ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 21 юни 2017 година ( 1 )

Дело C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

срещу

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA

(Преюдициално запитване, отправено от Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд Порто, Португалия)

„Преюдициално запитване — Защита на безопасността и здравето на работниците — Директива 2003/88 — Член 5 — Седмична почивка — Национална правна уредба, предвиждаща най-малко един ден почивка за всеки седемдневен период — Работа на смени — Период от повече от шест последователни работни дни“

I. Въведение

1. Предмет на настоящото дело е преюдициално запитване, отправено от Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд Порто, Португалия) относно тълкуването на член 5 от Директива 93/104/ЕО ( 2 ) и член 5 от Директива 2003/88/ЕО ( 3 ), отнасящи се до седмичната почивка, както и на член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), отнасящ се до правото на справедливи и равни условия на труд. Запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали седмичната почивка, която се полага на работника по силата на посочените разпоредби, трябва да се предостави най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни.

2. В настоящото заключение ще изложа мотивите, поради които според мен на този въпрос следва да се даде отрицателен отговор и поради които по силата на посочените разпоредби седмичната почивка може да се предостави през който и да е ден в рамките на всеки седемдневен период.

II. Правна уредба

1. Правото на Съюза

3. Директива 93/104 е отменена и заменена с Директива 2003/88, считано от 2 август 2004 г. ( 4 ). По отношение на фактите по спора в главното производство се прилагат ratione temporis частично Директива 93/104 и частично Директива 2003/88 ( 5 ).

4. Член 5 от Директива 93/104, озаглавен „Междуседмична почивка“, гласи: „Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че за всеки седемдневен период всеки работник има право на минимална почивка без прекъсване от 24 часа плюс междудневната почивка от 11 часа, посочена в член 3. Ако обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда оправдават това, може да се приложи минимална почивка от 24 часа“. [неофициален превод]

5. Член 5 от Директива 2003/88 възпроизвежда изцяло член 5 от Директива 93/104 ( 6 ).

2. Португалското право

1. Кодексът на труда от 2003 г.

6. От преюдициалното запитване е видно, че Директива 93/104 е транспонирана в португалския правен ред с приемането на Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (Кодекс на труда от 2003 г.). Същият предвижда в своя член 205, параграф 1 ( 8 ): „Работниците имат право на най-малко един ден седмична почивка“.

7. Член 206, параграф 1 от посочения кодекс предвижда: „Освен законоустановената седмична почивка от един ден за всички или за отделни седмици от годината може да се предостави още половин или цял ден почивка“.

8. Член 207, параграф 1 от посочения кодекс гласи: „Към задължителната седмична почивка от един ден се добавя 11-часов период, който съответства на предвидената в член 176 минимална продължителност на междудневната почивка“.

2. Кодексът на труда от 2009 г.

9. Директива 2003/88 е транспонирана в португалския правен ред с приемането на Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (Кодекс на труда от 2009 г.).

10. Член 232 от посочения кодекс предвижда в параграфи 1 и 3 следното: „1. Работниците имат право на най-малко един ден седмична почивка. […] 3. С акт за колективно уреждане на трудовите правоотношения или трудов договор за всички или за отделни седмици от годината може да се предвиди допълнителен период на седмична почивка, без или със прекъсване“.

11. Член 233, параграфи 1 и 2 от посочения кодекс е формулиран по следния начин: „1. Задължителната седмична почивка и съответната 11-часова междудневна почивка, предвидена в член 214, се ползват последователно. 2. Посочената в предходния параграф 11-часова междудневна почивка се счита за включена — изцяло или частично — в допълнителната седмична почивка, която се ползва след задължителната седмична почивка“.

3. Споразумения, действащи в рамките на предприятието

12. От преюдициалното запитване следва, че трудовото правоотношение между страните в спора по главното производство е уредено и с две споразумения, действащи в рамките на предприятието, съответно от 2002 г. и от 2003 г. ( 10 ). Тези споразумения предвиждат по-специално за работник, който заема длъжността на жалбоподателя в главното производство, право на два поредни дни седмична почивка.

III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

13. Жалбоподателят в главното производство, г‑н Maio Marques da Rosa, е бил нает на работа от 1991 г. до 2014 г. — от 1999 г. като касиер — от дружеството ответник, Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (наричано по-нататък „Varzim Sol“), което притежава и управлява казино в Португалия. Казиното е отворено всеки ден, с изключение на 24 и 25 декември, за определен брой часове от следобеда до сутринта.

14. Към момента на настъпване на разглежданите в главното производство факти служителите на Varzim Sol, работещи в игралните зали, имат право на два поредни почивни дни. Касиерите, сред които е и жалбоподателят, работят на смени съобразно четири варианта на работен режим, съгласно предварително установен и обявен от Varzim Sol работен график.

15. През 2008 г. и 2009 г. жалбоподателят е работил понякога седем последователни дни. Считано от 2010 г. Varzim Sol променя работното време, така че служителите работят най-много 6 последователни дни.

16. Трудовият договор на жалбоподателя е прекратен на 16 март 2014 г.

17. Жалбоподателят предявява иск срещу дружеството Varzim Sol, с който по същество иска да се установи, че то не му е предоставило задължителните почивни дни, които счита, че му се полагат по силата на португалското законодателство и на споразуменията, действащи в рамките на предприятието. В това отношение иска да му се изплати обезщетение, съответстващо на полагащото се възнаграждение за часовете на положения от него извънреден труд, за всеки седми ден, в който е работил, без да е почивал, за втория почивен ден от седмичната почивка, от който е бил лишен, както и за дните за компенсиране на положения извънреден труд, които не са му били предоставени.

18. Искът му е отхвърлен от първоинстанционния съд, поради което жалбоподателят подава жалба пред Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд на Порто).

19. Тъй като не е сигурен как трябва да се тълкуват член 5 от Директива 93/104 и член 5 от Директива 2003/88, този съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Като се имат предвид член 5 от [Директиви 93/104] и член 5 от [Директива 2003/88], както и член 31 от [Хартата], трябва ли в случая на работещи на смени и почиващи по график работници в търговски обект, който е отворен всеки ден от седмицата, но не 24 часа в денонощието, денят за задължителна почивка, на който работникът има право, да се предоставя непременно в рамките на всеки седемдневен период, тоест, най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни? 2) Съвместимо ли е с посочените директиви и разпоредби тълкуване, съгласно което спрямо тази категория работници работодателят е свободен да избира през кои дни от всяка седмица да им предоставя полагащата им се почивка, така че работникът може да бъде принуден да работи до десет дни последователно (например от сряда, след като е почивал в понеделник и вторник, до петък на следващата седмица и после да почива в събота и неделя), без да получава възнаграждение за извънреден труд? 3) Съвместимо ли е с посочените директиви и разпоредби тълкуване, съгласно което непрекъснатата 24-часова почивка може да се предоставя през който и да е ден в рамките на определен период от 7 календарни дни, а следващата непрекъсната 24-часова почивка (към която се добавят 11-те часа междудневна почивка) също може да се предоставя през който и да е календарен ден в рамките на следващия период от 7 календарни дни? 4) Съвместимо ли е с посочените директиви и разпоредби, като се има предвид и член 16, буква а) от Директива [2003/88], тълкуване, съгласно което, вместо непрекъсната 24-часова почивка (към която се добавят 11-те часа междудневна почивка) в рамките на всеки седемдневен период, работникът може да ползва два периода — последователни или не — на 24-часова непрекъсната почивка през който е да е от 4 календарни дни в рамките на определен референтен период от 14 календарни дни?“.

20. Писмени становища представят жалбоподателят в главното производство, Varzim Sol, португалското, унгарското, полското, финландското и шведското правителство, както и Европейската комисия. В проведеното на 5 април 2017 г. заседание Varzim Sol, португалското правителство и Комисията представят устни становища.

IV. Анализ

1. По предмета на преюдициалните въпроси и подлежащите на тълкуване разпоредби на правото на Съюза

1. По преюдициалните въпроси от първи до трети

21. С въпросите си от първи до трети, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 5 от Директива 93/104, член 5 от Директива 2003/88 и член 31 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че седмичната почивка, която се полага на работника, трябва да се предостави най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни, или работодателят е свободен да избира в кой момент в рамките на всеки седемдневен период да му предостави седмичната почивка.

22. Като начало следва да се констатира, че фактите по спора в главното производство се уреждат отчасти от разпоредбите на Директива 93/104, която е в сила до 1 август 2004 г., и отчасти от тези на Директива 2003/88, с която считано от 2 август 2004 г. се кодифицират разпоредбите на Директива 93/104 ( 11 ). Доколкото обаче текстът на член 5 от всяка от посочените директиви е един и същи ( 12 ) и доколкото поради това обстоятелство на поставените от запитващата юрисдикция първи три въпроса следва да се отговори по един и същи начин, без значение коя е приложимата директива, при отговора на тези въпроси следва да се посочват само разпоредбите на Директива 2003/88 ( 13 ). Освен това поради същата причина следва да се счита, че направеното от Съда тълкуване на член 5 от Директива 93/104 важи изцяло и за член 5 от Директива 2003/88 ( 14 ).

23. Впрочем следва да се констатира, че първият въпрос се отнася по-специално до „случая на работещи на смени и почиващи по график работници в търговски обект, който е отворен всеки ден от седмицата, но не 24 часа в денонощието“. Тази формулировка повдига въпроса за евентуалната релевантност в случая на член 17, параграф 4, буква a) от Директива 2003/88, по силата на който при работа на смени може да се дерогират по-специално разпоредбите на член 5 от същата директива ( 15 ).

24. Запитващата юрисдикция обаче не посочва дали счита, че в рамките на работата му за дружеството Varzim Sol жалбоподателят в главното производство трябва да бъде разглеждан като работник, който работи на смени, по смисъла на член 2, точка 6 от Директива 2003/88, и/или като извършващ за това дружество работа на смени по смисъла на член 2, точка 5 от тази директива ( 16 ). Освен това запитващата юрисдикция не изтъква нищо, което да сочи, че португалското право предвижда дерогации от член 5 от Директива 2003/88 при работа на смени като разрешените от член 17, параграф 4, буква a) от тази Директива ( 17 ). Всъщност тази юрисдикция не споменава нито тази разпоредба, нито изтъкнатите от жалбоподателя разпоредби на португалското право относно работниците, които работят на смени ( 18 ).

25. При тези обстоятелства изхождам от хипотезата, че португалското право не предвижда при работа на смени дерогации от разпоредбите на член 5 от Директива 2003/88 ( 19 ) в съответствие с член 17, параграф 4, буква a) от тази директива и следователно тази разпоредба не е релевантна за решаването на спора в главното производство.

26. Освен това следва да се констатира, че запитващата юрисдикция не посочва и нищо за това, че споразуменията, действащи в рамките на предприятието и уреждащи трудовото правоотношение между страните в спора по главното производство, съдържат разпоредби, дерогиращи разпоредбите на член 5 от Директива 2003/88 в съответствие с член 18 ( 20 ) от нея. Напротив, от преюдициалното запитване следва, че тези споразумения са давали на жалбоподателя право на един допълнителен ден седмична почивка освен предвидения в член 5 от Директива 2003/88 ( 21 ). С други думи, посочените споразумения са предоставяли на жалбоподателя по-широка защита от предвидената в посочения член 5 ( 22 ).

27. С оглед на изложеното по-горе считам, че преюдициалните въпроси от първи до трети се отнасят не до случая, в който националното право или колективни трудови договори предвиждат дерогации от разпоредбите на член 5 от Директива 2003/88 в съответствие с член 17, параграф 4, буква a) и съответно член 18 от посочената директива, а по-скоро до „общия случай“, уреден единствено от член 5 от тази директива. Всъщност самата запитваща юрисдикция отбелязва, че разпоредбите на кодексите на труда от 2003 г. и от 2009 г. и на споразуменията, действащи в рамките на предприятието, приложими по отношение на делото в главното производство, трябва да се тълкуват в съответствие с този член.

28. Накрая, следва да се констатира, че с втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали ситуация, при която работникът може да бъде принуден да работи до десет последователни дни, „без да получава възнаграждение за часовете извънреден труд“, е в съответствие с член 5 от Директива 2003/88 и с член 31 от Хартата.

29. В това отношение следва да се припомни, че от практиката на Съда следва, че с изключение на специалната хипотеза по член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 в областта на платения годишен отпуск, Директивата урежда само определени аспекти от организацията на работното време, поради което по принцип не се прилага спрямо възнаграждението на работниците ( 23 ). Поради това въпросът дали и при необходимост в каква степен жалбоподателят има право, както твърди ( 24 ), на възнаграждение за часовете извънреден труд, зависи не от Директива 2003/88, а евентуално от релевантните разпоредби на националното право и от приложимите споразуменията, действащи в рамките на предприятието.

30. В заключение, считам, че въпросите от първи до трети трябва да бъдат разбирани като целящи да се определи по същество дали член 5 от Директива 2003/88 и член 31 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че периодът на седмична почивка трябва да се предостави най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни.

2. По четвъртия преюдициален въпрос

31. С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи как да се тълкува член 16, буква a) от Директива 2003/88, съгласно който държавите членки могат да определят за прилагането на член 5 референтен период, който не надвишава 14 дни ( 25 ).

32. В това отношение запитващата юрисдикция не излага нищо, което да сочи, че Португалската република се е възползвала от възможността, предвидена в член 16, буква a) от Директива 2003/88, да определи такъв референтен период за прилагането на член 5 от тази директива. Както жалбоподателят в главното производство, така и португалското правителство и Комисията отбелязват, че тази възможност не е използвана в португалското законодателство.

33. При тези обстоятелства предлагам на Съда в съответствие с постоянната съдебна практика да констатира, че четвъртият въпрос е недопустим ( 26 ).

2. По тълкуването на член 5 от Директива 2003/88 и на член 31, параграф 2 от Хартата

34. Съгласно член 5 от Директива 2003/88 държавите членки са длъжни да гарантират, че за всеки седемдневен период всеки работник ще има право на минимална почивка без прекъсване от 24 часа (наричана по-нататък „седмична почивка“), към която се прибавя междудневната почивка от 11 часа, посочена в член 3 от тази директива.

35. Жалбоподателят и португалското правителство по същество поддържат, че по силата на член 5 от Директива 2003/88 седмичната почивка трябва да се предостави най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни. Varzim Sol, унгарското, полското, финландското и шведското правителство, както и Комисията, обаче считат по същество, че тази разпоредба изисква само за всеки седемдневен период да се предостави най-малко 35-часова почивка ( 27 ) и следователно, че седмичната почивка може да се предостави през който и да е ден в рамките на този седемдневен период.

36. Най-напред, следва да се констатира, че текстът „за всеки седемдневен период“, включен в член 5 от Директива 2003/88, не препраща изрично към правото на държава членка и следователно според практиката на Съда трябва да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза ( 28 ).

37. Поради причини, които ще изложа по-долу, се присъединявам към тълкуването, съгласно което член 5 от Директива 2003/88 не изисква седмичната почивка да се предостави непременно най-късно на седмия ден, следващ шест последователни работни дни, а от тази разпоредба следва, че посочената почивка трябва да се предостави в рамките на всеки седемдневен период. Това тълкуване предполага, че съгласно посочената разпоредба работникът може по принцип да бъде принуден да работи до 12 последователни дни ( 29 ), стига да са спазени останалите минимални изисквания на Директива 2003/88, по-специално свързаните с междудневната почивка и с максималната седмична продължителност на работното време ( 30 ).

38. Първо, това заключение, струва ми се, произтича от граматическото тълкуване на член 5 от Директива 2003/88. Всъщност текстът „за всеки седемдневен период“ не установява конкретен момент, в който трябва да бъде предоставена седмичната почивка, а по-скоро препраща към срок (седем дни), в рамките на който трябва да бъде предоставена такава почивка. Освен това никъде в текста на тази разпоредба не се говори за „последователни работни дни“, но за сметка на това тя изисква седмичната почивка да се предоставя за всеки седемдневен период, независимо от това дали и в каква степен работникът е работил в рамките на тези седем дни ( 31 ).

39. Според мен от това следва, че предвиденото в член 5 от Директива 2003/88 понятие „седемдневен период“ означава не период с променливо начало в смисъл, че започва да тече след края на всяка седмична почивка, както изглежда считат жалбоподателят в главното производство и португалското правителство, а по-скоро фиксирани периоди, които следват един след друг ( 32 ).

40. Второ, следва да се отбележи, че в други текстове на правото на Съюза законодателят на Съюза изрично е наложил на държавите членки да осигурят на работниците почивка след определен период от време ( 33 ). Фактът, че законодателят на Съюза е възприел по-гъвкава формулировка в член 5 от Директива 2003/88 показва според мен, че той не е искал да наложи предвидената в този член седмична почивка да бъде предоставяна след определен брой последователни дни работа ( 34 ). Добавям, че препоръчваното от жалбоподателя и от португалското правителство тълкуване, съгласно което член 5 ограничава броя на последователните дни работа до шест, не се подкрепя от нито един от текстовете на Директива 2003/88 на различите езици ( 35 ).

41. Трето, подготвителните документи във връзка с приемането на Директива 93/104, заменена с Директива 2003/88 ( 36 ), потвърждават според мен, че член 5 от същата има за цел да гарантира на работниците минимална продължителност на седмичната почивка, като същевременно оставя на националните законодатели и на социалните партньори известна свобода на действие относно организацията на работното време ( 37 ). Това разбиране е и в основата на документите на Комисията, отнасящи се до транспонирането от държавите членки на директиви 93/104 и 2003/88 ( 38 ). Освен това, въпреки че според първоначалната редакция на член 5 от Директива 93/104 почивката е в неделя, тази разпоредба е предвиждала само, че минималната седмична почивка „по принцип“ включва неделя ( 39 ).

42. Накрая, считам, че изискването за предоставяне на седмична почивка в рамките на всеки седемдневен период е в съответствие с констатираната от Съда основна цел на Директива 2003/88, а именно ефективна защита на безопасността и здравето на работниците ( 40 ). В това отношение следва да се отбележи, че член 5 от Директива 2003/88 представлява само основното правило, приложимо за всеки работник, към което се добавят специфични правила за секторите на промишлеността, работата в които е по-тежка и свързана със специфични рискове ( 41 ).

43. Що се отнася до член 31 от Хартата, който също се посочва в преюдициалните въпроси, следва да се констатира, че съгласно параграф 2 от посочения член всеки работник има право по-специално на периоди на седмична почивка. От разясненията относно Хартата ( 42 ) обаче следва, че посоченият параграф се основава на Директива 93/104, както и на член 2 от Европейската социална харта ( 43 ) и на точка 8 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците ( 44 ).

44. При тези обстоятелства следва да се приеме, що се отнася до правото на седмична почивка, че обхватът на член 31, параграф 2 от Хартата съответства на този на член 5 от Директива 2003/88. Следователно от член 31, параграф 2 от Хартата не може да се изведат допълнителни насоки, които да са полезни за целите на исканото тълкуване на член 5 от Директива 2003/88.

45. С оглед на изложеното по-горе приемам, че член 5 от Директива 2003/88 и член 31 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не изискват периодът на почивка да се предоставя най-късно на седмия ден след шест последователни работни дни, а налагат предоставянето на такъв период в рамките на всеки седемдневен период. Припомням, че това тълкуване важи и за член 5 от Директива 93/104 ( 45 ). Това тълкуване предполага, че съгласно посочените разпоредби работникът може по принцип да бъде принуден да работи до 12 последователни дни, стига да са спазени останалите минимални изисквания на Директива 2003/88, по-специално свързаните с междудневната почивка и с максималната седмична продължителност на работното време ( 46 ).

46. При тези обстоятелства следва да се припомни, че като се има предвид, че извършената с Директива 2003/88 хармонизация е минимална, държавите членки са свободни да предвидят национални разпоредби, предоставящи на работниците по-широка защита по отношение на седмичната почивка, отколкото предоставената от Директива 2003/88. Както следва изрично от член 15 от тази директива, същата не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците ( 47 ). Запитващата юрисдикция следва да определи дали и в каква степен такива по-благоприятни разпоредби са предвидени в португалската правна уредба ( 48 ) и/или в споразуменията, действащи в рамките на предприятието, приложими към спора в главното производство ( 49 ).

V. Заключение

47. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Tribunal da Relação do Porto (Апелативен съд Порто, Португалия), по следния начин: „Член 5 от Директива 93/104/ЕО на Съвета от 23 ноември 1993 година относно някои аспекти на организацията на работното време, член 5 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време и член 31 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че тези разпоредби не изискват седмичната почивка да се предоставя най-късно на седмия ден след шест последователни работни дни, а налагат същата да се предоставя в рамките на всеки седемдневен период“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Директива на Съвета от 23 ноември 1993 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 307, 1993 г., стр. 18), изменена с Директива 2000/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 2000 г. (ОВ L 195, 2000 г., стр. 41).

( 3 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).

( 4 ) Вж. членове 27 и 28 от Директива 2003/88.

( 5 ) Делото в главното производство се отнася до периода от 1991 г. до 2014 г. Вж. точки 13—17 и 22 от настоящото заключение.

( 6 ) В първоначалната си редакция член 5 от Директива 93/104 предвижда във втората си алинея, че „[п]редвидената в първа алинея минимална почивка без прекъсване включва по принцип неделя“. Тази алинея обаче е премахната с Директива 2000/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 2000 година за изменение на Директива 93/104/ЕО на Съвета относно някои аспекти на организацията на работното време, за да бъдат обхванати изключените от посочената директива сфери и дейности (ОВ L 195, 2000 г., стр. 41), в резултат на решение от 12 ноември 1996 г., Обединено кралство/Съвет (C‑84/94, EU:C:1996:431), с което Съдът е отменил посочената алинея.

( 7 ) Запитващата юрисдикция се позовава на член 2, буква f) от Закон 99/2003 от 27 август 2003 г.

( 8 ) Португалското правителство отбелязва, че правото на седмична почивка е предвидено и в член 59, буква d) от Конституцията на Португалската република.

( 9 ) Запитващата юрисдикция се позовава на член 2, буква n) от Закон № 7/2009 от 12 февруари 2009 г.

( 10 ) Споразумения, действащи в рамките на предприятието, между Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, S.A. и Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (Синдиката на работещите в казина и други, Португалия), публикувани съответно в Boletim do Trabalho e do Emprego бр. 22 от 2002 г. и в Boletim do Trabalho e do Emprego бр 29 от 2003 г., изменени, като консолидираният текст е публикуван в Boletim do Trabalho e do Emprego бр. 31 от 2007 г.

( 11 ) Вж. съображение 1 от Директива 2003/88 и точка 3 от настоящото заключение.

( 12 ) Вж. точка 5 от настоящото заключение.

( 13 ) Вж. в този смисъл решение от 25 ноември 2010 г., Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, т. 32).

( 14 ) Вж. в този смисъл решение от 10 септември 2015 г., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, т. 22).

( 15 ) Вж. и член 17, параграф 2, точка 2.3, буква a) от Директива 93/104.

( 16 ) По силата на посочената точка 6 работник, който работи на смени, означава за целите на Директивата „всеки работещ, чийто работен график е част от работа на смени“. По силата на посочената точка 5 работа на смени означава „всеки метод за организация на работата на смени, при който работниците последователно работят един след друг на едно и също работно място съгласно определен режим, включително режим на редуване, който може да е непрекъснат или прекъснат, налагащ необходимостта работниците да работят по различно време през определен период от дни или седмици“. Вж. и член 2, точки 5 и 6 от Директива 93/104.

( 17 ) Както жалбоподателят, така и Комисията твърдят, че португалският законодател не се е възползвал от възможността, предвидена в член 17, параграф 4, буква a) от Директива 2003/88, да се дерогират разпоредбите на член 5 при работа на смени, и това твърдение не е оспорено от нито една от страните, които са представили становища пред Съда. Varzim Sol и португалското правителство твърдят по-общо, че предвидените от членове 17 и 18 от Директива 2003/88 дерогации не са релевантни в случая.

( 18 ) Жалбоподателят се позовава по-специално на член 189, параграф 5 от Кодекса на труда от 2003 г. и на член 221, параграф 5 от Кодекса на труда от 2009 г., докато дружеството ответник поддържа, че тези разпоредби не се прилагат по отношение на жалбоподателя, тъй като същият не е работил на смени при непрекъснат режим. Според писменото становище на жалбоподателя посочените разпоредби предвиждат по-специално при работа на смени при непрекъснат режим право на най-малко „един ден почивка за всеки седемдневен период“.

( 19 ) Съгласно практиката на Съда, за да се ползват от предвидената в членове 17 и 18 от Директива 2003/88 възможност да дерогират при определени обстоятелства изискванията по-специално на член 5 от тази директива, държавите членки трябва да са поискали това. Вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2010 г., Accardo и др. (C‑227/09, EU:C:2010:624, т. 51). Вж. също в този смисъл заключението на генералния адвокат Wathelet по делото Hälvä и др. (C‑175/16, EU:C:2017:285, т. 89).

( 20 ) По силата на посочения член 18 дерогации от разпоредбите по-специално на член 5 могат да се правят чрез колективни трудови договори или споразумения, сключени между социалните партньори на национално или регионално равнище, или, в съответствие с определените от тях правила, чрез колективни трудови договори или споразумения, сключени между социалните партньори на по-ниско равнище, при условие че съответните работници се компенсират с равностойни периоди за почивка или, в изключителни случаи, когато по обективни причини е невъзможно те да бъдат компенсирани, им се осигурява подходяща защита. Вж. и член 17, параграф 3 от Директива 93/104. Португалското правителство отбелязва, че португалското законодателство не предвижда дерогация от член 5 от Директива 2003/88 със споразумение или колективен трудов договор.

( 21 ) Вж. точка 12 от настоящото заключение.

( 22 ) По силата на член 15 от Директива 2003/88 същата не засяга по-специално правото на държавите членки да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците. Вж. в това отношение точка 46 от настоящото заключение.

( 23 ) Вж. решение от 10 септември 2015 г., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, т. 48 и 49 и цитираната съдебна практика).

( 24 ) Вж. точка 17 от настоящото заключение.

( 25 ) Вж. и член 16, точка 1 от Директива 93/104.

( 26 ) Вж. в това отношение решение от 10 март 2016 г., Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, т. 115), откъдето следва по-специално, че запитващата юрисдикция трябва да посочи конкретните причини, поради които има колебания как следва да тълкува някои разпоредби от правото на Съюза и счита за нужно да постави преюдициални въпроси на Съда. Впрочем Varzim Sol поддържа, че в текста на четвъртия въпрос, който е отправен по предложение на тази страна, има печатна грешка, доколкото числото „4“ в изречението „от 4 календарни дни в рамките на определен период“ е добавено по погрешка. Вж. точка 19 от настоящото заключение. Предвид недопустимостта на този въпрос не ми изглежда целесъобразно Съдът да се произнася по това твърдение.

( 27 ) А именно 24-часовата седмична почивка, към която се добавят 11-те часа междудневна почивка, предвидени в член 3 от Директива 2003/88. По силата на член 5, втора алинея от посочената директива може да се приложи минимална почивка от 24 часа, ако обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда оправдават това.

( 28 ) Вж. в тази връзка решение от 26 април 2012 г., DR и TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, т. 33 и цитирана съдебна практика). Държа да отбележа, че включеният в член 5 от директиви 2003/88 и 93/104 текст „за всеки седемдневен период“ присъства в конвенции № 14 и № 106 на Международната организация на труда относно седмичната почивка (първата — за индустрията, а втората — за търговията и канцеларските служби), приети в Женева съответно на 17 ноември 1921 г. и на 26 юни 1957 г. Вж. член 2, параграф 1 от Конвенцията от 1921 г. и член 6, параграф 1 от Конвенцията от 1957 г. Вж. и девето съображение от Директива 93/104 и съображение 6 от Директива 2003/88, които препращат към принципите нa Международната организация на труда за организацията на работното време. Вж. освен това точка 10 от обяснителния меморандум към предложението, довело до приемането на Директива 93/104, представено от Комисията на 20 септември 1990 г. (COM(90) 317 окончателен).

( 29 ) Например да работи от вторник, след като в понеделник е почивал, до събота на следващата седмица и после да почива в неделя. В случай като разглеждания, в който националното законодателство и колективните трудови договори предвиждат право на два поредни дни седмична почивка, посоченото тълкуване предполага, че работникът може да бъде принуден да работи до десет последователни дни. Вж. точки 7, 10 и 12 от настоящото заключение.

( 30 ) Вж. членове 3 и 6 от посочената директива.

( 31 ) Вж. по отношение на понятията „работно време“и „почивка“ член 2, точки 1 и 2 от директиви 2003/88 и 93/104 и решения от 3 октомври 2000 г., Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, т. 47) и от 10 септември 2015 г., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, т. 25—28 и цитираната съдебна практика).

( 32 ) Вж. в тази връзка решение от 12 ноември 1996 г., Обединено кралство/Съвет (C‑84/94, EU:C:1996:431, т. 62), където се посочва „референтен седемдневен период“. Държа да отбележа, че по отношение на междудневната почивка, предвидена в член 8, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета от 20 декември 1985 г. за хармонизиране на някои разпоредби от социалното законодателство, свързани с автомобилния транспорт (ОВ L 370, 1985 г., стр. 1.), Съдът е постановил, че използваният в този член израз „всеки 24-часов период“ се отнася за всеки интервал с такава продължителност, който започва, когато водачът включи тахографа след седмична или междудневна почивка. Вж. решение от 2 юни 1994 г., Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, т. 22—27). Считам обаче, че това тълкуване не е приложимо към член 5 от Директива 2003/88. Всъщност в посоченото решение Съдът е изтъкнал специфичната цел за гарантиране на пътната безопасност, която не е релевантна в контекста на Директива 2003/88.

( 33 ) Вж. по-специално член 8, параграф 6, втора алинея от Регламент № 561/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 15 март 2006 година за хармонизиране на някои разпоредби от социалното законодателство, свързани с автомобилния транспорт, за изменение на Регламенти (ЕИО) № 3821/85 и (ЕО) № 2135/98 на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 3820/85 на Съвета (ОВ L 102, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 214), който предвижда, че „[с]едмичната почивка започва не по-късно от края на шест 24-часови периода от края на предишната седмична почивка“. (курсивът е мой). Вж. и член 7, първа алинея от този регламент.

( 34 ) Вж. в тази връзка съображение 15 от Директива 2003/88, съгласно което с оглед на въпроса, който може да се повдигне от организацията на работното време в рамките на дадено предприятие, желателно е да се предвиди гъвкавост при прилагането на някои разпоредби на настоящата директива, като същевременно се гарантира спазване на принципите за защита на безопасността и здравето на работниците.

( 35 ) С изключение на текста на унгарски език, текстовете на Директива 2003/88 на различните езици се подразделят струва ми се в две групи. В по-голяма част от текстовете се посочва, че седмичната почивка трябва да бъде предоставена за всеки седемдневен период. Вж. по-специално текстовете на английски език („per each seven-day period“) и на немски език („pro Siebentageszeitraum“). Вж. и текстовете на български, испански, чешки, датски, естонски, гръцки, италиански, нидерландски, словашки, фински и португалски език. Текстовете на останалите езици възпроизвеждат текста на френски език, който гласи, че седмичната почивка трябва да се предостави в рамките на всеки седемдневен период. Смисълът на унгарски език е по-неясен, доколкото изразът „hétnaponként“ може да означава или след седемдневен период, или в рамките на седемдневен период.

( 36 ) Вж. точка 3 от настоящото заключение.

( 37 ) Вж. по-специално точки 1, 2, 16 и 35 от обяснителния меморандум към предложението, довело до приемането на Директива 93/104 (цитирано по-горе, бележка под линия 28 от настоящото заключение), където се среща многократно изразът „минималната седмична почивка“ и където Комисията подчертава по-специално „значението на гъвкавостта на работата, която позволява на предприятията да се адаптират към условията на конкуренцията и да подобрят конкурентоспособността си“. Вж. и точка 2.10 от становището на Икономическия и социален комитет от 18 декември 1990 г. относно предложението на Съвета за директива относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ C 60, 1991 г., стр. 26), според което „[п]родължителността на почивката би трябвало да се изчислява седмично“. Вж. също, относно приемането на Директива 2003/88, съобщение на Комисията от 15 януари 2004 г. до Съвета, Европейския парламент, Европейския икономически и социален комитет, Комитета на регионите и социалните партньори на общностно ниво относно преразглеждане на Директива 93/104 относно някои аспекти на организацията на работното време (COM(2003) 843 окончателен/2, стр. 3), от което следва, че Директива 93/104 предвижда „минимална продължителност на почивката от един ден на седмица“.

( 38 ) Вж. доклада на Комисията от 1 декември 2000 г. Относно изпълнението на Директива 93/104/ЕО на Съвета от 23 ноември 1993 г. относно някои аспекти на организацията на работното време („Директива за работното време“) (COM(2000) 787 окончателен, т. 6, стр. 14) и работен документ на службите на Комисията от 21 декември 2010 г. — Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain asepcts of the organisation of working time („The Working Time Directive“) (SEC(2010) 1611 final, т. 6.1.5, стр. 102). В последния документ Комисията отбелязва по-специално, че „the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period“.

( 39 ) Вж. бележка под линия 6 от настоящото заключение. Вж. и второ съображение от Директива 93/104 в първоначалната ѝ редакция, съгласно което „всяка държава членка има право сама да решава окончателно дали и до каква степен да включи неделята в седмичната почивка“ [неофициален превод]. При приемането на Директива 93/104 Европейският парламент е предложил държавите членки да бъдат задължени да гарантират, че всеки работник ще може да ползва „по принцип почивните дни в края на седмицата и официалните празници […]“. Това предложение обаче не е подкрепено от Съвета и от Комисията. Вж. по-специално Становище на Европейския парламент на първо четене от 20 февруари 1991 г. (изменение № 14) (ОВ C 72, 1991 г., стр. 86), позиция на Комисията относно измененията, приети от Парламента на първо четене, представена на 23 април 1991 г. (COM(91) 130 окончателен) и Обща позиция на Съвета от 30 юни 1993 г. (doc. 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) Вж. по-специално решения от 9 септември 2003 г., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, т. 92) и от 14 октомври 2010 г., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, т. 37), от които следва също така, че всеки работник трябва по-специално да ползва почивки с достатъчна продължителност, които да бъдат не само действителни, позволявайки на съответните лица да се възстановят от умората, причинена от тяхната работа, но и да са с превантивен характер, така че да намалят, доколкото е възможно, риска от засягане на безопасността и здравето на работниците при натрупването на периоди на труд без необходимата почивка.

( 41 ) Вж. по-специално по отношение на областта на автомобилния транспорт членове 6—8 от Регламент № 561/2006.

( 42 ) ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.

( 43 ) Европейската социална харта, подписана в Торино на 18 октомври 1961 г. и ревизирана в Страсбург на 3 май 1996 г. Член 2 предвижда по-специално в точка 5 от него, че „договарящите се страни се задължават […] да осигурят ежеседмична почивка, която да съвпада, доколкото е възможно, с деня, признат за почивен от традицията или обичаите в страната или региона“.

( 44 ) Хартата на Общността за основните социални права на работниците, приета на срещата на Европейския съвет в Страсбург на 9 декември 1989 г. Точка 8 гласи, че „[в]секи работник в Европейската общност има право на седмична почивка и на платен годишен отпуск, продължителността на които трябва да се сближава, докато се осъществява подобряването, в съответствие с националните практики“. Вж. и решение от 19 септември 2013 г., преразглеждане Комисия/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, т. 27).

( 45 ) Вж. точка 22 от настоящото заключение.

( 46 ) Вж. точка 37 и бележка под линия 30 от настоящото заключение.

( 47 ) По силата на посочената разпоредба държавите членки могат и да разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците. Вж., по отношение на установената от Директиви 93/104 и 2003/88 минимална хармонизация, решения от 12 ноември 1996 г., Обединено кралство/Съвет (C‑84/94, EU:C:1996:431, т. 42) и от 26 юни 2001 г., BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, т. 55).

( 48 ) Португалското правителство посочва, струва ми се, че по-висока защита би могла да произтича от член 221, параграф 4 от португалския кодекс на труда относно промяната на работното време на работника на смени, който забранявал преминаването от едно работно време към друго, ако това не е предшествано от един ден седмична почивка.

( 49 ) Вж. в това отношение точки 12 и 26 от настоящото заключение.