ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

J. RICHARD DE LA TOUR

представено на 30 юни 2022 година ( 1 )

Дело C‑280/21

P.I.

в присъствието на

Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos

(Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва)

„Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Директива 2011/95/ЕС — Условия за предоставяне на статут на бежанец — Опасност от преследване — Мотиви за преследване — Понятие за политическо мнение — Противопоставяне на корумпирана група, която има влияние на държавно равнище“

I. Въведение

1. Настоящото дело се отнася до тълкуването на понятието „политическо мнение“, дефинирано в Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила ( 2 ).

2. С отговора на поставения въпрос Съдът ще има възможност да уточни на какво съответства политическото мнение, което позволява да се обоснове молба за признаване на статут на бежанец, когато молителят не твърди, че има политическо мнение, но субектът на преследването му приписва изразяването на такова.

3. Ще предложа на Съда да отговори, че това приписано политическо мнение трябва едновременно да отговаря на определението по член 10, параграф 1, буква д) от Директива 2011/95, да бъде доказано при условията, предвидени в член 4 от тази директива, и да може да доведе до репресии от страна на държавните органи.

II. Правна уредба

А. Международното право

4. Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. ( 3 ), допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. ( 4 ) (наричана по-нататък „Женевската конвенция“), гласи в глава I, член 1, буква А, параграф 2, първа алинея, че терминът „бежанец“ се прилага към всяко лице, което „при основателни опасения от преследване по причина на раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или политически убеждения, се намира извън страната, чийто гражданин то е, и не може да се ползва от закрилата на тази страна, или не желае да се ползва от такава закрила поради тези опасения; или, бидейки без гражданство и намирайки се извън страната на своето предишно обичайно местоживеене […], не може да се завърне или, поради такива опасения, не желае да се завърне в нея“.

Б. Правото на Съюза

5. Съображение 12 от Директива 2011/95 гласи: „Основната цел на настоящата директива е, от една страна, да гарантира прилагането от държавите членки на общи критерии за определяне на лицата, които реално се нуждаят от международна закрила, и от друга страна, да гарантира минимално равнище на обезщетения за тези лица във всички държави членки“.

6. Член 2 от тази директива, озаглавен „Определения“, гласи: „За целите на настоящата директива се прилагат следните определения: […] г) „бежанец“ означава гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава, или лице без гражданство, което, като се намира по горепосочените причини извън държавата на предишното си обичайно пребиваване, не може или поради такива опасения не желае да се завърне в нея, и по отношение на което не се прилага член 12; […]“.

7. Член 4, параграф 5 от посочената директива гласи: „Когато държавите членки прилагат принципа, съгласно който молителят има задължение да обоснове молба за международна закрила, и когато определени аспекти на неговите декларации не са подкрепени с документи или други доказателства, тези аспекти не изискват потвърждение, когато са изпълнени следните условия: a) молителят е положил реални усилия да обоснове своята молба; б) всички относими елементи, с които молителят разполага, са били представени и е било дадено задоволително обяснение за липсата на останалите относими елементи; в) декларациите на молителя са преценени за непротиворечиви и достоверни и не влизат в разрез с наличната и относима към неговия случай обща и конкретна информация; г) молителят е подал молбата си за международна закрила във възможно най-ранния момент, освен ако молителят може да посочи определени причини за това, че не го е направил; и д) общата достоверност на твърденията на молителя е установена“.

8. Член 6 от същата директива, озаглавен „Субекти на преследване или тежки посегателства“, гласи: „Субектите на преследване или тежки посегателства включват: a) държавата; […] в) недържавни субекти, ако може да бъде доказано, че субектите, посочени в букви а) и б), включително и международни организации, не могат или не искат да предоставят закрила срещу преследване или тежки посегателства по смисъла на член 7“.

9. Член 9 от Директива 2011/95, озаглавен „Действия на преследване“, е със следния текст: „1. За да бъде разглеждан като действие на преследване по смисъла на член 1, буква А от Женевската конвенция, този акт трябва да: a) е достатъчно сериозен по своето естество или по повторяемия си характер, за да представлява тежко нарушение на основните права на човека, и по-специално на правата, упражняването на които не е възможно да бъде ограничено по какъвто и да било начин по силата на член 15, параграф 2 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи[ ( 5 )]; или б) представлява съвкупност от различни мерки, включително нарушения на правата на човека, която е достатъчно тежка, за да засегне отделното лице по начин, сравним с посоченото в буква а). 2. Действията на преследване по смисъла на параграф 1 могат да приемат, inter alia, следните форми: […] б) правни, административни, полицейски и/или съдебни мерки, които са дискриминационни сами по себе си или се прилагат по дискриминационен начин; в) наказателно преследване или наказания, които са непропорционални или дискриминационни; […] 3. В съответствие с член 2, буква г) между мотивите, посочени в член 10, и действията на преследване по параграф 1 от настоящия член или липсата на закрила срещу такива действия трябва да има връзка“.

10. Член 10 от Директива 2011/95, озаглавен „Мотиви за преследване“, гласи в параграф 1, буква д) и в параграф 2: „1. При оценяването на мотивите за преследване държавите членки вземат под внимание следните елементи: […] д) понятието „политическо мнение“ обхваща по-специално мнение, идеи или убеждения по въпроси, свързани с потенциалните субекти на преследване, посочени в член 6, както и с техните политики или методи, независимо дали мнението, идеите или убежденията са били изразени в действия на молителя. 2. Когато се преценява основателността на опасенията от преследване на даден молител, фактът дали той действително притежава характеристиката, свързана с раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или с политическо мнение, която е в основата на преследването, е без значение, при положение че според субекта на преследването той притежава тази характеристика“.

В. Литовското право

11. Статутът на бежанците и субсидиарната закрила в Литва са регламентирани в Lietuvos Respublikos įstatymas «Dėl užsieniečių teisinės padėties» Nr. IX-2206 (Закон № IX-2206 на Република Литва за правния статут на чужденците ( 6 ) от 29 април 2004 г. в приложимата му към случая редакция, който транспонира във вътрешното право по-конкретно Директива 2011/95.

12. Член 71, параграф 3, точка 4 от този закон гласи: „Кандидатът за убежище [трябва] да представи в момента на разглеждане на молбата му всички документи, с които разполага, и подробни, съответстващи на действителното положение обяснения относно мотивите на неговата молба за убежище, неговата самоличност и обстоятелствата около неговото влизане и престой в Република Литва и да съдейства на лицата и държавните служители, които работя в компетентните органи“.

13. Член 83 от посочения закон, който регламентира оценяването на молбата за убежище, гласи в параграфи 1, 2 и 5: „1. Молбата за убежище и представената от молителя информация в подкрепа на молбата се оценяват със съдействието на търсещия убежище. 2. Когато при разглеждането на молбата се установи, че елементите, свързани с определянето на статута на търсещия убежище, не могат да се установят с писмени доказателства въпреки неговите искрени усилия, тези елементи се оценяват в полза на молителя и молбата за убежище се счита за обоснована, ако е била подадена във възможно най-ранния момент, освен ако молителят може да посочи определени причини за това, че не го е направил, ако молителят е представил всички относими елементи, с които разполага, и е дал задоволително обяснение за липсата на други доказателства, и ако декларациите на молителя са счетени за правдоподобни и непротиворечиви и не са в разрез с наличната и относима към неговия случай конкретна и обща информация. […] 5. Параграф 2 от този член не се прилага и елементите, които не могат да се потвърдят с писмени доказателства, се отхвърлят, ако при разглеждане на молбата за убежище молителят насочва разследването в неправилна посока, забавя го с действия или бездействия или се опитва да го заобиколи, или ако се установят противоречия между изложените от молителя факти, които имат решаващо значение за предоставянето на убежище“.

14. Съгласно член 86, параграф 1 от същия закон: „Статут на бежанец се предоставя на търсещо убежище лице, което поради основателни опасения от преследване заради своята раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или политическо мнение, се намира извън държавата, чийто гражданин е, и което не може или се страхува да се обърне за закрила към тази държава, или на лице, което не е гражданин на нито една чужда държава и което се намира извън държавата на предишното си обичайно пребиваване и по изброените по-горе причини не може или се страхува да се върне в нея, доколкото към него не се прилагат мотивите за изключване, предвидени в член 88, параграфи 1 и 2 от настоящия закон“.

III. Фактите по спора в главното производство и преюдициалния въпрос

15. P.I. обжалва пред съда решение от 21 септември 2020 г. на Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Миграционен отдел към Министерството на вътрешните работи на Република Литва, наричан по-нататък „миграционният отдел“), с което му е отказан статут на бежанец в Литва с мотива, че не отговаря на условията за предоставяне на такъв статут, предвидени в член 86 от Закон № IX-2206 на Република Литва за правния статут на чужденците и в член 1, буква А от Женевската конвенция.

16. След като на 21 януари 2021 г. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) отхвърля жалбата, P.I. обжалва това решение пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва).

17. Запитващата юрисдикция посочва, че жалбоподателят е подал молба за убежище на 15 юли 2019 г., в която обяснява, че през 2010 г. в трета държава, на която е гражданин, е сключил договор с предприятие, собственост на лице, свързано с властта и разузнавателните служби, по силата на който е платил на това предприятие 690000 USD (щатски долара) (около 647500 EUR), чието връщане е поискал поради неизпълнение на задължението на съдоговорителя да му прехвърли акциите, уговорени като насрещна престация.

18. Запитващата юрисдикция добавя, че през октомври-ноември 2015 г. срещу жалбоподателя били предприети активни мерки в рамките на наказателно производство, образувано по инициатива на собственика на предприятието, с което бил сключен договорът, че по тази причина през декември 2015 г. той се отказал от по-голямата част от своя проект при неизгодни условия и че контролът над неговото предприятие преминал към предприятия, собственост на други две лица. Тази юрисдикция уточнява, че наказателното производство било спряно през януари 2016 г., а жалбоподателят опитал да се защити по съдебен ред срещу незаконното обсебване на неговия проект. Посочената юрисдикция отбелязва, че през април 2016 г., след като мъж, свързан с новите собственици на неговото предприятие, дал свидетелски показания срещу него, наказателното производство било възобновено и довело през декември 2016 г. и януари 2017 г. до предявяване на обвинителен акт и издаване на постановление за задържане под стража, а той бил отстранен от останалата част от проекта.

19. Запитващата юрисдикция обяснява, от една страна, че жалбоподателят оспорва констатацията на миграционния отдел за липсата на вероятна опасност от преследване, основано на неговото политическо мнение, тъй като срещу него се води наказателно преследване по дело, изфабрикувано от лица, принадлежащи към най-висшата клептократична прослойка, които искат да се домогнат до неговото предприятие и да го присвоят, и от друга страна, че той не е в състояние да защити правото си на собственост и неговата свобода, сигурност и живот са застрашени. Тази юрисдикция добавя, че жалбоподателят декларира, че не се занимава с политика, а само с бизнес, при което се е противопоставял на лица, тясно свързани с властта, което води до опасност от наказателно преследване заради неговото политическо мнение. Според посочената юрисдикция жалбоподателят оспорва анализа на миграционния отдел, че системата, на която е жертва, е цивилизована съдебна и политическа система и няма връзки между собственика на предприятието, което не е изпълнило договора, и нарушение на правата на човека, докато в същото време той е изправен пред наказателно производство, опорочено от корупция, а един от неговите опоненти сътрудничи на служителите в системата на арестите.

20. Запитващата юрисдикция изтъква, че миграционният отдел е преценил, че жалбоподателят не отговаря нито на условията за предоставяне на статут на бежанец, нито за предоставяне на субсидиарна закрила, с мотива, че опасността от наказателно преследване може да доведе до признаване на статут на бежанец, само когато преследването се основава на един от мотивите по Женевската конвенция, тоест в случая на действително изразени или приписани политически убеждения. Тази юрисдикция добавя, че според доклад на миграционния отдел проведеното от него разследване е показало, че мотивите, които са идентифицирани и приети за правдоподобни, са икономически интереси, финансови облаги или корупционни връзки.

21. След като припомня, че съгласно член 9, параграф 3 от Директива 2011/95 трябва да има връзка между мотивите, посочени в член 10 от тази директива, и действията на преследване, запитващата юрисдикция се пита какво следва да се разбира под „политическо мнение“ по смисъла на посочената директива.

22. Тази юрисдикция припомня, че по време на цялото разследване жалбоподателят последователно е твъдял, че лица, свързани с властта посредством корупционни връзки, са придобили неговото имущество при неизгодни за него условия, че след противопоставянето му на тези действия срещу него било образувано наказателно производство по инициатива на един от тези бизнесмени и че това производство било спряно, но след опита му да защити правата си по съдебен ред било възобновено, което довело до провеждането на процесуални действия и издаването на постановление за задържане под стража.

23. Запитващата юрисдикция посочва, че според националното законодателство наказателните производства или наказанията се смятат за преследване, ако са непропорционални и дискриминационни, тоест ако са основани по-специално на политическо мнение, и ѝ изглежда по-скоро вероятно жалбоподателят да е изложен на опасност от преследване.

24. Тази юрисдикция добавя, че не е достатъчно да е налице преследване, а то трябва да се основава на един от мотивите, предвидени в Женевската конвенция, който да е в причинно-следствена връзка с действията на преследване. Посочената юрисдикция уточнява, че според жалбоподателя този мотив е неговото политическо мнение, понятие, което е определено широко в член 10, параграф 1, буква д) от Директива 2011/95.

25. Запитващата юрисдикция отбелязва, че Европейската служба за подкрепа в областта на убежището (EASO) посочва, че политическото мнение трябва да се тълкува разширително, за да се осигури пълното действие на Женевската конвенция, и че това понятие може да обхване мнение по всеки въпрос, по който могат да бъдат ангажирани държавния апарат, правителството и политиката. От това тази юрисдикция прави извода, че в рамките на Директива 2011/95 дадени действия могат да се считат за политически в страната по произход, дори да са такива в малка степен или да не са явно политически.

26. Запитващата юрисдикция добавя, че Насоките на Върховния комисариат за бежанците на Организацията на обединените нации за бежанците (наричан по-нататък „ВКБООН“) също насърчават разширителното тълкуване на понятието „политическо мнение“ като мнение по всеки въпроси, по които могат да бъдат ангажирани държавния апарат, правителството или обществото, и посочва, че определящият въпрос е дали тези мнения се толерират от властите или от обществото. Тази юрисдикция изтъква, че в практически наръчник ( 7 ), издаден и актуализиран през февруари 2019 г. от ВКБООН, се посочва, че не винаги е възможно да се установи причинно-следствена връзка между изразеното от молителя мнение и третирането, на което той е бил подложен или се опасява, че ще бъде подложен, и това третиране най-често е под формата на санкция, наложена за предполагаемо престъпни деяния срещу властта.

27. Запитващата юрисдикция отбелязва, че според доктрината, канадската съдебна практика и ВКБООН противопоставянето на незаконно действаща група, която упражнява корупционно влияние и оказва натиск чрез държавния апарат върху търсещото убежище лице и срещу която не могат да се използват ефективни правни средства за защита поради широкоразпространената корупция в страната, се приравнява на приписано политическо мнение и на жертвата на такова преследване трябва да бъде признат статут на бежанец.

28. В този контекст Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос: „Може ли противопоставянето на незаконно действаща група, която упражнява корупционно влияние и оказва натиск чрез държавния апарат върху търсещото убежище лице и срещу която не могат да се използват ефективни правни средства за защита поради широко разпространената корупция в страната, да се приравни на приписано политическо мнение [на английски език attributed political opinion] по смисъла на член 10 от [Директива 2011/95]?“.

29. Писмени становища са представили P.I., литовското правителство и Европейската комисия.

IV. Анализ

30. Най-напред е необходимо да се припомни, че когато е поискано тълкуване на Директива 2011/95, то трябва да се извърши в светлината на нейната обща структура и цел при зачитане на Женевската конвенция и другите относими договори, посочени в член 78, параграф 1 ДФЕС. Както произтича от съображение 16 от тази директива, тълкуването трябва също така да зачита правата, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз ( 8 ). Така свободата на изразяване на мнение е защитена с член 11 от тази хартата и член 10 от ЕКПЧ.

31. Съгласно член 2, буква г) от Директива 2011/95 бежанец е гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава.

32. От членове 9 и 10 от тази директива се установява, че действието на преследване включва два елемента, между които трябва да има връзка: – обективен елемент, а именно, „действието на преследване“, дефинирано в член 9 от посочената директива, което предизвиква опасенията на жалбоподателя и неговия отказ или невъзможност да поиска закрила от своята държава на произход, и – субективен елемент, а именно, „мотивът“, дефиниран в член 10 от същата тази директива, който обосновава тези действия на преследване.

33. В настоящото дело не са спорни нито първият елемент, нито връзката между двата елемента, макар да е необходимо да се докажат пред запитващия съд. Запитващата юрисдикция поставя на тълкуване от Съда единствено мотива за преследването и то от съвсем конкретен ъгъл, а именно приписването на политическо мнение.

34. Всъщност при липсата на определение в Женевската конвенция на понятието „политическо мнение“, което е един от петте мотива за признаването на статут на бежанец, Директива 2001/95 отбелязва напредък, за да позволи по-еднородна преценка на този мотив в държавите членки ( 9 ). От една страна, тя предлага определение за политическо мнение в член 10, параграф 1, буква д), а от друга страна, уточнява в параграф 2 от този член, че е достатъчно субектът на преследването да счита, че молителят има политическо мнение, без неговото мнение в действителност да е такова.

35. Въпросът на запитващата юрисдикция ще накара Съда да изясни границите на тези две понятия и начина, по който те си взаимодействат.

36. Що се отнася до политическото мнение, член 10, параграф 1, буква д) от Директива 2011/95 предлага неизчерпателно определение, като посочва, че това понятие „обхваща по-специално мнение, идеи или убеждения по въпроси, свързани с потенциалните субекти на преследване, както и с техните политики или методи, независимо дали мнението, идеите или убежденията са били изразени в действия на молителя“.

37. Това определение включва четири отделни кумулативни елемента: – мнение, идеи или убеждения по въпроси, свързани със – субектите на преследване, така както са определени в тази директива, – както и с техните политики или методи, и – независимо дали се изразяват в действия на молителя.

38. Компетентният в тази област национален орган следва да провери и да прецени представените му доказателства за всеки от елементите при условията, предвидени в член 4 от Директива 2011/95.

39. Доктрината класифицира политическите бежанци в две категории: от една страна, политическите закононарушители, като взема предвид мотива на деянието, неговата тежест и политически контекст ( 10 ), и от друга страна, лицата, преследвани поради изразяването на дисидентско политическо мнение ( 11 ).

40. Втората категория молители се увеличи значително под влиянието на признатата от националните съдебни практики, а след това и от правото на Съюза теория за приписаното политическо мнение.

41. Всъщност след като беше прогласена по-специално в американската ( 12 ), канадската ( 13 ), френската ( 14 ) и белгийската съдебна практика ( 15 ), теорията за приписаното политическо мнение беше въведена в правото на Съюза с член 10, параграф 2 от Директива 2011/95 и приложена от Съда с решение от 4 октомври 2018 г., Ахмедбекова ( 16 ).

42. В това решение Съдът постановява, че „участието на молителя за международна закрила в подаването на жалба срещу неговата държава на произход до Европейския съд по правата на човека […] трябва да се разглежда като мотив за преследване поради „политическо мнение“ по смисъла на [член 10, параграф 1, буква д) от Директива 2011/95], ако са налице основателни опасения, че въпросната държава възприема участието в подаването на тази жалба като акт на политическо дисидентство, срещу който би могла да реши да упражни репресивни мерки“ ( 17 ).

43. Понятието „политическо мнение“ прозира в решението на Съда, тъй като той посочва, че е необходимо държавата да възприема жалбата до Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) като акт на политическо дисидентство, което предполага, че не всички граждани на тази държава, които са жалбоподатели в този съд, биха могли да се считат за „политически опоненти“ в посочената държава. Така самият факт на подаване на жалба до ЕСПЧ не може да представлява „политическо мнение“ по смисъла на член 10, параграф 1, буква д) от Директива 2011/95.

44. Считам, че прогласеният от Съда в решение Ахмедбекова принцип трябва да се уточни в настоящото дело.

45. Така поставеният от запитващата юрисдикция въпрос позволява да се очертаят ясно контурите на понятието „акт на политическо дисидентство“, използвано от Съда в решение Ахмедбекова в контекст, който силно се различава от контекста по настоящото дело.

46. Всъщност азербайджанска гражданка е твърдяла, че освен жалбата, подадена до ЕСПЧ срещу Азербайджан, към която се е присъединила, тя е участвала в защитата на преследвани от националните органи лица поради техни действия в областта на защитата на основните права и е сътрудничела на аудио-визуална медия, която водела опозиционна кампания против управляващия режим ( 18 ). Съвкупността от тези елементи е трябвало да позволи на запитващата юрисдикция да квалифицира тези дейности като „акт на политическо дисидентство“.

47. В настоящото дело, според констатациите на запитващата юрисдикция P.I. посочва, че е сключил договор, който не е бил изпълнен от неговия съдоговорител. Той е поискал изпълнение по договора за първи път при неуточнени условия и после за втори път по съдебен ред. Отказал се от делото поради наказателно производство, образувано срещу него след първото искане. След подаване на иск до съда, това производство било възобновено по настояване на неговия съдоговорител и лицата, обсебили неговото имущество. В хода на посоченото наказателно производство било издадено постановление за задържане под стража. P.I. не твърди, че е изказвал политическо мнение, но счита, че фактът, че е поискал по съдебен ред връщането на дължимото и на своето имущество, представлява противопоставяне на корумпирана система. Това противопоставяне можело да се счете от субекта на преследване за акт на политическо дисидентство, и следователно за политическо мнение.

48. От момента, в който субектът на преследването счете, че жалбоподателят изразява политическо мнение и това в неговите очи е акт на политическо дисидентство, всъщност е без значение, че този жалбоподател не споделя това политическо мнение, за да се приеме, че той е преследван на този мотив.

49. Следва ли обаче политическото мнение да съответства на определението, възприето в Директива 2011/95?

50. Убеден съм, че след като Директива 2011/95 въвежда определение за политическо мнение, то трябва да бъде използвано по един и същ начин за квалифициране като политическото мнение, независимо дали то е действително или приписано. Така четирите елемента, посочени в точка 37 от настоящото заключение, а именно мнение по въпрос, свързан със субекта на преследването, или критика срещу неговата политика или методи, независимо дали се изразява в действие или не, трябва да се докажат съгласно условията, предвидени в член 4 от тази директива.

51. Всъщност едновременното наличие на тези четири елемента ще позволи да се направи разграничение между преследване поради приписано политическо мнение и търговски спор, довел до наказателно производство с цел оказване на натиск върху един от съдоговорителите, което може да се случи извън всякакво политическо мнение, включително в корупционен контекст. Не всички жертви на престъпността са политически опоненти, дори и когато им се приписва мнение, необходимо е също така да става въпрос за политическо мнение.

52. Съдът вече е приел, че би било в разрез с общата структура и целите на Директива 2011/95 на гражданите на трети страни, намиращи се в положения, напълно лишени от връзка с логиката на международната закрила, да се предоставят предвидените в нея статути ( 19 ). Той уточнява още, че отказът да се отбие военна служба може да е мотивиран от политически възгледи, но и от други причини, които нямат връзка с нито един от мотивите, предвидени в директивата ( 20 ), което означава, че поради това международната закрила не може да се приложи.

53. Наистина, както припомня запитващата юрисдикция, в съдебната практика на някои държави се приема, че сигналите за корупция могат да представляват приписано политическо мнение ( 21 ), а в някои от своите насоки ВКБООН посочва, че наред с печалбата, наркокартелите могат да имат за цел и да „консолидират или разширят властта на групата в обществото“ ( 22 ), което би могло да позволи противопоставянето на техните действия да се квалифицира като „политическо“.

54. Въпреки това в тези две хипотези политическият характер е изразен или чрез активно противопоставяне посредством подаване на жалба срещу корупцията, за която се признава, че е широко разпространена, или с констатацията, че въоръжената групировка има политически цели, заради които противопоставянето на нейните актове на насилие може да се счита за политическо мнение. Така тези хипотези могат да изпълнят условията на определението за политическо мнение по Директива 2011/95, което позволява да се разграничат от хипотези на актове на насилие, основаващи се единствено на финансов интерес.

55. Освен това в съдебната практика на някои държави се приема, че „отказът за участие в корупцията може да бъде приравнен на противопоставяне на политическо мнение, ако цялата политическа система почива на корупция“ ( 23 ). Така отказът да се съдейства на корупцията, без да е подаден нарочен сигнал, достига политическо равнище само когато корупцията е масова и не е дело само на отделни лица. Струва ми се, че това положение отговаря и на определението за „политическо мнение“ по Директива 2011/95 и не може да се приравни на хипотеза, при която се защитават единствено имуществени интереси, включително по съдебен ред, без да се отнася до „въпрос, който има по-важно значение за обществото или общността“ ( 24 ).

56. По всички тези дела е било установено, че има политически мотив. Така трудността се пренася на полето на доказването.

57. Всъщност, когато на дадено лице се приписва политическо мнение, следва да се установи дали субектът на преследването счита противопоставянето или сигнала за политическо мнение. Субектът на преследването не участва в производството по молба за международна закрила и не може да бъде разпитан. За да не се позволи понятието „приписано политическо мнение“ да доведе до прекомерно разширяване на категорията на политическите бежанци дисиденти, някои държави, сред които от 2005 г. и Съединените американски щати, изискват жалбоподателят да представи преки доказателства, че субектът на преследването счита, че той изразява политическо мнение ( 25 ).

58. Въпросът за обхвата на необходимите доказателства обаче вече е изтъкван от Съда, който е тълкувал изискванията по член 4 от Директива 2011/95. Той приема, че „[о]т една страна […] член 4, параграф 1 от тази директива допуска само държавите членки да наложат на молителя тежестта да „представи във възможно най-кратък срок всички необходими елементи в подкрепа на своята молба за международна закрила“ и възлага на сезираната държава членка да оцени релевантните елементи от молбата. От друга страна, […] член 4, параграф 5 от Директива 2011/95 отчита, че молителят не винаги може да бъде в състояние да обоснове искането си с документи или други доказателства, и изброява кумулативните условия, при които такива доказателства не се изискват. В това отношение основанията за отказ да се отбие военна служба и следователно за наказателното преследване във връзка с него представляват субективни елементи на молбата, за които може да е особено трудно да се представи пряко доказателство“ ( 26 ).

59. Това съображение може да бъде транспонирано при доказването на мотив за преследване. Следователно запитващата юрисдикция е компетентна да прецени в случая, предвид всички обстоятелства, правдоподобността на приписаното политическо мнение в положението на P.I.

60. Всъщност необходимостта да се изостави съдебно дело за неизпълнение на договор, наподобяващо на сериозно присвояване на имущество, поради наказателно производство, инициирано от съдоговорителя, който има връзки със системата на арестите, и по което са разпоредени активни мерки, не е достатъчна, за да се установи политическият характер на изразеното мнение. Необходимо е също така субектът на преследването да счита това съдебно дело за акт на политическо дисидентство, което той не толерира, тоест като критика на неговите методи, на неговата политика. Това предполага този субект да действа на високо политическо равнище или корупцията в съответната държава да е масова и той да не счита това дело за обикновено искане за изпълнение на договор. Запитващият съд следва да прецени представеното пред него положение именно с оглед на тези критерии.

61. По гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос по следния начин: Член 10, параграф 1, буква д) и параграф 2 от Директива 2011/95 трябва да се тълкува в смисъл, че подаден от едно лице съдебен иск срещу недържавни субекти за защита на неговите имуществени интереси може да се счита за „политическо мнение“, ако са налице основателни опасения, че този иск би могъл да се счете за противопоставяне и да бъде възприет от държавните органи като акт на политическо дисидентство, срещу който те биха могли да решат да упражнят репресивни мерки, което следва да се провери от запитващия съд.

V. Заключение

62. По гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Върховен административен съд, Литва) въпрос по следния начин: Член 10, параграф 1, буква д) и параграф 2 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила, трябва да се тълкува в смисъл, че подаден от едно лице съдебен иск срещу недържавни субекти за защита на неговите имуществени интереси може да се счита за „политическо мнение“, ако са налице основателни опасения, че този иск би могъл да се счете за противопоставяне и да бъде възприет от държавните органи като акт на политическо дисидентство, срещу който те биха могли да решат да упражнят репресивни мерки, което следва да се провери от запитващия съд.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 337, 2011 г., стр. 9.

( 3 ) Сборник договори на Обединените нации, Vol. 189, р. 150, № 2545 (1954). Конвенцията влиза в сила на 22 април 1954 г.

( 4 ) Протоколът влиза в сила на 4 октомври 1967 г.

( 5 ) Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., наричана по-нататък „ЕКПЧ“.

( 6 ) Žin., 2004, № 73‑2539.

( 7 ) Вж. ВКБООН, Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection (Наръчник с процедури и критерии за определяне на бежански статут и Насоки за международна закрила), Geneva, 2019, p. 24, достъпен на следния интернет адрес: https://www.unhcr.org/publications/legal/5ddfcdc47/handbook-procedures-criteria-determining-refugee-status-under-1951.

( 8 ) Вж. решение от 5 септември 2012 г., Y и Z (C‑71/11 и C‑99/11, EU:C:2012:518, т. 48 и цитираната съдебна практика).

( 9 ) Вж. съображение 25 от Директива 2011/95.

( 10 ) Вж. Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1re éd., Bruylant, Bruxelles, 2016, р. 94—99, р. 58—60.

( 11 ) Вж. Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1re éd., Bruylant, Bruxelles, р. 100—107, р. 61—64.

( 12 ) Вж. решение на United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Апелативен съд на Съединените американски щати за девети район) от 7 март 1998 г., Desir v. Ilchert (840 F.2d 723), отнасящо се за хаитянски рибар, рекетиран от хаитянските сили за сигурност, наречени „тонтон макути“.

( 13 ) Вж. решение на Cour Suprême du Canada (Върховен съд на Канада) от 30 юни 1993 г., Canada (Procureur général) c. Ward [(1993) 2 RCS 689], отнасящо се за член на Irish Republican Army (Ирландска републиканска армия), съдействал за отвличането на цивилни заложници, но спомогнал за тайното им освобождаване, след като разбрал, че ще бъдат екзекутирани.

( 14 ) Вж. решение на Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) от 27 април 1998 г., 10/ 7 SSR (№ 168335, публикувано в сборника Lebon).

( 15 ) Вж. решение на Conseil du Contentieux des Étrangers (Съвет по споровете във връзка с режима на бежанците, Белгия) от 18 декември 2008 г. (№ 20772), отнасящо се за афганистански жалбоподател, считан за талибан.

( 16 ) C‑652/16, наричано по-нататък „решение Ахмедбекова, EU:C:2018:801. Вж. също решение от 19 ноември 2020 г., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) (C‑238/19, EU:C:2020:945, т. 60).

( 17 ) Решение Ахмедбекова (т. 90 и диспозитив).

( 18 ) Вж. решение Ахмедбекова (т. 41).

( 19 ) Вж. решение от 23 май 2019 г., Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, т. 44 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Вж. решение от 19 ноември 2020 г., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) (C‑238/19, EU:C:2020:945, т. 47 и 48).

( 21 ) В Канада вж. решение на Cour Fédérale (Федерален съд) от 16 април 1998 г., Klinko c/ Canada (Minister of Citizenship and Immigration) [(1998) 148 F.T.R. 69 (TD)], отнасящо се за публична жалба срещу масовата корупция в украинската държавна система.

( 22 ) Вж. ВКБООН, „Principes directeurs sur la protection internationale № 12: Demandes de statut de réfugié liées aux situations de conflit armé et de violence relevant de l’Article 1A(2) de la Convention de 1951 et/ou du Protocole de 1967 relatifs au statut des réfugiés et des définitions régionales du statut de réfugié“, 2 декември 2016 г. (HCR/GIP/16/12), т. 36, достъпни на следния интернет адрес: https://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid= 58ac41d14.

( 23 ) Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1re éd., Bruylant, Bruxelles, р. 111, point 66 и съдебната практика, цитирана в бележки под линия 287 и 288.

( 24 ) „Recommandations de Michigan sur le risque en raison d’opinions politiques“, International Journal of Refugee Law, Oxford University Press, Oxford, 2015, Vol. 27, № 3, р. 508—511,point 11.

( 25 ) Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1re éd., Bruylant, Bruxelles, 2016, р. 107, рoint 65 и съдебната практика, цитирана в бележки под линия 245 и 284.

( 26 ) Решение от 19 ноември 2020 г., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Военна служба и убежище) (C‑238/19, EU:C:2020:945, т. 55).