерландското правителство не са имали и н ай-малко подозрение за 
съществуването на гаранциите, предоставени от г-н Scholten в п олза на промишлена група, 
която осъществява де йност в о бластта на производството и д оставката на военно о борудване.
94. Фактическата рамка на настоящото де ло де йствително е т върде о собена. В т ова о тношение 
изтъквам:
— много и зненадващата теза на ед но п равителство, за което р азглежданата мя рка не е 
оправдана гл авно о т търговски съображения и п редставлява д ържавна помощ, която 
следователно т рябва д а се счита за предоставена от него (макар п осочената теза да 
позволява д а не изпълни задълженията си по гаранциите),
— фактическите твърдения, съдържащи се в п реамбюла на договора за подводниците, които се 
позовава т на опит за доставка на технология за подводници на Тайван, на заплахата от 
страна на Китайската народна ре публика да наложи санкции н а Нидерландия, включително 
и к ато п ренасочи м орските с и п ревози о т Р отердам к ъм др уго п ристанище, на 
сътрудничеството на групата RDM с а мериканските органи с ц ел прехвърляне в Т айван на 
технологията за подводници чрез посредничеството на др ужества о т групата RDM , които не 
са нидерландски, както и н а преговорите между тази група и н идерландското правителство 
относно т ази доставка,
— получаването от Comme rz на правни становища, удостоверяващи законосъобразността на 
разглежданите гаранции, които обаче нидерландските юрисдикции п риемат за изготвени 
умишлено н еправилно,
— одобряването ex post facto на гаранцията, свързана с к редита Ve hicles, от надзорния съвет на 
HbR.
95. Тези обстоятелства с а изключително с транни. Генералният а двокат Kokott ги квалифицира 
като „неясни“ 
Вж. нейното заключение по де ло Residex Capital IV (EU:C:2011 :354, т. 2)..
16 ECLI:EU:C:2014 :308ЗАКЛЮЧЕНИЕНАM. WATHELET—ДЕЛOC-242/13
COMM ERZNEDERLAND
VI – Заключение
96. Поради това п редлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Hoge 
Raad d er Nederlanden, по следния начин:
„Гаранции к ато разглежданите м огат да се считат за предоставени о т държавата, когато 
представляват мерки за помощ и с а предоставени от ед инствения управител на публично 
предприятие дори ако този управител, макар да е де йствал в т ова с и качество, е н адхвърлил 
компетентността си и е н арушил устава н а посоченото предприятие“.