ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

P. CRUZ VILLALÓN

представено на 25 октомври 2012 година ( 1 )

Дело C-32/11

Allianz Hungária Biztosító Zrt.

Generali-Providencia Biztosító Zrt.

Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége

Magyar Peugeot Márkakereskedők Biztosítási Alkusz Kft.

Paragon-Alkusz Zrt., правоприемник на Magyar Opelkereskedők Bróker Kft.

срещу

Gazdasági Versenyhivatal

(Преюдициално запитване, отправено от Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Унгария)

„Конкуренция — Двустранните споразумения, сключени между застрахователни дружества и определени автомобилни сервизи, съгласно които цената на час за ремонтни услуги, която застрахователните дружества заплащат на автомобилните сервизи, зависи от процентния дял на застрахователните договори, сключени от тези дружества чрез автомобилните сервизи, действащи като техни посредници — Компетентност на Съда — Ограничение на конкуренцията с оглед на целта“

I – Въведение

1. В настоящия случай Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Върховен съд на Унгария) отправя до Съда искане за тълкуване на член 101, параграф 1 ДФЕС за целите на производство, в което се оспорва законосъобразността на решение на националния орган в областта на конкуренцията, с което са обявени за ограничаващи конкуренцията и несъвместими с унгарския закон определени споразумения, сключени поотделно от редица застрахователни дружества, дистрибутори на автомобили, извършващи и ремонтни услуги, и сдружение на последните.

2. Настоящото дело има два аспекта. На първо място, обстоятелствата по делото налагат, според мен, да се изследва дали поставеният преюдициален въпрос е допустим. Макар същият да се отнася до разпоредба от правото на Съюза, безспорно е, че спрямо случая в главното производство приложими са унгарските национални норми в областта на конкуренцията. Поради това ще предложа на Съда да постанови, че доколкото в националната нормативна уредба очевидно липсва „пряко и безусловно препращане“, по смисъла на практиката на Съда, към правото на Съюза, условията за допускане на подобни преюдициални въпроси не са изпълнени.

3. Независимо от това, субсидиарно ще разгледам въпроса по същество, отнасящ се, както вече посочих, до практики, за които се твърди, че имат за цел да ограничат конкуренцията, и които се вписват в особено сложния контекст на сключени вертикални споразумения, евентуално повлияни от едно хоризонтално споразумение.

II – Правна уредба

А– Правото на Съюза

4. Член 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора ( 2 ), урежда връзката между членове 81 ЕО и 82 ЕО (101 ДФЕС и 102 ДФЕС) и националното конкурентно право.

5. Съгласно неговия параграф 1 „[к]огато органите по конкуренция на държавите членки или националните съдилища прилагат националното право на конкуренция към споразумения, решения на сдружения на предприятия или съгласувани практики по смисъла на член [101, параграф 1 ДФЕС], които могат да засегнат търговията между държавите членки по смисъла на тази разпоредба, те също така прилагат и член [101 ДФЕС] към такива споразумения, решения или съгласувани практики. Когато органите по конкуренция на държавите членки или националните съдилища прилагат националното право на конкуренция по отношение на всякакви злоупотреби, забранени от член [102 ДФЕС], те прилагат също и член [102 ДФЕС]“.

6. Член 3, параграф 2 гласи следното: „Прилагането на националното право на конкуренция не може да води до забрана на споразумения, решения на сдружения на предприятия или съгласувани практики, които могат да засегнат търговията между държавите членки, но които не ограничават конкуренцията по смисъла на член [101, параграф 1 ДФЕС], или които изпълняват условията на член [101, параграф 3 ДФЕС], или които са обхванати от регламент, чийто предмет е прилагането на член [101, параграф 3 ДФЕС]. По силата на настоящия регламент държавите членки няма да бъдат възпирани от приемане и прилагане на тяхна територия на по-строго национално законодателство, с което се забранява или санкционира едностранното поведение, с което са се ангажирали предприятията“.

7. Накрая, член 3, параграф 3 предвижда следното: „Без да се засягат общите принципи и другите разпоредби от общностното право, параграфи 1 и 2 не се прилагат, когато органите по конкуренция и съдилищата на държавите членки прилагат националното законодателство за контрол върху концентрациите, нито могат да пречат на прилагането на разпоредби от националното законодателство, с които се преследва предимно цел, различна от тази, преследвана от членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС]“.

Б– Унгарското законодателство

8. През 1996 г. унгарският законодател приема закон за забрана на нелоялните търговски практики и ограниченията на конкуренцията ( 3 ), в чийто преамбюл се уточнява, че законът е приет с оглед „изискването за сближаване на традициите в унгарското законодателство относно конкуренцията с правната уредба на Европейската общност“.

9. Съгласно член 1, параграф 2 от Tpvt разпоредбите на този закон се прилагат към практиките, посочени в членове 81 ЕО и 82 ЕО (членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС), ако случаят е от компетентността на унгарската Комисия за защита на конкуренцията или на унгарски съд.

10. Член 11, параграф 1 от глава IV от Tpvt, озаглавена „Забрана на ограничаващите конкуренцията споразумения“, забранява „споразуменията между предприятия и съгласуваните практики, както и решенията на сдружения на предприятия, на публичноправни субекти, на сдружения и други подобни организации […], които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията. Не са такива споразумения сключените между предприятия, които не са независими едно от друго“.

III – Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос

11. От края на 2002 г. известен брой дистрибутори на автомобили, извършващи дейност и на автомобилни сервизи, възлагат на националното сдружение на официалните дистрибутори на автомобили (Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége, наричано по-нататък „GÉMOSZ“) ежегодно да договаря и сключва от тяхно име рамково споразумение със застрахователните дружества относно цената на час за ремонта на застрахованите от тези дружества автомобили.

12. Въпросните дистрибутори са двояко обвързани със застрахователните дружества, и по-конкретно с Allianz Hungária Biztosító Zrt. (наричано по-нататък „Allianz“) и с Generali-Providencia Biztosító Zrt. (наричано по-нататък „Generali“). От една страна те действат като „посредници“ на застрахователите дружества, предлагайки на клиентите си при покупката или ремонта на автомобилите да сключат застрахователен договор с тези дружества. От друга страна при настъпването на застрахователно събитие дистрибуторите поправят застрахованите автомобили за сметка на застрахователните дружества.

13. И през 2004 г. и през 2005 г. GÉMOSZ и Allianz сключват рамково споразумение относно цената на час за ремонтни услуги. Впоследствие Allianz сключва с отделни дистрибутори редица споразумения, съгласно които цената на час за извършваните от съответния дистрибутор ремонтни услуги се увеличава, когато сключените с Allianz договори за автомобилна застраховка достигнат определен процентен дял от всички сключени чрез този дистрибутор застрахователни договори ( 4 ).

14. От своя страна Generali не сключва рамково споразумение с GÉMOSZ в разглеждания период, а само отделни споразумения с дистрибуторите, като в тяхна полза на практика прилага клауза за увеличаване на цената на час, подобна на вече описаната ( 5 ).

15. С решение от 21 декември 2006 г. унгарската Комисия за защита на конкуренцията (Gazdasági Versenyhivatal) обявява за несъвместими с член 11 от Tpvt следните споразумения: — на първо място, три решения, приети от GÉMOSZ между 2003 г. и 2005 г., в които се определят „препоръчителните цени“, които застрахователните дружества следва да заплащат за извършвания от официалните дистрибутори на автомобили ремонт на застраховани автомобили, — на второ място, рамковите споразумения, сключени през 2004 г. и 2005 г. между GÉMOSZ и Allianz, и отделните споразумения, сключени през същия този период между различни дистрибутори и съответно Allianz и Generali, — на трето място, различни споразумения, сключени в периода 2000—2005 г. между Allianz и Generali, от една страна, и отделни застрахователни брокери (Peugeot Márkakereskedők, Opelkereskedők и Porsche Biztosítási Alkusz Kft.), от друга, в които изплащаните на тези брокери комисиони са обвързани от броя на сключените в полза на съответното застрахователно дружество застрахователни договори.

16. В подкрепа на решението си Комисията за защита на конкуренцията изтъква, че тази поредица от споразумения, разглеждани заедно или поотделно, имат за цел да ограничат конкуренцията както на застрахователния пазар, така и на пазара на автомобилните ремонтни услуги. Според посочения орган член 101 ДФЕС не е приложим по отношение на тези споразумения, тъй като те нямат отношение към вътреобщностната търговия и незаконосъобразността им произтича единствено от унгарските норми за защита на конкуренцията.

17. След като установява, че споразуменията са незаконосъобразни, посочената комисия забранява по-нататъшното прилагане на спорните практики и налага следните санкции: на Allianz — в размер на 5319000000 HUF, на Generali — в размер на 1046000000 HUF, на GÉMOSZ — в размер на 360000000 HUF, на Peugeot Márkakereskedők — в размер на 13600000 HUF и на Opelkereskedők — в размер на 45000000 HUF.

18. Fővárosi Bíróság (Будапещенски столичен съд) частично уважава подадената жалба, но решението му е обжалвано пред въззивната инстанция, а именно Fővárosi Ítélőtábla (Будапещенски апелативен съд), който изцяло потвърждава като законосъобразно решението на посочената комисия.

19. Срещу решението на въззивната инстанция е подадена касационна жалба пред Legfelsőbb Bíróság (Върховен съд на Унгария). След като отбелязва, че текстът на член 11, параграф 1 от Tptv на практика е еднакъв с този на член 101, параграф 1, ДФЕС, и изтъква очевидния интерес от това нормите и понятията, изведени от правото на Съюза, да се тълкуват еднакво, този съд отправя следния преюдициален въпрос: „Може ли да се приеме, че двустранните споразумения, сключени между застрахователно дружество и определени автомобилни сервизи или между застрахователно дружество и сдружение на автомобилни сервизи, съгласно които цената на час, която застрахователното дружество заплаща на автомобилния сервиз за ремонта на застрахованите от това дружество автомобили, зависи, наред с други фактори, и от броя и процентния дял на застрахователните договори, сключени от това дружество чрез автомобилния сервиз, действащ като негов застрахователен посредник, са в разрез с член 101, параграф 1 ДФЕС (в качеството им на споразумения, които имат за своя цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар)?“.

IV – По допустимостта на преюдициалния въпрос

20. Запитващият съд иска да се установи дали член 101, параграф 1 ДФЕС допуска определен вид споразумения между предприятия. В самото преюдициално запитване обаче се твърди, че тази разпоредба от Договора не е приложима в случая, тъй като спорните споразумения нямат отношение към търговията между държавите членки. Поради това тяхната законосъобразност следва да се преценява единствено от гледна точка на унгарските национални норми в областта на конкуренцията, и по-конкретно на член 11, параграф 1 от Tpvt. Тази отправна гледна точка в решението на унгарската Комисия за защита на конкуренцията не е оспорена от нито една от страните.

21. Въпреки че в главното производство става въпрос за чисто вътрешно положение, Върховният съд на Унгария е счел за необходимо да поиска тълкуване на член 101 ДФЕС с довода, че квалификацията на спорните споразумения съгласно вътрешното унгарско право (Tpvt) се основава на понятия, които по своето съдържание са еднакви с тези в цитирания член от ДФЕС.

22. Член 11, параграф 1 от Tpvt действително почти дословно и без значителни отклонения възпроизвежда съдържащата се в член 101, параграф 1 ДФЕС (член 81, параграф 1 ЕО) забрана на ограничаващите конкуренцията споразумения. Поради тази причина запитващият съд смята, че за да се квалифицират спорните споразумения като споразумения, имащи за цел да ограничат конкуренцията, следва да се тълкуват разпоредбите на член 101, параграф 1 ДФЕС и че намесата на Съда е оправдана поради наличието на „очевиден общностен интерес от това нормите и понятията, изведени от правото на Съюза (сред които и приложимите в настоящото дело понятия, съдържащи се в член 11, параграф 1 от Tpvt), да се тълкуват еднакво, независимо от конкретните обстоятелства, при които се прилагат, за да се избегне за в бъдеще рискът от различни тълкувания“.

23. Комисията също се изказва в подкрепа на допустимостта на преюдициалното запитване. В частност Комисията твърди, че макар в настоящото дело, за разлика от посочените по-нататък дела, правото на Съюза да не е било пряко приложено, особената връзка между уреждащия конкуренцията закон и правото на Съюза прави необходимо исканото от унгарския съд тълкуване.

24. В цяла поредица от решения след това по дело Dzodzi ( 6 ) Съдът наистина се е произнесъл, че макар разпоредба от правото на Съюза да не е била приложима в конкретното дело, отнасящите се до нея преюдициални запитвания са допустими „в особения случай, когато националното право на държава членка препраща към съдържанието на тази разпоредба, за да определи правилата, приложими към чисто вътрешни положения за тази държава“. В подкрепа на този подход в посоченото решение се изтъква наличието на „очевиден интерес от еднакво тълкуване на всяка разпоредба на общностното право, независимо от изискванията за прилагането ѝ, за да се избегнат последващи различия в тълкуването“, макар след това националните юрисдикции да са тези, които трябва да приложат тълкуваната от Съда разпоредба, като вземат предвид конкретните за висящото пред тях дело обстоятелства от фактическа и правна страна, както и да определят точния обхват на направеното препращане към правото на Съюза ( 7 ).

25. В миналото немалко генерални адвокати изразяват недвусмислени резерви по отношение на този съдебен подход ( 8 ). Въпреки тези възражения Съдът впоследствие потвърждава тази съдебна практика ( 9 ).

26. Същевременно следва да се има предвид, че допускането на подобни преюдициални въпроси е било обвързвано с определени условия. Така още в Решение по дело Kleinwort Benson ( 10 ) Съдът въвежда едно важно уточнение, а именно, че направеното в националната норма препращане към правото на Съюза трябва да бъде „пряко и безусловно“, което впоследствие се подкрепя от различни генерални адвокати ( 11 ). Следвайки този подход, в Определение по дело Club Náutico de Gran Canaria Съдът стриктно прилага това изискване в случай, отнасящ се до канарския косвен общ данък [impuesto general indirecto canario] (IGIC). Този данък по същество съответства на ДДС, но се прилага на Канарските острови извън обхвата на действие на правото на Съюза. Макар разпоредбата относно IGIC, която запитващата юрисдикция иска да бъде тълкувана, да възпроизвежда съдържанието на испанския Закон за ДДС, Съдът подчертава, че във въпросната разпоредба няма „пряка и безусловна“ препратка, а само възпроизвеждане, което не обосновава допустимостта на преюдициалния въпрос ( 12 ).

27. По този начин в решения като тези по дела Leur-Bloem и Kofisa Italia ( 13 ) косвено се потвърждава тази съдебна практика с аргумент a contrario и в същия смисъл в Решение по дело ETI ( 14 ), макар и без изрично позоваване на Решение по дело Kleinwort-Benson, се уточнява, в подобен случай, че съдържащата се във въпросната национална разпоредба препратка към правото на Съюза не е била обвързана с никакво условие ( 15 ).

28. Съвсем неотдавна в Решение по дело Teresa Cicala ( 16 ) (на което участващите в настоящото преюдициално производство нямаха възможност да се позоват в писмените си становища) отправеното преюдициално запитване бе обявено за недопустимо поради липсата в националната норма на „пряко и безусловно препращане“ към правото на Съюза. В посоченото решение се приема, че „тълкуване от страна на Съда на разпоредби на правото на Съюза при чисто вътрешни положения е оправдано, тъй като по силата на националното право тези разпоредби са приложими пряко и безусловно“ ( 17 ). Накрая, това изискване е повторено в неотдавнашното решение по дело Nolan, в което Съдът приема, че няма компетентност поради това, че в случая в националния правен ред липсва изрично и точно препращане към правото на Съюза ( 18 ).

29. Що се отнася до смисъла, който трябва да се вложи в посоченото условие, смятам, от една страна, че изразът „пряко препращане“ означава, че същото трябва да е изрично и недвусмислено. В крайна сметка следва да е налице истинско препращане, а не само споменаване като източник на вдъхновение. От своя страна думата „безусловно“ според мен предполага, че препращането трябва да се отнася към съответната правна уредба като цяло. Изолираното препращане от страна на националния законодател към дадено понятие, изведено от законодателството на Съюза, не е достатъчно според мен, доколкото прилагането на практиката на Съда към подобен случай, а в крайна сметка и отговорът на преюдициалното запитване биха могли да се окажат неуместни.

30. Смятам, че когато двете изисквания са изпълнени, преюдициалното запитване не само е оправдано, но и следва да бъде приветствано. Спонтанното желание на националния законодател да се съобрази с правото на Съюза може и дори трябва да има за логична последица усилията на националната юрисдикция да не допуска отклонение от тълкуването на правото на Съюза, дадено от юрисдикция на Съюза. Нещо повече, логично би било в тези случаи отправянето на преюдициално запитване от страна на националния съд да не бъде плод на случайността, а да се превърне в трайна и устойчива практика.

31. Накрая, смятам, че в това отношение не следва да се поставя въпросът дали националният съд ще се съобрази или не с отговора на Съда. От принципа на лоялното сътрудничество очевидно произтича, че националният съд, който при такива обстоятелства е сезирал Съда с преюдициално запитване, естествено ще се съобрази с неговия отговор ( 19 ).

32. Както по дело Cicala, и тук следва първо да се провери дали унгарският закон съдържа „пряко и безусловно препращане“ към правото на Съюза в областта на конкуренцията, за да се установи дали преюдициалното запитване е допустимо.

33. Както вече бе отбелязано, участниците в настоящото преюдициално производство не са имали възможност да се позоват на посоченото решение, доколкото то е постановено след представянето на писмените им становища. Независимо от това същото е от особено значение за настоящото дело, тъй като има някои сходства с него.

34. От една страна, в точки 25 и 26 от Решение по дело Cicala се подчертава, че в разглежданата в случая национална норма „се препраща общо към “принципите, изведени от общностния правен ред“, а не конкретно към посочените в преюдициалното запитване разпоредби от правото на Съюза, нито към други правни норми, уреждащи същата материя, поради което „не може да се приеме, че сами по себе си разпоредбите, посочени в поставените въпроси, са пряко приложими по силата на италианското право“. В случая с разглеждания тук унгарски закон препращането е още по-общо, доколкото в преамбюла само се посочва абстрактното „изискване за сближаване на традициите в унгарското законодателство относно конкуренцията с правната уредба на Европейската общност“. Това не следва и да буди учудване, доколкото става въпрос за законодателя на държава, която все още далеч не е със статута на държава — членка на Европейския съюз.

35. От друга страна, следва да се подчертае обстоятелството, че и в двата случая запитващите съдилища искат тълкуване на норми от първичното право, които освен това са изключително общи, дори норми-принципи: в единия случай, член 296, втора алинея ДФЕС и член 41, параграф 2, буква в) от Хартата за основните права на Европейския съюз — и двете разпоредби, отнасящи се до задължението за мотивиране на правните актове, а в другия случай, понятието за „ограничение на конкуренцията с оглед на целта“ съдържащо се в член 101 ДФЕС.

36. При тези обстоятелства не може да се твърди, че унгарският закон относно конкуренцията съдържа „пряко и безусловно препращане“ към член 101 ДФЕС: От една страна, в преамбюла на закона само общо се посочва правната уредба на „Европейската общност“ в областта на конкуренцията, без изрично и недвусмислено да се споменава конкретна разпоредба, а въпросната правна уредба се цитира освен това като още един източник на вдъхновение наред с националната традиция. От друга страна, по същия начин както италианският закон по дело Cicala, така и унгарският закон изобщо не споменава, че въпросното препращане изключва прилагането на националните норми ( 20 ). Накрая, поставеният въпрос е доста общ, доколкото се отнася до самото понятие за ограничаваща конкуренцията практика от гледна точка на първичното право.

37. Горните съображения като цяло налагат извода, че в случая липсва очевиден интерес за Съюза от еднаквото тълкуване на разпоредбата, предмет на преюдициалното запитване, с която пряко и безусловно се реципира правото на Съюза.

38. При това положение ( 21 ) все пак следва да се вземе отношение по тезата на Комисията, че случаите, когато националното законодателство реципира правото на Съюза във връзка с ограничаващите конкуренцията практики, следва да бъдат третирани по различен начин.

39. Като се позовава на член 3 от Регламент № 1/2003 и на съдебната практика, Комисията изтъква, че този очевиден интерес принципно съществува в областта на конкурентното право. Макар да има основания да се счита, че в областта на конкурентното право въпросният интерес за Съюза може донякъде да е по-голям, смятам, по съображенията, които ще изложа по-долу, че това не замества изискването за пряко и безусловно реципиране.

40. От една страна е безспорно, че съдебната практика, изведена от Решение по дело Dzodzi, е особено приложима в областта на конкурентното право. В посочените по-горе решения по дела Bronner, Poseidon Chartering и ETI, както и в Решение по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ( 22 ), Съдът приема за допустими преюдициални запитвания, отправени по дела, в които спорът по принцип е извън обхвата на правото на Съюза и всъщност се отнася до норма от националното конкурентно право.

41. В тези случаи компетентността на Съда е обоснована с допълнителния довод, че е необходимо да се избегнат различни тълкувания на една и съща норма от правото на Съюза според това дали тя се прилага непряко (по силата на направена в националното право препратка) или пряко (тъй като попада в обхвата както на националното право, така и на член 101 ДФЕС) ( 23 ).

42. Съгласно член 3, параграф 1 от Регламент № 1/2003 националните норми в областта на конкуренцията (като член 11, параграф 1 от Tpvt) действително трябва да се прилагат във връзка с членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС, когато съответните споразумения, решения или практики „могат да засегнат търговията между държавите членки“ по смисъла на Договора.

43. Поради това, обратно, следва да се приеме, че въпросните национални норми се прилагат независимо от правото на Съюза, когато няма опасност от засягане на вътреобщностната търговия. Законодателят на Съюза е много ясен по този въпрос: в член 3, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1/2003 се уточнява именно това, а в самото съобщение на Комисията относно понятието за засягане на търговията се посочва, че този критерий „също определя обхвата на приложното поле на член 3 от Регламент 1/2003 относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 и 102 ДФЕС]“ ( 24 ).

44. Поради това, когато съществува вероятност от засягане на търговията между държавите членки, националното право ще трябва да се прилага заедно с правото на Съюза (член 3, параграф 1 от Регламент № 1/2003), като последното ще служи като „бариера“ (член 3, параграф 2 от Регламент № 1/2003), но извън тези случаи националното конкурентно право по принцип следва да се прилага (и поради това да се тълкува) независимо от правото на Съюза.

45. Всъщност от Договора и Регламент № 1/2003 следва, че в областта на конкуренцията държавите членки имат свобода на действие, която не се свежда до административни и изпълнителни правомощия, а включва и нормативни правомощия. Упражняването на тези запазени правомощия по никакъв начин не е ограничено поради предимството на правото на Съюза, тъй като в това отношение членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС не са приложими и в тази област не съществува хармонизирана европейска уредба.

46. Следователно сам по себе си член 3 от Регламент № 1/2003 не обосновава компетентността на Съда в случаи като настоящия, в които спорът по главното производство следва да се разреши само въз основа на националните норми ( 25 ). Обратното би лишило от всякакво полезно действие определящият критерий за „засягане на търговията между държавите членки“ и би представлявало неоправдана намеса в област, в която съзнателно е запазен суверенитетът на държавите членки.

47. Наистина в последните години се наблюдава постепенна „европеизация“ на националните законодателства относно конкуренцията, като за образец, особено в новите държави членки, често служи правото на Съюза ( 26 ). Това не означава обаче, че тази „европеизация“ следва да бъде осъществена чрез съдебната практика. Макар да е целесъобразно, и дори желателно, държавите членки да съобразяват с правото на Съюза законодателството относно конкуренцията, приложимо по отношение на чисто вътрешните положения (при които не се засяга търговията между държавите), а националните органи да следват практиката на Съда по членове 101 ДФЕС и 102 ДФЕС при прилагането и тълкуването на националното законодателство, тази хармонизация не трябва да се налага посредством преюдициалните производства.

48. Поради това се налага изводът, че само когато действително е налице „пряко и безусловно“ препращане към правото на Съюза, така както се изисква в посочените по-горе решения по дела Kleinwort-Benson и Teresa Cicala, преюдициалното запитване може да се приеме за допустимо, като не следва да се прави изключение от този критерий в случаите, в които националният законодател препраща към норма на конкурентното право. Ако тези условия не са изпълнени, смятам, че Съдът не следва да допуска преюдициалното запитване, тъй като няма да е компетентен да се произнесе по него.

V – Анализ на преюдициалния въпрос

49. Независимо от вече посоченото, по-долу ще изложа становището си по съществото на делото, в случай че Съдът реши да приеме преюдициалното запитване за допустимо.

А – Предварителни бележки

50. В случая запитващият съд пита Съда дали е възможно поредица от споразумения между различни предприятия и сдружение на предприятия да бъдат квалифицирани като споразумения, които имат за своя цел ограничаването на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС. Анализът на този въпрос предполага няколко предварителни бележки относно фактическите и правните особености на случая, както и някои уточнения във връзка с естеството на спорните споразумения и накрая, във връзка с понятието „ограничения с оглед на целта“.

1. Особеностите на случая

51. Главното производство повдига въпроса за законосъобразността на сложна съвкупност от споразумения, в които участват главно две застрахователни дружества, а именно Allianz и Generali, редица дистрибутори на автомобили и обединяващо последните сдружение (GÉMOSZ), с особеността, че в отношенията си със застрахователните дружества дистрибуторите действат в двойно качество: когато клиентите им сключват договор за автомобилна застраховка, дистрибуторите действат като посредници на застрахователните дружества или като застрахователни брокери, а когато поправят претърпелите произшествие автомобили, дистрибуторите действат като сервизи, които получават от съответните застрахователни дружества възнаграждение, зависещо, наред с други фактори, и от по-рано сключените за сметка на тези дружества застрахователни договори.

52. Allianz и Generali ежегодно договарят с автомобилните сервизи условията и цените за ремонт на застрахованите при тях автомобили. На основата на тези споразумения сервизите могат да извършват ремонт на застрахованите автомобили, без да трябва преди това да се обръщат към застрахователното дружество.

53. От края на 2002 г. много официални дистрибутори на автомобили, извършващи дейност и на автомобилни сервизи, възлагат на GÉMOSZ ежегодно да договаря и сключва от тяхно име рамково споразумение със застрахователните дружества относно цените на ремонта.

54. През 2004 г. и 2005 г. застрахователното дружество Allianz сключва с GÉMOSZ рамкови споразумения относно тези цени. Впоследствие на основата на тези рамкови споразумения Allianz сключва отделни споразумения с дистрибуторите-сервизи. Съгласно тези отделни споразумения дистрибуторите-сервизи получават по-голямо възнаграждение от уговореното в споразумението с GÉMOSZ, при условие че сключените с Allianz договори за автомобилна застраховка достигнат или запазят определен процентен дял от всички сключени чрез съответния дистрибутор застрахователни договори.

55. Generali не сключва рамково споразумение с GÉMOSZ в разглеждания период, а само отделни споразумения с дистрибуторите. Тези споразумения изглежда не съдържат клаузи за увеличаване на цената като включените в споразуменията на Allianz, но унгарският орган в областта на конкуренцията установява, че Generali на практика използва подобни търговски стимули.

56. От друга страна, в периода 2000 —2005 г. както Allianz, така и Generali сключват различни споразумения със застрахователни брокери, за да ги насърчат да продават техните продукти в замяна на по-голямо възнаграждение.

57. Поради това сложността в случая произтича главно от това, че се преплитат дейности — евентуално ограничаващи конкуренцията — които спадат към два съвсем различни пазара: застрахователния пазар и пазара на автомобилните ремонтни услуги. Ето защо, за да се отговори на преюдициалния въпрос, следва да се направи ясно разграничение на двата засегнати пазара.

2. Относно спорните споразумения

58. Наред с това, че става въпрос за сложна съвкупност от споразумения, не може да не се отбележи, че поставеният от Върховния съд на Унгария преюдициален въпрос се отнася само до „двустранните споразумения, сключени между застрахователно дружество и определени автомобилни сервизи“, и до тези, сключени „между застрахователно дружество и сдружение на автомобилни сервизи“.

59. Следователно настоящият преюдициален въпрос се отнася единствено до тези споразумения, тоест до сключените между застрахователните дружества Allianz и Generali с отделни дистрибутори-сервизи, от една страна, и сключените между Allianz и сдружението, обединяващо дистрибуторите (GEMOSZ), от друга.

60. Унгарското правителство и Комисията поддържат обаче, че въпросните споразумения следва да се разглеждат заедно с определени решения на GEMOSZ и със споразуменията между застрахователните дружества и застрахователните брокери на дистрибуторите. Въпреки формулировката на преюдициалния въпрос и по съображения, които ще изложа по-нататък, подобен общ анализ ми се струва почти неизбежен.

3. Относно понятието „ограничения с оглед на целта“

61. С преюдициалния си въпрос Върховният съд на Унгария пита дали въпросните споразумения могат да бъдат квалифицирани като споразумения, които с оглед на целта си могат да ограничат конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС.

62. Съгласно тази разпоредба „[з]абраняват се като несъвместими с вътрешния пазар всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар“.

63. Следователно член 101, параграф 1 ДФЕС посочва два вида забранени ограничения на конкуренцията: такива „с оглед на целта си“ и такива „с оглед на резултата си“. Както се посочва в съдебната практика, използването на съюза „или“ показва, че втората от тези две квалификации е субсидиарна спрямо първата: първо трябва да се разгледа „самата цел на споразумението, като се има предвид икономическият контекст, в който то трябва да се прилага“, но „[в] случай […], че анализът на клаузите на това споразумение не разкрива, че последиците му по отношение на конкуренцията са достатъчно вредоносни, тогава следва да се разгледа резултатът от него и за да бъде забранено, да се изисква едновременно да са налице обстоятелства, установяващи, че всъщност конкуренцията е значително или предотвратена, или ограничена, или нарушена“. Разграничението между „нарушенията с оглед на целта“ и „нарушенията с оглед на резултата“ се дължи на обстоятелството, че определени форми на тайни споразумения между предприятията могат да бъдат разглеждани по самото им естество като увреждащи доброто функциониране на нормалната конкуренция ( 27 ).

64. Квалификацията на дадено споразумение или практика като ограничаващо(а) по своята цел конкуренцията действа донякъде като „презумпция“, тъй като, ако се установи ограничителният характер, не е необходимо да се доказва какъв е резултатът на въпросното споразумение или практика за конкуренцията. Нещо повече, забраната може да бъде наложена като предохранителна мярка, без да се чака евентуалните отрицателни последици за конкуренцията действително да настъпят ( 28 ).

65. Както посочва Комисията в Насоките за прилагане на параграф 3 на член [101 ДФЕС] „[т]ова са ограничения, които в светлината на целите, преследвани от общностните правила за защита на конкуренцията, имат толкова големи възможности за отрицателно въздействие върху конкуренцията, че не е необходимо за прилагането на член [101, параграф 1 ДФЕС] да бъдат доказани реални резултати върху пазара. Тази презумпция се основава на сериозния характер на ограничението и на опита, показващ, че ограниченията на конкуренцията по цел има вероятност да доведат до отрицателно въздействие върху пазара и да поставят под заплаха целите, преследвани от общностните правила за защита на конкуренцията“ ( 29 ). От горното според мен може да се заключи, че тази категория трябва да се тълкува стеснително и да се сведе до случаите, в които съществува характерен риск от особено сериозно отрицателно въздействие.

66. За да се прецени дали дадено споразумение има антиконкурентна цел, в съответствие с постоянната съдебна практика трябва да се провери преди всичко съдържанието на неговите разпоредби и целта, която преследва, както и икономическият и правен контекст, в който се вписва. Освен това макар намерението на страните да не представлява задължителен показател за това дали споразумението има ограничителен характер, няма пречка Комисията или юрисдикциите на Съюза да го вземат предвид ( 30 ).

67. В съответствие с тази съдебна практика ще разгледам съдържанието и обективната цел на споразуменията, споменати от запитващия съд, а именно договорите между застрахователните дружества, от една страна, и определени дистрибутори-сервизи или обединяващото ги сдружение (GEMOSZ), от друга. На следващо място ще анализирам икономическия и правен контекст, в който се вписват тези споразумения и който според мен трябва да включва споразуменията и решенията, посочени от унгарското правителство и Комисията, а именно решенията на GEMOSZ и споразуменията със застрахователните брокери.

Б – Съдържанието и обективната цел на спорните споразумения

68. На първо място считам, че предвид съдържанието и обективната си цел споразуменията, предмет на преюдициалното запитване, с които застрахователните дружества предлагат на дистрибутора толкова по-голямо възнаграждение за ремонта на автомобили, колкото повече застрахователни договори в тяхна полза сключи този дистрибутор, могат да бъдат квалифицирани като ограничения по своята цел.

69. Преди всичко следва да се подчертае, че става въпрос за вертикални споразумения, за които член 101, параграф 1 ДФЕС по правило не се прилага, освен по изключение ( 31 ). В сравнение обаче с хоризонталните споразумения ( 32 ), при които е доста по-лесно да се установят ограничаващи конкуренцията цел или резултати, вертикалните споразумения са далеч по-сложни.

70. Унгарското правителство и Комисията обаче оспорват квалификацията на тези споразумения като вертикални. Според тях между застрахователните дружества и дистрибуторите-сервизи не съществува правоотношение, по силата на което едната от страните предоставя услуга на другата. Доколкото сервизите не са клиенти на застрахователните дружества и цените на час за ремонтни услуги не могат да се разглеждат като насрещна престация за продажбата на застрахователни продукти, в случая не можело да се говори за истинска „вертикалност“. В крайна сметка унгарското правителство и Комисията смятат, че не става въпрос за вертикални споразумения, тъй като не съществува правоотношение, по силата на което една от страните предоставя услуга на другата.

71. Обратно, Allianz поддържа, че споразуменията му с дистрибуторите несъмнено са вертикални, тъй като същите му предоставят срещу възнаграждение ремонтни услуги във връзка със застрахованите при него автомобили или услуги по посредничество при продажбата на застрахователни продукти.

72. Според мен тезата на Allianz е по-съвместима с широкото определение на вертикалните споразумения, съдържащо се в Регламент № 330/2010. Всъщност в член 1, параграф 1, буква а) от посочения регламент вертикалното споразумение е определено като „споразумение или съгласувана практика, сключени между две или повече предприятия, всяко от които функционира за целите на споразумението или съгласуваната практика на различно ниво в производствената верига и дистрибуторската мрежа, и [отнасящи се] до условията, при които страните могат да закупуват, продават или препродават определени стоки и услуги“.

73. Поради това считам на първо място, че за целите на споразумението застрахователните дружества и дистрибуторите-сервизи действат на различни нива на дистрибуторската верига и на второ място, че в спорните споразуменията страните определят условията, при които дистрибуторите предоставят определени услуги на застрахователните дружества, за което получават от последните уговореното възнаграждение. В този смисъл безспорно например дистрибуторите продават застрахователните продукти на застрахователните дружества срещу възнаграждение и на практика преюдициалното запитване се отнася до това дали избраният начин на възнаграждение (цена на час за ремонтни услуги) е съвместим с член 101, параграф 1 ДФЕС. Ето защо според мен споразуменията, предмет на преюдициалното запитване, са вертикални споразумения.

74. Що се отнася до вертикалните споразумения, до момента обаче Съдът е квалифицирал като ограничения на конкуренцията с оглед на целта само налагането на минимални цени за препродажба ( 33 ), забраната на паралелната търговия между държавите членки чрез установяването на абсолютна териториална защита ( 34 ), а наскоро и клаузите, с които се забранява на дистрибуторите да използват интернет за продажбата на определени продукти, освен в случаите, когато въпросната забрана е обективно оправдана, например в рамките на селективна дистрибуторска система ( 35 ).

75. Както ще обясня по-долу, за разлика от посочените клаузи обаче разглежданите в настоящото дело споразумения сами по себе си не са в състояние да ограничават конкуренцията.

76. Според унгарското правителство и Комисията обстоятелството, че спорните споразумения обвързват дължимата от застрахователните дружества цена на час за ремонтни услуги с продажбата от страна на дистрибутора-сервиз на определен процент продукти на тези дружества, а не с продажбата на определено количество продукти, показва, че целта на тези споразумения е да се запази съществуващото към момента на сключването им разпределение на пазарните дялове между застрахователните дружества — цел, която сама по себе си е антиконкурентна. Споразуменията имали за резултат свързването на по принцип отделни дейности, а именно ремонта на автомобили и продажбата на застрахователни продукти, и оттам нарушаването на нормалното функциониране на пазара; това потвърждавало антиконкурентната цел на спорните споразумения.

77. На първо място следва да се припомни, че конкурентното право не забранява изрично този вид клаузи, при които целите са изразени в проценти, нито пък санкционира вертикалните споразумения, насочени към увеличаване на собствените продажби за сметка на тези на конкурентите. Най-ясното доказателство за това е търпимостта — в известни времеви рамки — към т.нар. клаузи за „снабдяване с продукт от една марка“ или за въздържане от конкуренция, които не само че допринасят за липсата на конкуренция, но и забраняват продажбата на продукти на конкурентите ( 36 ).

78. Член 5, параграф 1, буква а) от Регламент № 330/2010 например изключва възможността за освобождаване по член 101, параграф 3 ДФЕС (и следователно обуславя прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС) само за задължението за въздържане от конкуренция, „продължителността на което е неопределена или надхвърля пет години“, което означава, че освобождаване е допустимо при задължения с по-кратък срок. От своя страна в Насоките относно вертикалните ограничения Комисията посочва, че „[з]адълженията за въздържане от конкуренция със срок, по-малък от една година, сключени от дружества, които нямат господстващо положение на пазара, обикновено не се считат за пораждащи значителни антиконкурентни ефекти или чисто отрицателен ефект“ ( 37 ).

79. Безспорно обстоятелството, че съгласно Регламент № 330/2010 освобождаване не се допуска за определен вид вертикални споразумения, не означава, че те автоматично следва да бъдат отнесени към категорията на ограниченията с оглед на целта. Сигурно е обаче и, че „черният списък“ по Регламент № 330/2010 и ограниченията, определени от Комисията като „hardcore“, до голяма степен се припокриват със споразуменията и практиките, окачествени в съдебната практика като ограничения по своята цел. Поради това, макар да не са определящ критерий, тези списъци очевидно могат да се използват като ориентир в частност за това кое не е ограничение по своята цел.

80. Освен това в съдебната практика са анализирани някои вертикални споразумения, които съдържат клаузи за въздържане от конкуренция от този вид, и се стига до извода, че те нямат за цел да ограничат конкуренцията, но че трябва да се провери дали те имат за резултат нейното предотвратяване, ограничаване или нарушаване ( 38 ).

81. Предвид съдържанието и целта на спорните споразумения считам, че способността им да ограничат конкуренцията не е толкова голяма като тази на вертикалните споразумения, възприемани в миналото от съдебната практика като ограничения по своята цел. Нещо повече, способността на спорните споразумения да ограничат конкуренция изглежда дори по-малка от тази на вертикалните споразумения, които съгласно съдебната практика не представляват ограничения по своята цел, макар да могат евентуално да доведат до антиконкурентен резултат ( 39 ).

В– Икономическият и правен контекст на спорните споразумения

82. Както вече посочих, за да се установи дали по своята цел дадено споразумение представлява ограничение на конкуренцията, следва да се прецени, както изисква съдебната практика, и икономическият и правен контекст, в който това споразумение се вписва ( 40 ).

83. В този смисъл в Съобщението на Комисията относно прилагането на член [101, параграф 3 ДФЕС] се посочва, че „[м]оже да бъде необходимо да се обърне внимание на контекста, в който [споразумението] се прилага или следва да бъде прилагано, както и действителното поведение на страните на пазара. С други думи, може да се наложи проучване на фактите, които лежат в основата на споразумението и специфичните обстоятелства, при които то действа, за да се направи заключение дали конкретно ограничение представлява ограничение на конкуренцията по цел. Начинът, по който едно споразумение се прилага, може да разкрие ограничение по цел дори когато формалното споразумение не съдържа изрична разпоредба в този смисъл“ ( 41 ).

84. В случая спорните споразумения са били приложени в много особен и в някои отношения на пръв поглед проблематичен контекст.

85. От една страна, по всичко изглежда, че решенията на GÉMOSZ представляват хоризонтално споразумение между официални дистрибутори относно цените и условията за ремонт на автомобили. От друга страна, застрахователните дружества, сключили спорните споразумения, а именно Allianz и Generali, заедно притежават, както се посочи в съдебното заседание, дял от над 70 % от съответния пазар. Поради това, постигайки споразумения с дистрибуторите и/или с GÉMOSZ относно цените за ремонт, основани на преди това договорените в рамките на сдружението, застрахователните дружества с повече пазарна мощ утвърдили и направили ефективно хоризонталното споразумение на дистрибуторите. Накрая, споразуменията на застрахователните дружества с брокерите засилили възможните антиконкурентни резултати от споразуменията между застрахователните дружества и дистрибуторите.

86. Имайки предвид единствено пазара на автомобилното застраховане, смятам, че всички тези обстоятелства не са достатъчни, за да се квалифицират посочените от националната юрисдикция вертикални споразумения като споразумения, ограничаващи по своята цел конкуренцията.

87. Без съмнение със споразуменията си с GÉMOSZ и с дистрибуторите-сервизи Allianz и Generali целят да увеличат пазарния си дял и така да отстранят конкурентите си. Както вече бе посочено обаче, тази цел не превръща спорните споразумения в ограничения с оглед на целта.

88. За да се констатира на застрахователния пазар ограничение с оглед на целта според мен е необходимо да се установи, че между Allianz и Generali е съществувало антиконкурентно хоризонтално споразумение или най-малкото съгласувана практика, насочена към отстраняването на конкурентите на пазара — практика, която по своята цел ограничава конкуренцията. Такава изглежда освен това да е позицията, която Комисията излага в становището си, като посочва, че в случая е възможно между застрахователните дружества да съществува съгласувана практика предвид еднаквите условия на договорите, сключени съответно от Allianz с GÉMOSZ и с отделни дистрибутори, и от Generali — с отделни дистрибутори.

89. В този контекст все пак следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда „съгласувана практика за целите на член [101, параграф 1 ДФЕС] означава форма на координация между предприятия, при която, без да се достига до спогодба в пряк смисъл, съзнателно се заменят рисковете на конкуренцията с практическо сътрудничество между тези предприятия. Освен това в Решение от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie/Комисия Съдът постановява, че критериите за координация и сътрудничество, необходими за съществуването на съгласувана практика, не само че не изискват разработването на истински „план“, но и трябва да се разбират в светлината на концепцията, присъща на разпоредбите на Договора относно конкуренцията, съгласно която всеки икономически оператор трябва да определя самостоятелно политиката, която възнамерява да следва на общия пазар, и условията, които иска да предложи на клиентите си“. Макар да е вярно, че „не изключва правото на икономическите оператори да се адаптират разумно към установеното или очакваното поведение на своите конкуренти, това изискване за самостоятелност категорично не допуска каквото и да е установяване на пряк или непряк контакт между такива оператори, което има за цел или резултат създаването на условия на конкуренция, които не отговарят на обичайните конкурентни условия на съответния пазар, като се вземе предвид естеството на предлаганите продукти или услуги, големината и броят на предприятията и обемът на този пазар“ ( 42 ).

90. Следователно, за да е налице съгласувана практика, трябва да се установи общата воля на отделни конкуренти да заменят присъщите на конкуренцията рискове с координация помежду си, от една страна, и някаква форма на пряк или непряк контакт между тях, от друга ( 43 ). Освен това съгласуваната практика „включва, освен съгласуването между предприятията, и произтичащото от това съгласуване пазарно поведение и причинно-следствената връзка между тези два елемента“ ( 44 ).

91. С оглед на тази съдебна практика Комисията счита, че обстоятелството, че застрахователните дружества са приели типовите условия, предложени от дистрибуторите, както и обстоятелството, че условията по договорите са сходни, дори еднакви, показват, че става въпрос за хоризонтални споразумения или най-малкото за съгласувани практики, прилагани поотделно както от застрахователните дружества, така и от дистрибуторите.

92. В това отношение следва да се припомни обаче, че паралелизмът в поведението не е достатъчен, за да се приеме, че е налице съгласувана практика, когато за това поведение съществува друго правдоподобно обяснение. Съдът недвусмислено посочва следното: „[в]ъв връзка с доказателствената стойност на тези обстоятелства следва да се припомни, че паралелизмът в поведението на съответните предприятия може да се счита за доказателство за наличието на съгласуване само в случай че последното е единственото правдоподобно обяснение за това поведение. Всъщност важно е да се има предвид фактът, че макар да забранява всяка форма на тайни споразумения, която е в състояние да наруши конкуренцията, член 85 от Договора не изключва правото на икономическите оператори да се адаптират разумно към установеното или очакваното поведение на своите конкуренти“ ( 45 ).

93. Националната юрисдикция е тази, която трябва да прецени дали има доказателства за наличието на подобна координация или съгласувана практика. Само ако има такива доказателства, ще е несъмнено наличието на ограничение по своята цел на застрахователния пазар, тъй като координацията между конкурентите с оглед разпределянето на пазара е едно от ограниченията на конкуренция, които заслужават подобна квалификация съгласно посочената по-горе съдебна практика.

94. Обратно, ако се установи само намерението на всяко едно от застрахователните дружества да увеличи продажбите си, от една страна, и сключването с дистрибуторите на договори, съдържащи сходни клаузи, от друга — сходство, дължащо се на факта, че дистрибуторите по-рано са договорили помежду си цената на час, която ще изискват — не смятам, че това доказва съществуването на съгласувана практика.

95. За сметка на това ми се струва по-лесно да се установи, че същата мрежа от споразумения представлява по своята цел ограничение на конкуренцията на пазара на автомобилните ремонтни услуги.

96. Може да се приеме, че хоризонтално договореното от дистрибуторите ценово увеличение е отразено в сключените със застрахователните дружества договори, в които не само се приема равнището на цените, вече уговорено между дистрибуторите в рамките на GÉMOSZ, но и се предвижда допълнително увеличение при изпълнението на определени условия.

97. На пръв поглед следователно резултатът от въпросното хоризонтално споразумение относно цените за ремонт е зависел от това дали застрахователните дружества ще приемат условията му, което очевидно те са направили. Вертикалните споразумения между дистрибуторите-сервизи (или самото GÉMOSZ) и застрахователните дружества всъщност утвърждават едно по същността си антиконкурентно хоризонтално споразумение. Поради тази причина всички споразумения (а не само хоризонталното) са незаконосъобразни, а застрахователните дружества могат да бъдат санкционирани за поведението си също като дистрибуторите-сервизи.

98. Във всички случаи националният съд е този, който следва да провери условията на въпросното споразумение или на решението на GÉMOSZ. В частност следва да се установи дали то обвързва достатъчно голям брой дистрибутори-сервизи, за да може да се говори за истинско антиконкурентно хоризонтално споразумение.

99. Ако горното се потвърди, от изложените съображения следва да се направи изводът, че на пазара на автомобилните ремонтни услуги съществува ограничение на конкуренцията, за чието настъпване са допринесли споразуменията на застрахователните дружества с GÉMOSZ и с всеки един от дистрибуторите. Както припомня Комисията, с Решение от 18 декември 2008 г. по дело Coop de France bétail et viande и др./Комисия ( 46 ) Съдът вече санкционира съвкупност от споразумения между страни, извършващи дейности на два различни пазара.

VI – Заключение

100. Поради това предлагам на Съда да отговори на поставения от Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Унгария) преюдициален въпрос по следния начин: „1) Съдът на Европейския съюз не е компетентен да отговори на поставения преюдициален въпрос. 2) Субсидиарно, двустранните споразумения, сключени между застрахователно дружество и определени автомобилни сервизи или между застрахователно дружество и сдружение на автомобилни сервизи, съгласно които цената на час за ремонтни услуги, която застрахователното дружество заплаща на автомобилния сервиз за ремонта на застрахованите от това дружество автомобили, зависи, наред с други фактори, и от броя и процентния дял на застрахователните договори, сключени от това дружество чрез автомобилния сервиз, действащ като негов застрахователен посредник: а) не представляват по своята цел ограничение на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, що се отнася до застрахователния пазар, освен ако не се установи наличие на съгласувана практика на застрахователните дружества, насочена към отстраняването на конкурентите от пазара —което националният съд следва да провери. б) могат да представляват по своята цел ограничение на конкуренцията по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, що се отнася до пазара на автомобилните ремонтни услуги, като се има предвид контекстът, в който са приложени, и по-точно наличието на хоризонтално споразумение на дистрибуторите относно цените. Националният съд е този, който следва да провери дали такова споразумение е налице и какъв е неговият обхват“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: испански.

( 2 ) ОВ L 1, 2003 г., стр. 25; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167.

( 3 ) Закон № LVII от 1996 г. (Tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. Törvény, наричан по-нататък „Tpvt“).

( 4 ) Според Allianz типовият му договор предвижда три отделни възнаграждения според това какъв е процентният дял на сключените чрез дистрибутора застрахователни договора с Allianz, съответно: (i) под 30 %, (ii) между 30 % и 50 %, или (iii) 50 % от всички сключени чрез дистрибутора застрахователни договори. Договореното увеличение на цената на час за ремонт на автомобили било от порядъка на: (i) 10-11 %, в случай че 30 % от сключените чрез дистрибутора застрахователни договори са с Allianz, (ii) 12-13 %, в случай че между 30 % и 50 % от сключените чрез дистрибутора застрахователни договори са с Allianz, или (iii) 14-15 %, в случай че 50 % от сключените чрез дистрибутора застрахователни договори са с Allianz. Независимо от горното, Generali, другото застрахователно дружество по делото, поддържа, че в повечето споразумения на Allianz с дистрибутори се предвижда увеличение на възнаграждението за ремонтни услуги само в случай че сключените чрез съответния дистрибутор застрахователни договори с Allianz представляват 50 % от всички застрахователни договори, сключени чрез този дистрибутор.

( 5 ) Според това застрахователно дружество договорите, подписани от него с дистрибуторите, предвиждат увеличение на възнаграждението в случай че 30 % от сключените чрез тези дистрибутори застрахователни договори са с Generali, което би било с 10 % повече от пазарния дял на Generali през разглеждания период, а именно 20 %.

( 6 ) Решение от 18 октомври 1990 г. по дело Dzodzi (C-297/88 и C-197/89, Recueil, стр. I-3763). Прецедент може да се открие и в Решение от 26 септември 1985 г. по дело Thomasdünger (166/84, Recueil, стр. 3001).

( 7 ) Решение по дело Dzodzi, точки 34—41.

( 8 ) Добро обобщение на направените възражения дава представеното на 26 септември 2000 г. заключение на генералния адвокат Ruiz-Jarabo по дело Kofisa Italia (Решение от 11 януари 2001 г., C-1/99, Recueil, стр. I-207, точка 22 и сл.). Далеч преди това, в представеното на 15 май 1985 г. заключение по дело Thomasdünger, посочено по-горе, генералният адвокат Mancini също се произнася против допускането на подобни преюдициални въпроси, тъй като иначе би се стигнало, според него, дори до нарушение на Договора. В същия смисъл се произнасят генералният адвокат Darmon в представеното на 3 юли 1990 г. заключение по дело Dzozi и генералният адвокат Tizzano в представеното на 29 март 2001 г. заключение по дело Adam (Решение от 11 октомври 2001 г., C-267/99, Recueil, стр. I-7467) и генералният адвокат Jacobs в представеното на 17 септември 1996 г. заключение по дело Leur-Bloem (Решение от 17 юли 1997 г., C-28/95, Recueil, стр. I-4161) и в представеното на 15 ноември 2001 г. заключение по дело BIAO (Решение от 7 януари 2003 г., C-306/99, Recueil, стр. I-1).

( 9 ) Вж. и Решение по дело Leur-Bloem, посочено по-горе, Решение от 26 ноември 1998 г. по дело Bronner (C-7/97, Recueil, стр. I-7791), Решение по дело Kofisa Italia, посочено по-горе, Решение по дело Adam, посочено по-горе, Решение по дело BIAO, посочено по-горе, и Решение от 16 март 2006 г. по дело Poseidon Chartering (C-3/04, Recueil, стр. I-2505).

( 10 ) Решение от 28 март 1995 г. (C-346/93, Recueil, 1983 г., стр. I–615).

( 11 ) Посочени по-горе заключения на генералните адвокати Ruiz-Jarabo по дело Kofisa Italia, Jacobs по дело BIAO и Tizzano по дело Adam.

( 12 ) Дело C-186/07, Сборник, стр. I-60.

( 13 ) Посочени по-горе, съответно в точки 27 и 29.

( 14 ) Решение от 11 декември 2007 г. (C-280/06, Сборник, стр. I-10893).

( 15 ) Точка 25.

( 16 ) Решение от 21 декември 2011 г. по дело Teresa Cicala (C-482/10, Сборник, стр. I-14139).

( 17 ) Решение по дело Cicala, точка 19.

( 18 ) Решение от 18 октомври 2012 г. (C-583/10, точка 47).

( 19 ) Във връзка с този принцип вж. Решение от 21 октомври 2008 г. по дело Marra (C-200/07 и C-201/07, Сборник, стр. I-7929, точка 41 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Решение по дело Cicala, посочено по-горе, точка 28.

( 21 ) И наред с това, че в съдебното заседание Комисия призна, че в случая няма „пряко и безусловно препращане“.

( 22 ) Решение от 14 декември 2006 г. (C-217/05, Recueil, стр. I-11987).

( 23 ) Посочени по-горе решения по дело Bronner, точки 19 и 20, по дело Poseidon Chartering, точка 16, по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, точка 20, по дело ETI, точка 26. Вж. в същия смисъл заключения на генералния адвокат Kokott от 13 юли 2006 г. по дело Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio и от 3 юли 2007 г. по дело ETI.

( 24 ) Вж. Съобщение на Комисията — Насоки относно понятието за засягане на търговията, което се съдържа в членове 81 и 82 от Договора (ОВ C 101, 1994 г., стр. 81; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 149, точка 8). Вж. също Известие на Комисията относно сътрудничеството между Комисията и съдилищата на държавите членки на Европейския съюз при прилагането на членове 81 и 82 от Договора за създаване на Европейската общност (ОВ С 101, 2004 г., стр. 54; Специално издание на български език, 2007 г. глава 8, том 4, стр. 122, точка 6).

( 25 ) Положението щеше да е различно, ако беше установено, че спорните споразумения могат да засегнат вътреобщностната търговия; този въпрос обаче, както вече бе посочено, не е предмет на спора.

( 26 ) В това отношение вж. Cseres, K. J. The impact of regulation 1/2003 in the new Member States — The Competition Law Review, Vol. 6, Issue 2 (7/2010).

( 27 ) Решение на Съда от 20 ноември 2008 г. по дело Beef Industry Development Society и Barry Brothers (C-209/07, Сборник, стр. I-8637, точки 15 и 17).

( 28 ) Във връзка с прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС съществува постоянна съдебна практика, съгласно която „отчитането на конкретните последици от дадено споразумение е излишно, след като се окаже, че неговата цел е да предотврати, да ограничи или да наруши конкуренцията“. Вж. в този смисъл Решение от 13 юли 1966 г. по дело Consten и Grundig/Комисия (56/64 и 58/64, Recueil, стр. 299, точка 496), и Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 491).

( 29 ) Вж. Съобщение на Комисията — Насоки за прилагане на член 81, параграф 3 от Договора (ОВ C 101, 2004 г., стр. 97; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 165, точка 21).

( 30 ) Вж. и Решение от 8 ноември 1983 г. по дело IAZ и др./Комисия (96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 и 110/82, Recueil, стр. 3369, точки 23—25) и Решение от 6 октомври 2009 г. по дело GlaxoSmithKline и др. (C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P и C-519/06 P; Сборник, стр. I-9291, точка 58).

( 31 ) Вж. в това отношение член 2 от Регламент (ЕС) № 330/2010 на Комисията от 20 април 2010 година за прилагането на член 101, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз относно категориите вертикални споразумения и съгласувани практики (ОВ L 102, стр. 1). В член 3 от него са предвидени прагове на пазарния дял с оглед възможността за освобождаване, а в член 5 са изброени някои вертикални ограничения, за които не се допуска освобождаване.

( 32 ) Между конкуриращи се предприятия: такъв би бил очевидно случаят например, ако между Allianz и Generali съществуваше споразумение относно цените за ремонтни услуги.

( 33 ) Решение от 3 юли 1985 г. по дело Binon (243/83, Recueil, стр. 2015).

( 34 ) Решение по дело Consten и Grundig/Комисия, посочено по-горе, и Решение от 1 февруари 1978 г. по дело Miller (19/77, Recueil, стр. 131).

( 35 ) Решение от 13 октомври 2011 г. по дело Pierre Fabre Dermo-Cosmétique SAS (C-439/09, Сборник, стр. I-9419).

( 36 ) Съгласно член 1, параграф 1, буква г) от Регламент № 330/2010 задължение за въздържане от конкуренция означава „всяко пряко или косвено задължение, налагащо на купувача да не произвежда, купува, продава или препродава стоки или услуги, които се конкурират с договорните стоки или услуги, или всяко пряко или косвено задължение на купувача да купува от доставчика или от друго предприятие, посочено от доставчика, повече от 80 % от общите покупки на купувача на договорните стоки или услуги и техните заместители на съответния пазар, изчислени въз основа на стойността на неговите покупки през предходната календарна година или на обема на тези покупки в случаите, в които това е стандартна практика в сектора“.

( 37 ) ОВ C 130, 2010 г., точка 133.

( 38 ) Вж. в този смисъл Решение от 28 февруари 1991 г. по дело Delimitis (C-234/89, Recueil, стр. I-935, точки 13—15), Решение от 7 декември 2000 г. по дело Neste (C-214/99, Recueil, стр. I-11121, точка 25), Решение от 11 септември 2008 г. по дело CEPSA (C-279/06, Сборник, стр. I-6681, точка 43) и Решение от 2 април 2009 г. по дело Pedro IV Servicios (C-260/07, Сборник, стр. I-2437, точка 83).

( 39 ) Вж. съдебната практика, посочена в предходната бележка под линия.

( 40 ) Вж. по-конкретно Решение по дело IAZ и др./Комисия, посочено по-горе, точки 23—25.

( 41 ) Точка 22 от посоченото по-горе съобщение.

( 42 ) Решение от 14 юли 1981 г. по дело Züchner (172/80, Recueil, стр. 2021, точки 12—14).

( 43 ) В това отношение може да бъде цитирано Решение от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия (48/69, Recueil, стр. 619, точка 64): „член 85 разграничава понятието „съгласувана практика“ от понятията „споразумения между предприятия“ или „решения на сдружения на предприятия“; целта е забраните по този член да обхванат и координацията между предприятия, при която, без да се достига до спогодба в пряк смисъл, […] се заменят рисковете на конкуренцията с практическо сътрудничество между тези предприятия“.

( 44 ) Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hüls AG (C-199/92 P, Recueil, стр. I-4287, точка 161).

( 45 ) Решение от 31 март 1993 г. по дело A. Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия (C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 и C-125/85-C-129/85, Recueil, стр. I-1307, точка 71).

( 46 ) Съединени дела C-101/07 P и C-110/07 P, Сборник, стр. I-10193.