ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

M. WATHELET

представено на 6 септември 2017 година ( 1 )

Дело C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

срещу

Европейска комисия

„Обжалване — Жалба за частична отмяна — Член 263, четвърта алинея ДФЕС — Подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение — Лично засягане — Възражение за частична незаконосъобразност — Продукти за растителна защита — Регламент (ЕО) № 1107/2009 — Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 — Регламент за изпълнение (ЕС) № 2015/408 — Пускане на пазара на продукти за растителна защита и установяване на списък на кандидати за замяна — Медни съединения“

I. Въведение

1. Предмет на настоящото дело е жалбата, подадена от European Union Copper Task Force (наричано по-нататък „EUCuTF“) срещу определението на Общия съд на Европейския съюз от 27 април 2016 г. European Union Copper Task Force/Комисия (Т‑310/15, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2016:265).

2. С обжалваното определение Общият съд отхвърля като недопустима жалбата на EUCuTF за частична отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/408 на Комисията от 11 март 2015 година за прилагането на член 80, параграф 7 от Регламент (ЕО) № 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета относно пускането на пазара на продукти за растителна защита, и за установяване на списък на кандидати за замяна (наричан по-нататък „спорният регламент“) ( 2 ). По същество Общият съд приема, от една страна, че жалбоподателят не може да се позове на личен правен интерес, и от друга страна, че неговите членове нямат процесуална легитимация, доколкото не са лично засегнати от спорния регламент. Освен това Общият съд приема, че подадената от EUCuTF жалба не може да се основе и на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, тъй като спорният регламент включва мерки за изпълнение по смисъла на тази разпоредба.

3. С жалбата си EUCuTF дава възможност за Съда да уточни тълкуването на глагола „включвам“, използван в тази разпоредба ( 3 ). Всъщност, макар този термин да е от основно значение за прилагането на посочената по-горе разпоредба, Съдът в действителност не е разгледал въпроса за тълкуването му например по делата, по които е постановил решенията си от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852) или от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Правна уредба

А. Директива 91/414/ЕИО

4. Директива 91/414/ЕИО на Съвета от 15 юли 1991 година относно пускането на пазара на продукти за растителна защита ( 4 ) предвижда в своето приложение I списък на активните вещества, разрешени за включване в състава на продукти за растителна защита.

5. Съгласно член 1 и приложението към Директива 2009/37/ЕО на Комисията от 23 април 2009 година за изменение на Директива 91/414/ЕИО на Съвета с цел включване на хлормекват, медни съединения, пропаквизафоп, квизалофоп‑P, тефлубензурон и зета-циперметрин като активни вещества ( 5 ) списъкът в приложение I към Директива 91/414 е изменен, като в него са добавени по-специално медните съединения.

Б. Регламент (ЕО) № 1107/2009

6. Регламент (ЕО) № 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 21 октомври 2009 година относно пускането на пазара на продукти за растителна защита и за отмяна на директиви 79/117/ЕИО и 91/414/ЕИО на Съвета ( 6 ) предвижда в член 50, озаглавен „Сравнителна оценка на продукти за растителна защита, съдържащи вещества, кандидати за замяна“, следното: „1. Държавите членки извършват сравнителна оценка при оценяване на заявление за издаване на разрешение за продукт за растителна защита, съдържащ активно вещество, одобрено като кандидат за замяна. Държавите членки не издават разрешение или ограничават употребата на продукт за растителна защита, съдържащ вещество, кандидат за замяна за употреба върху определена селскостопанска култура, когато сравнителната оценка на рисковете и ползите, определена в приложение IV, показва, че: […] 4. При продукти за растителна защита, съдържащи вещество, кандидат за замяна, държавите членки извършват предвидената в параграф 1 сравнителна оценка редовно и най-късно при подновяването или изменението на разрешението. Въз основа на резултатите от сравнителната оценка държавите членки запазват, отнемат или изменят разрешението“.

7. В глава XI от Регламент № 1107/2009, озаглавена „Преходни и заключителни разпоредби“, параграф 7 от член 80 „Преходни мерки“ гласи следното: „До 14 декември 2013 г. Комисията съставя списък на веществата, включени в приложение I към Директива 91/414/ЕИО, които отговарят на критериите, установени в точка 4 от приложение II към настоящия регламент и спрямо които се прилагат разпоредбите на член 50 от настоящия регламент“.

8. Съгласно член 83 от Регламент № 1107/2009, озаглавен „Отмяна“: „Без да се засяга член 80, директиви 79/117/ЕИО [на Съвета от 21 декември 1978 година относно забраната за пускане на пазара и употреба на продукти за растителна защита, съдържащи някои активни вещества (OB L 33, 1979 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 3, стр. 63)] и 91/414/ЕИО, изменени с изброените в приложение V актове, се отменят, считано от 14 юни 2011 г., без да се засягат задълженията на държавите членки, отнасящи се до сроковете за транспониране в националното законодателство и прилагане на директивите, посочени в същото приложение. Позоваванията на отменените директиви се тълкуват като позовавания на настоящия регламент. […]“.

В. Регламенти за изпълнение

1. Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011

9. Съгласно съображение 1 и член 1 от Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 на Комисията от 25 май 2011 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на списъка на одобрените активни вещества ( 7 ) активните вещества, включени в приложение I към Директива 91/414, следва да се считат за одобрени съгласно Регламент № 1107/2009.

2. Регламент за изпълнение (ЕС) № 2015/232

10. Съгласно съображение 8 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/232 на Комисията от 13 февруари 2015 година за изменение и поправка на Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 по отношение на условията за одобряване на активното вещество медни съединения ( 8 )„[п]отвърждава се, че активното вещество медни съединения следва да се счита за одобрено съгласно Регламент […] № 1107/2009“.

11. Член 1 от Регламент за изпълнение 2015/232, озаглавен „Изменение на Регламент (ЕС) № 540/2011“, гласи следното: „Част А от приложението към Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 се изменя в съответствие с приложението към настоящия регламент“.

12. Приложението към Регламент за изпълнение 2015/232 предвижда, че част А от приложението към Регламент за изпълнение № 540/2011 се изменя, така че да предвижда следното: „[…] Нотификаторът представя пред Комисията, държавите членки и Органа програма за наблюдение за областите, в които замърсяването на почвата и водите (включително седиментите) с мед представлява действителен или потенциален проблем. […]“.

3. Спорният регламент

13. Член 1 от спорния регламент, озаглавен „Кандидати за замяна“, гласи следното: „Активните вещества, включени в приложение I към Директива 91/414/ЕИО, които изпълняват критериите, посочени в точка 4 от приложение II към Регламент (ЕО) № 1107/2009, са определени в списъка в приложението към настоящия регламент. Първа алинея се прилага и за активните вещества, одобрени съгласно Регламент (ЕО) № 1107/2009 по силата на преходните мерки, съдържащи се в член 80, параграф 1“.

14. Списъкът в приложението към този регламент включва: „[…] медни съединения (варианти меден хидроксид, меден оксихлорид, меден оксид, бордолезов разтвор и триосновен меден сулфат) […]“.

III. Обстоятелства, предхождащи спора

15. Предхождащите спора обстоятелства са представени сбито от Общия съд в точки 1—6 от обжалваното определение. Те могат да бъдат обобщени по следния начин:

16. EUCuTF е сдружение на производители на медни съединения, някои от които притежават разрешения за пускане на пазара на съдържащи такива съединения продукти за растителна защита. Сдружението е образувано с цел да подаде искане за вписване на медните съединения в приложение I към Директива 91/414, съдържащо списък на активните вещества, разрешени за включване в състава на продукти за растителна защита.

17. С приемането на Директива 2009/37 Комисията изменя списъка, фигуриращ в приложение I към Директива 91/414, като вписва в него медните съединения. Тази директива е отменена с Регламент № 1107/2009. Съгласно съображение 1 и член 1 от Регламент за изпълнение № 540/2011 обаче активните вещества, включени в приложение I към Директива 91/414, следва да се считат за одобрени съгласно Регламент № 1107/2009.

18. След като жалбоподателят представя допълнителни сведения относно риска при вдишване на медни съединения и риска от тях за неприцелните организми, почвата и водите, Комисията приема Регламент за изпълнение 2015/232. С този регламент Комисията, от една страна, потвърждава, че медните съединения следва да бъдат одобрени съгласно Регламент № 1107/2009, и от друга страна, изменя приложението към Регламент за изпълнение № 540/2011, като предвижда по-специално изискване жалбоподателят да представи пред Комисията, Европейския орган за безопасност на храните (ЕОБХ) и държавите членки програма за наблюдение за областите, в които замърсяването на почвата и водите с мед представлява действителен или потенциален проблем.

19. На 11 март 2015 г. Комисията приема спорния регламент за целите на прилагането на член 80, параграф 7 от Регламент № 1107/2009, като съгласно последната разпоредба Комисията съставя списък на веществата, включени в приложение I към Директива 91/414, които отговарят на съответните критерии, за да бъдат приети за кандидати за замяна, и спрямо които се прилагат разпоредбите на член 50 от този регламент. Посоченият списък, приложен към спорния регламент, включва медните съединения на основание, че това вещество съответства на посочените критерии.

IV. Производството пред Общия съд и обжалваното определение

20. С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 5 юни 2015 г., жалбоподателят иска частична отмяна на спорния регламент. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава по-специално на възражение за незаконосъобразност на член 24 и точка 4 от приложение II към Регламент № 1107/2009.

21. С обжалваното определение Общият съд уважава повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост. Той преценява, от една страна, че жалбоподателят не може да се позове на личен правен интерес, и от друга страна, че неговите членове нямат процесуална легитимация. В това отношение Общият съд приема, първо, че членовете на жалбоподателя не са лично засегнати от спорния регламент по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, и второ, че този регламент представлява подзаконов акт, който включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

22. Общият съд също така отхвърля доводите на жалбоподателя относно нарушение на правото му на ефективна съдебна защита.

V. Искания на страните и производство пред Съда

23. С жалбата си жалбоподателят иска от Съда да отмени обжалваното определение, да обяви за допустима жалбата за отмяна на спорния регламент и да върне делото на Общия съд, който да се произнесе по същество. Той също така иска Комисията да заплати съдебните разноски в производството по обжалване.

24. Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

VI. По жалбата

25. В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на три основания. Първо, Общият съд бил допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че спорният регламент е подзаконов акт, който включва мерки за изпълнение по отношение на него по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС. Второ, Общият съд бил допуснал грешка при прилагане на правото, като постановил, че недопустимостта на жалбата не лишава жалбоподателя и неговите членове от ефективна съдебна защита. Накрая, трето, Общият съд бил допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че жалбоподателят и неговите членове не са били лично засегнати от спорния регламент.

26. Освен това жалбоподателят смята, че самият той и неговите членове са пряко засегнати от спорния регламент.

А. По първото основание за липса на мерки за изпълнение в спорния регламент

1. Доводи на страните

27. С първото си основание жалбоподателят оспорва точки 42—44, 46—48, 50—52, 60 и 61 от обжалваното определение. Той упреква Общия съд за констатацията му, че спорният регламент включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

28. Всъщност според жалбоподателя за квалифицирането на медните съединения като „кандидати за замяна“ и за следващото от това прилагане на установения с Регламент № 1107/2009 режим не са необходими мерки за изпълнение.

29. Най-напред, ако евентуалното подновяване на разрешението за медните съединения бъде официално утвърдено с акт на Комисията след искане в този смисъл от страна на EUCuTF, този акт не може да се разглежда като акт за изпълнение на спорния регламент, а като акт за изпълнение на Регламент № 1107/2009, който урежда процедурата за подновяване на одобрение за активни вещества. Освен това спорният регламент налага изискване за одобрение на медните съединения най-малко веднъж на седем години, а не веднъж на петнадесет години, както е за активните вещества, които не са кандидати за замяна. Следователно съгласно процедурата на одобрение в този регламент за медните съединения по принцип се подавали два пъти повече искания за подновяване на одобрение, което увеличавало разходите във връзка със запазването на одобрението на тези съединения. Това било пряко действие и не изисквало никаква мярка за изпълнение от страна на Комисията или на държавите членки.

30. По-нататък, жалбоподателят счита, че спорният регламент пряко налага за продуктите за растителна защита, съдържащи медни съединения, и за тяхното използване да се извърши сравнителната оценка по член 50 от Регламент № 1107/2009. Всъщност член 50, параграф 4 от този регламент предвижда държавите членки да извършват сравнителната оценка редовно и най-късно при подновяването или изменението на разрешението. Освен това, обратно на установеното от Общия съд в точка 48 от обжалваното определение, заявителите поемали не само разходите във връзка с провеждането на сравнителната оценка, но и извършването на самата сравнителна оценка, а националните органи единствено приемали решение по искането за подновяване на разрешение за продукт за растителна защита. От това следвало, че EUCuTF и неговите членове трябвало да поемат задълженията, произтичащи от сравнителната оценка, независимо от нейния краен резултат.

31. Като установил в точка 46 от обжалваното определение, че извършването на сравнителна оценка не оказва въздействие върху обстоятелството, че разрешенията за пускане на пазара се издават или отказват, подновяват, отнемат или изменят от държавите членки, Общият съд не бил взел предвид факта, че действието на спорния регламент не зависи от приемането на каквото и да било решение на национален орган.

32. След като не оказвали никакво въздействие върху правния статут на медните съединения в качеството им на кандидати за замяна, нито върху въведения с Регламент № 1107/2009 режим, приетите евентуално от националните органи мерки не можели да се разглеждат като мерки за изпълнение на спорния регламент.

33. Накрая, жалбоподателят смята, че подобно заключение се налага по отношение на принципа на взаимно признаване на продуктите за растителна защита между държавите членки. Всъщност вследствие на приемането на спорния регламент взаимното признаване на продукт, съдържащ кандидат за замяна, вече не ставало автоматично, както за всяко друго активно вещество.

34. Комисията твърди, че това първо основание е необосновано.

35. Според нея в точка 41 от обжалваното определение Общият съд основателно е установил, че по отношение на веществата, вписани в списъка на кандидати за замяна, се прилагат три вида особени правила и че прилагането на всяко от тези три различни правила води до приемане на мерки за изпълнение, чиято законосъобразност може да бъде оспорвана от жалбоподателя ( 9 ).

36. Най-напред, що се отнася до довода, че подновяването на одобрението на медните съединения от Комисията представлява мярка за изпълнение на Регламент № 1107/2009, а не на спорния регламент, Комисията смята, че констатацията на Общия съд в това отношение напълно съответства на целта на член 263, четвърта алинея ДФЕС, която Съдът посочва в точка 27 от решението си от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

37. От тази съдебна практика следвало, че изискваното оценяване не засяга въпроса дали обжалваният акт съставлява правното основание в тесен смисъл на всяка мярка за изпълнение. Според Комисията правилното оценяване следвало да се изразява в проверка дали обжалваният акт изменя окончателно и неблагоприятно правното положение на жалбоподателя. Ако случаят е такъв, тогава би имало основание да се провери дали жалбоподателят трябва да наруши разпоредбите на обжалвания акт, за да получи възможност за пряко обжалване, тъй като не съществува друг акт, приет или чието приемане е предстоящо на равнището на Съюза или на национално равнище, който да може да бъде оспорен пред юрисдикция.

38. В случая обаче правното положение на жалбоподателя оставало непроменено, докато не бъдел приет акт, представляващ резултат от прилагането на една от трите категории особени правила, предвидени от Регламент № 1107/2009.

39. По-нататък, Комисията изтъква, че доводите на жалбоподателя във връзка с прилагането на всяка от посочените категории правила следва да бъдат отхвърлени.

40. Първо, подновяването на одобрение на кандидати за замяна изисквало, както установил Общият съд в точка 44 от обжалваното определение, Комисията да приеме регламент, с който да одобри или не въпросното вещество, което водело до ефективно прилагане на спорния регламент. Следователно жалбоподателят разполагал с възможност да оспори първия цитиран регламент и във връзка с това да се позове на неприложимост на спорния регламент съгласно член 277 ДФЕС.

41. Второ, що се отнася до прилагането на правилата относно взаимното признаване на разрешенията за пускане на пазара, според Комисията Общият съд правилно е приел в точка 50 от обжалваното определение, че действието на въведената в това отношение промяна ще настъпи единствено чрез упражняване на свободата на преценка, предоставена на държавите членки, когато техните национални органи приемат актове по исканията за взаимно признаване. Жалбоподателят не бил доказал, че предоставянето на право на преценка на националните органи в този контекст засяга правното положение на неговите членове по друг начин освен вследствие на приемането на национално решение за предоставяне или отказване на взаимно признаване. Той също така не бил доказал, че спорният регламент внася в системата за взаимно признаване някаква друга промяна, засягаща неговото правно положение.

42. Трето, що се отнася до прилагането на правилата относно условията за получаване или подновяване на разрешение за пускане на пазара, жалбоподателят тълкувал погрешно точка 46 от обжалваното определение. Според Комисията Общият съд правилно приема, че сравнителната оценка е част от процеса по оценяване на разрешението за пускане на пазара. Актът, засягащ правното положение на жалбоподателя, бил решението за запазване, отнемане или изменение на разрешението за пускане на пазара, като това решение водело до ефективно прилагане на спорния регламент на практика.

43. Доводът, че на заявителите за издаване на разрешение сега е възложено извършването на сравнителната оценка, не засягал това заключение. Общият съд правилно отхвърлил този довод в точка 48 от обжалваното определение. Според Комисията възможността за подобно прехвърляне на задължението за извършване на сравнителна оценка засяга единствено процеса и не променя нищо във факта, че националните органи следва да приемат актове за прилагане на тази сравнителна оценка, а тези актове могат да бъдат обжалвани. От една страна, решението на националния орган да извърши служебно сравнителната оценка, може да бъде оспорвано. От друга страна, в случай че резултатът от оценката е отрицателен по отношение на медните съединения и следователно засяга правното положение на жалбоподателя, решението за отнемане на разрешението за пускане на пазара би било обжалваем акт.

2. Анализ

а) Предварителна бележка относно тълкуването на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС

44. В жалбата си EUCuTF твърди, че квалифицирането на медните съединения като „кандидати за замяна“ и прилагането вследствие на това на режима, установен с Регламент № 1107/2009, става „непосредствено и пряко“, без да са необходими мерки за изпълнение ( 10 ).

45. Следователно отправения до Съда проблем с тълкуването изисква да се определи дали прилагането по отношение на медните съединения на специалните правила на Регламент № 1107/2009 е по силата на самото „действие“ на спорния регламент, без поради това да има нужда от мерки за изпълнение stricto sensu, или, обратно, актовете, приети от Комисията или от държавите членки в приложение на особените правила на Регламент № 1107/2009, следва да се разглеждат като мерки за изпълнение на спорния регламент, след като тези правила пораждат конкретно действие по отношение на жалбоподателя единствено чрез тези актове.

46. Разглеждан в по-теоретичен план, въпросът е дали глаголът „включвам“, използван в член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, визира единствено мерките за изпълнение, приети непосредствено на основание на подзаконов акт Б, или обхватът му може да бъде разширен до актовете, приети на основата на предходен регламент А, но вследствие на приемането на регламент Б, необходим за неговото изпълнение, тоест в непряка последователност или в известен смисъл по отразен начин.

47. Не се налага отново да се припомня, че член 263, четвърта алинея ДФЕС е изменен с Договора от Лисабон, така че да предвижда трети начин за пряк достъп до съда за проверка на законосъобразността. Занапред „[в]сяко физическо или юридическо лице може да заведе иск […] срещу решенията, които са адресирани до него или които го засягат пряко и лично, както и срещу подзаконови актове, които го засягат пряко и които не включват мерки за изпълнение“ ( 11 ).

48. Макар да признава, че тази трета част от член 263, четвърта алинея ДФЕС „смекчава условията за допустимост на подадените от физическите и юридическите лица жалби за отмяна“ ( 12 ), Съдът все пак възприема ограничително тълкуване.

49. Най-напред, той тълкува понятието „подзаконов акт“ в смисъл, че „целта на изменението в предвиденото в член 230, четвърта алинея ЕО право на физическите и юридическите лица на жалба е да позволи на тези лица да подават при по-малко стриктни условия жалби за отмяна на актове с общо приложение, [но] с изключение на законодателните актове“ ( 13 ).

50. По-нататък, що се отнася до условието за липсата на мерки за изпълнение, по делото, по което е постановено решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), е установена обща рамка за анализ: – първо, Съдът приема, че когато подзаконов акт включва мерки за изпълнение, „съдебният контрол за спазването на правния ред на Съюза се осигурява независимо от това дали посочените мерки са приети от Съюза или от държавите членки“ ( 14 ). Всъщност в първия случай частноправният субект може да обжалва мерките за изпълнение непосредствено пред юрисдикциите на Съюза и на основание член 277 ДФЕС може да изтъкне в подкрепа на жалбата си незаконосъобразността на съответния основен акт, а във втория случай, да постави под въпрос валидността на съответния основен акт пред националните юрисдикции, които могат да се обърнат към Съда на основание член 267 ДФЕС с преюдициални въпроси ( 15 ), – второ, Съдът ограничава преценката за наличието на мерки за изпълнение до „положението на лицето, което се позовава на правото на обжалване съгласно последната част от изречението на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Следователно няма значение дали съответният акт включва мерки за изпълнение по отношение на други правни субекти“ ( 16 ) и – трето, „трябва да се вземе предвид единствено предметът на жалбата и когато жалбоподател иска само частична отмяна на акт, при необходимост трябва да се вземат предвид единствено мерките за изпълнение, които тази част от акта евентуално включва“ ( 17 ).

51. Съдът продължава своето ограничително тълкуване с решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), като преценява, че твърдението за механичния характер на приетите на национално равнище мерки е въпрос, който е „ирелевантен с оглед определяне дали [разглежданите] регламенти съдържат мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС“ ( 18 ). По-конкретно, това предполага, че „условието за липса на мерки за изпълнение не съвпада с това за наличие на пряко засягане“ ( 19 ).

52. Като изключва законодателните актове от понятието „подзаконов акт“ и като включва всеки акт, приет от Съюза или от държава членка на основание на акт с общо приложение от правото на Съюза, в понятието „мерки за изпълнение“, Съдът опростява максимално приложното поле на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

53. Ако освен това понятието „включва“ трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща всеки акт, приет вследствие на акт на Съюза, то би трябвало да призная правотата на онези, които без колебание заключават, че тълкуването на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, припомнено в точки 49—51 от настоящото заключение, не променя практически нищо в достъпа на частноправните субекти до Съда на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС ( 20 ).

54. Съдът обаче неотдавна изрично припомни, обосновавайки компетентността си в областта на общата външна политика и политика на сигурност, от една страна, че „съгласно първата алинея от член 47 от Хартата, който препотвърждава принципа на ефективна съдебна защита, всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, трябва да има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в този член условия, [и от друга страна], че самото наличие на ефективен съдебен контрол, чието предназначение е да гарантира спазването на разпоредбите от правото на Съюза, е неделимо свързано със съществуването на правовата държава“ ( 21 ). В това отношение от практиката на Съда следва, че процесуалните пречки от гледна точка по-специално на разходи, продължителност и правила за представителство не са без значение за преценката за спазването на тази ефективна съдебна защита, поне що се отнася до държавите членки ( 22 ). Не бих могъл да си представя нещата да стоят по-различно за Съюза. До такива процесуални пречки със сигурност би се стигнало обаче, ако на правния субект се наложи изискване да обжалва решение — в случай че такова бъде прието — при положение че, без да се нарушават условията на договора, той би могло да обжалва акта пряко.

б) По понятието „включвам“

55. Заключението по моята предварителна бележка ми дава основание да смятам, че глаголът „включвам“, използван в член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, следва да се тълкува като визиращ единствено мерки за изпълнение, които непременно трябва да бъдат приети на непосредствено основание от подзаконов акт.

56. Буквалното тълкуване, преследваната с изменението на член 230 ЕО цел и принципът на правната сигурност подкрепят това тълкуване на термина „включвам“.

57. Най-напред, като разглеждам смисъла на думата, използвана в текста на френски език, следва да отбележа, че глаголът „comporter“ (включвам) означава „inclure en soi“ (съдържам в себе си) ( 23 ). Подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, е следователно акт, чието прилагане не изисква или не се нуждае от никакъв допълнителен акт, с други думи, който сам по себе си е достатъчен ( 24 ).

58. Това следователно означава, че установяването на мярка, приета вследствие на спорния подзаконов акт, не е достатъчно, за да се отхвърли жалба срещу него. Обратно, след като актът с общо приложение, обжалваем на основание член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, следва сам по себе си да е достатъчен, за да бъде пряко обжалван на това основание, използването на думата „включва“ налага установената мярка да има пряка причинно-следствена връзка с нормата с общо приложение ( 25 ). При липса на подобна връзка между двата акта не може да се твърди, че първият изисква или се нуждае от втория.

59. За да се избегнат всякакви спорове и затруднения, доколкото е възможно, тази причинно-следствена връзка следва да се разглежда като правно основание. Следователно, обратно на тълкуването на правната връзка, необходима за прилагането на член 277 ДФЕС, не би могло да се касае за непряка намеса на обжалвания акт в процеса на приемане на установената мярка за изпълнение ( 26 ). В случая спорният регламент би бил само непряко приложим за спора, който би бил предявен вследствие на мерки, евентуално приети на пряко основание от Регламент № 1107/2009 от Комисията и от държавите членки.

60. По-нататък, целта, преследвана с добавянето на трети начин за достъп до съдебен контрол на законосъобразността в член 263, четвърта алинея ДФЕС, потвърждава това буквално тълкуване. Всъщност, както Съдът посочва в точка 60 от решението си от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), целта на изменението в предвиденото в член 230, четвърта алинея ЕО право на физическите и юридическите лица на жалба е да позволи на тези лица да подават при по-малко стриктни условия жалби за отмяна. Всъщност, „за да се укрепи съдебна защита на физическите и юридическите лица спрямо актовете на Съюза, Лисабонският договор разширява условията за допустимост на жалбата за отмяна с приемането на член 263, четвърта алинея ДФЕС, който предвижда възможност за подаването на подобна жалба и срещу подзаконови актове, които […] засягат пряко тези лица и които не включват мерки за изпълнение“ ( 27 ).

61. Колкото повече обаче се увеличава обхватът на условието относно наличието на мерки за изпълнение, толкова повече се намалява обхватът на въведеното с член 263, четвърта алинея ДФЕС разширяване.

62. Накрая, грижата за правната сигурност засилва необходимостта от ограничаване на обхвата на термина „включвам“. Всъщност не следва да се забравя, че съгласно решение от 9 март 1994 г., TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90) правен субект, който е бил безспорно процесуално легитимиран да предяви по член 263, четвърта алинея ДФЕС жалба за отмяна срещу акт на Съюза, не може да оспорва пред националната юрисдикция валидността на този акт след изтичането на срока за обжалване по член 263, шеста алинея ДФЕС. Същото правило се прилага спрямо възражението за незаконосъобразност по член 277 ДФЕС ( 28 ). Съдът неотдавна имаше повод да потвърди, че разширяването на условията за допустимост на жалба за отмяна, въведено с Договора от Лисабон, не означава, че тази съдебна практика се отхвърля ( 29 ).

63. Следователно, колкото по-далечна е връзката между подзаконовия акт и мярката за изпълнение, толкова по-трудно за правния субект е да определи дали има право да обжалва пряко първия пред Общия съд на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС. Тази неопределеност води не само до риск за правния субект — чиято жалба за отмяна на подзаконовия акт може да бъде обявена за недопустима от Общия съд — но и до несигурност в правния ред на Съюза, тъй като установяването на мярка за изпълнение, свързана със спорния подзаконов акт, може да се различава според различните лица или юрисдикции.

64. В заключение, буквалното и телеологичното тълкуване, както и принципът на правната сигурност ми дават основание да смятам, че глаголът „включвам“, използван в член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, следва да се тълкува като визиращ единствено мерки за изпълнение, приети по необходимост на непосредствено основание от подзаконов акт.

65. Наистина изолираното разглеждане на спорния регламент би могло да изглежда изкуствено. Всъщност без съмнение, щом списъкът с кандидати за замяна е приложен към Регламент № 1107/2009, а не към отделен регламент, въпросът за наличието на мерки за изпълнение вероятно не би възникнал, след като последиците от квалифицирането на медните съединения като кандидат за замяна биха могли да настъпят по необходимост посредством мерки за изпълнение само на този регламент. Това съображение обаче според мен не би могло да има значение за анализа. Освен в случай на злоупотреба с власт или на нарушение на правило за определяне на компетентност, в който би могло да се стигне до невалидност на разглеждания акт, изборът на правния инструмент е от изключителната компетентност на автора на акта, а не на Съда.

в) По прилагането на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС

66. Общият съд е приел, че спорният регламент съставлява подзаконов акт по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС. Тази квалификация не се оспорва.

67. Както Общият съд уместно е преценил в точки 34 и 35 от обжалваното определение, касае се, от една страна, за акт с общо приложение, който се прилага към обективно определени положения и поражда правно действие спрямо категории лица, посочени общо и абстрактно. От друга страна, спорният регламент следва да се разглежда като незаконодателен акт, тъй като съгласно критериите, посочени от Съда за прилагането на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, той не е приет чрез обикновена или чрез специална законодателна процедура.

68. Считам обаче, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 44, 47 и 50 от обжалваното определение е заключил съответно, че: – „последиците от [спорния] регламент по отношение на срока на валидност на подновяването на одобрението за вече одобрени кандидати за замяна като медните съединения биха засегнали членовете на жалбоподателя единствено чрез приет от Комисията регламент за подновяване на посоченото одобрение“, като такъв регламент би съставлявал при това положение мярка за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, – „последиците от [спорния] регламент по отношение на провеждането от държавите членки на сравнителна оценка на рисковете за здравето или за околната среда от продукти за растителна защита, съдържащи медни съединения, в сравнение със заместващ продукт или нехимически метод за предотвратяване или борба срещу вредители по културите, биха засегнали членовете на жалбоподателя единствено чрез актове, приети от компетентните органи на държавите членки“, като такива актове биха съставлявали при това положение мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, и – „последиците от [спорния] регламент относно процедурата по взаимно признаване на разрешения за пускане на пазара на продукти за растителна защита, съдържащи кандидати за замяна, засягат единствено свободата на преценка, с която разполагат държавите членки, когато се произнасят по заявление в този смисъл. При все това тези последици биха засегнали евентуално членовете на жалбоподателя единствено чрез актове на националните органи, с които се произнасят по заявления за взаимно признаване, подадени от въпросните членове“, като такива актове биха съставлявали при това положение мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

69. Всъщност, обратно на приетото от Общия съд, считам, че различните посочени по-горе актове не съставляват мерки за изпълнение на спорния регламент по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, тъй като не са приети непосредствено на негово основание. Напротив, всеки от тези актове би имал за правно основание разпоредба от Регламент № 1107/2009.

70. Наистина, приемането на спорния регламент е било необходимо условие за прилагането на разпоредбите на Регламент № 1107/2009 относно веществата, кандидати за замяна. След като обаче активното вещество е включено в списъка на кандидати за замяна от спорния регламент, специалните разпоредби на Регламент № 1107/2009 за тези вещества се прилагат автоматично. Следователно спорният регламент не съставлява непосредствено основание за мерките, които ще бъдат приети от Комисията или от държавите членки.

71. Обратно, както с основание твърди EUCuTF, спорният регламент поражда специфичните си последици per se. С други думи, той сам по себе си е достатъчен: вписването на медните съединения като кандидати за замяна е непосредствено и пряко на основание единствено на спорния регламент.

72. Именно това вписване обаче е предмет на подадената от EUCuTF жалба за отмяна. Следователно, след като мерките, които Комисията или държавите членки евентуално ще приемат на основата на Регламент № 1107/2009 по отношение на медните съединения, няма да имат никакво действие върху вписването на последните в списъка на кандидатите за замяна, няма основание те да се вземат предвид. Всъщност, за да се прецени допустимостта на жалба, подадена на основание член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, преценката за наличието на мерки за изпълнение следва да се ограничи до положението на лицето, което се позовава на правото на обжалване, и да се вземе предвид единствено предметът на жалбата ( 30 ).

73. Освен това не мога да се съглася с твърдението на Комисията, че доводът относно основанието на мерките за изпълнение — тоест Регламент № 1107/2009, а не спорния регламент — следва да се отхвърли, тъй като заключението на Общия съд е „напълно съответстващо на целта на член 263, четвърта алинея ДФЕС“ ( 31 ).

74. Наистина, член 263, четвърта алинея ДФЕС е изменен, за да се избегне необходимостта частноправен субект да трябва да наруши правото на Съюза, за да получи достъп до съд. Загрижеността в това отношение и последвалото изменение на Договора обаче следва да се разглеждат в определената от Съда обща рамка на системата от способи за защита, като съгласуваността на тази система позволява да се осигури завършеност на предвидената в Договора система за контрол на законосъобразността.

75. Твърдението на Съда, че „посредством разпоредбите на членове 263 и 277, от една страна, и член 267, от друга страна, Договорът за функционирането на ЕС е установил завършена система от способи за защита и процедури, чиято цел е да осигурят контрола за законосъобразност на актовете на Съюза, поверявайки го на съда на Съюза“ ( 32 ), се обяснява с една корекционна логика. Всъщност Съдът твърди, че системата е завършена благодарение на възражението за незаконосъобразност и на преюдициалното запитване за преценка на валидност, тъй като „[т]ака физическите и юридическите лица са защитени от прилагането спрямо тях на актове с общо действие, които те не могат да обжалват непосредствено пред Съда поради особените условия за допустимост, посочени в член [263, четвърта алинея ДФЕС]“ ( 33 ). Следователно механизмите за контрол за законосъобразност чрез инцидентно оспорване имат компенсационна функция ( 34 ).

76. Считам, че разширяването на обхвата на едно от условията, наложени в член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, така че да се изключи компетентността на Съда за отмяна в полза на инцидентно оспорване, би означавало преобръщане на логиката на системата. Всъщност в светлината на хипотетичен компенсационен способ за защита следва да се тълкуват не условията за допустимост на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Обратно, именно условията за компенсационните способи на защита следва евентуално да се тълкуват широко, тъй като прекият достъп до съда на Съюза е невъзможен.

77. Този подход според мен е потвърден от Съда по делото, по което е постановено определение от 16 ноември 2000 г., Schiocchet/Комисия (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Всъщност в него Съдът потвърждава, че предоставената с член 277 ДФЕС възможност за позоваване на неприложимост на регламент може да е само подкрепящо жалба основание, но не и предмет на жалба, и че „следователно допустимостта на самите жалби следва да се преценява с оглед на техните искания, независимо от евентуалните възражения за незаконосъобразност, които могат да бъдат повдигнати в тяхна подкрепа“ ( 35 ).

78. Следователно, тъй като EUCuTF се е позовало на възражение за незаконосъобразност на Регламент № 1107/2009, позоваването на правилата на този регламент в рамките на разглеждането по същество на жалбата за отмяна на спорния регламент според мен не е непоследователно, но не следва да се взема предвид при преценката на допустимостта на въпросната жалба. Така според мен в случая EUCuTF напълно е отчело връзката между способите за защита, като, от една страна, е обжалвало спорния регламент, а от друга страна, се е позовало в жалбата си на възражение за незаконосъобразност на Регламент № 1107/2009.

79. Този процесуален избор впрочем отличава настоящото дело от това, по което е постановено решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. На пръв поглед може да изглежда, че това дело се отнася до сходен механизъм, а именно до хипотезата, в която обстоятелства от основно значение за прилагането на регламент за изпълнение Х, на основата на който ще бъдат приети мерки за изпълнение, се определят от регламент за изпълнение Y.

81. При все това обаче, първо, жалбоподателите не се позовават на възражение за незаконосъобразност, а искат отмяната на два регламента. Мерките за изпълнение, установени от Съда в точка 40 от това решение, са изрично основани на въпросните два регламента: заявленията за лицензии се основават на Регламент за изпълнение (ЕС) № 302/2011 на Комисията от 28 март 2011 година за откриване на извънредна тарифна квота за внос на определени количества захар за пазарната 2010/2011 година ( 36 ), а решенията на националните органи вследствие на тези заявления прилагат коефициенти, определени с Регламент за изпълнение (ЕC) № 393/2011 на Комисията от 19 април 2011 година за определяне на коефициента на разпределение за издаването на лицензии за внос, заявени в периода от 1 до 7 април 2011 г., за захарни продукти в рамките на някои тарифни квоти и за преустановяване на подаването на заявления за такива лицензии ( 37 ).

82. Всъщност в точка 40 от решение от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) Съдът е постановил, че „що се отнася до Регламенти за изпълнение № 302/2011 и № 393/2011, те пораждат правно действие спрямо жалбоподателите само посредством актовете, приети от националните органи вследствие на подаването на заявления за лицензии въз основа на Регламент за изпълнение № 302/2011“. Съдът обаче се е погрижил да уточни, че „решенията на националните органи за предоставяне на такива лицензии […] прилагат спрямо съответните оператори коефициентите, определени в Регламент за изпълнение № 393/2011“, поради което „решенията за пълен или частичен отказ за лицензии […] представляват мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последната част на изречението ДФЕС“.

83. В настоящото дело обаче EUCuTF не иска отмяна на регламента, на основата на който ще бъдат приети евентуалните мерки за изпълнение.

3. Заключение по първото основание

84. Тъй като мерките за изпълнение, както ги е установил Общият съд, не са непосредствено основани на спорния регламент, а на Регламент № 1107/2009, смятам, че първото основание на EUCuTF следва да бъде уважено. С оглед на това обжалваното съдебно решение следва да бъде отменено в частта, в която Общият съд приема, че спорният регламент включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

85. Следователно ще разгледам второто и третото основание само при условията на евентуалност.

Б. По третото основание относно личното засягане на EUCuTF или на неговите членове

86. Най-напред ще разгледам третото основание. Всъщност второто основание се отнася до въпроса за липсата на ефективна съдебна защита на EUCuTF и на неговите членове в хипотезата, в която сдружението не би могло да се ползва от право на пряко обжалване пред съда на Съюза. Третото основание се отнася пък до условието за лично засягане на жалбоподателя. Следователно, ако това трето основание бъде прието за обосновано, жалбата за отмяна, подадена от EUCuTF до Общия съд, би могла да бъде уважена, при условие че същото е и пряко засегнато от спорния регламент.

87. Проблемът дали обжалваното определение поставя под въпрос правото на EUCuTF и на неговите членове на ефективна съдебна защита, възниква единствено при положение че Общият съд обяви жалбата на EUCuTF за недопустима на основание правилно тълкуване на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Поради това изглежда по-логично редът на разглеждане на второто и на третото основание да се размести ( 38 ).

1. Доводи на страните

88. Съгласно третото основание в точки 22, 31 и 32 от обжалваното определение Общият съд неправилно приел, че жалбоподателят и членовете му не са лично засегнати от спорния регламент.

89. На първо място, жалбоподателят изтъква, че EUCuTF е лично засегнато от спорния регламент предвид особените обстоятелства на същото ( 39 ) и ролята му в структурата на правната рамка, приложима за медните съединения в качеството им на активни вещества в продукти за растителна защита.

90. Първо, EUCuTF било единственият нотификатор на медни съединения с оглед на тяхното вписване в приложение I към Директива 91/414. Освен това EUCuTF единствено поискало подновяване на вписването на медните съединения като активно вещество и единствено представило досие за активно вещество от името на всички производители, което било направено през юли 2015 г.

91. Второ, EUCuTF участвало в процедурата по приемане на правната уредба, приложима за медните съединения допреди спорния регламент. Жалбоподателят има предвид по-специално Регламент за изпълнение 2015/232, който бил приет въз основа на проучванията и документите, който сам предал, след като бил поканен да изрази становище по доклад за преразглеждане относно медните съединения.

92. Трето, жалбоподателят твърди, че списъкът на кандидатите за замяна, одобрен със спорния регламент, е съставен изключително на основата на резултатите от документ, който се основава на окончателния доклад за преразглеждане относно медните съединения, приет от Комисията с изключителната намеса на EUCuTF, което е заявителят в случая.

93. Четвърто, EUCuTF било „осъществяващото контакт с Комисията лице“ по време на целия процес на изготвяне на спорния регламент, водело кореспонденция и участвало в заседание с тази институция относно квалифицирането на медните съединения като кандидати за замяна.

94. Предвид това жалбоподателят счита, че подобно на постановеното от Съда в решение от 17 януари 1985 г., Piraiki-Patraiki и др./Комисия (11/82, EU:C:1985:18), би следвало на EUCuTF да бъде призната процесуална легитимация, доколкото предвид особените обстоятелства по настоящото дело Комисията е знаела, че спорният регламент ще го засегне пряко и лично.

95. На второ място, жалбоподателят твърди, че и членовете на EUCuTF са лично засегнати от спорния регламент.

96. От една страна, EUCuTF представлявало всички действащи в рамките на Съюза производители на медни съединения, използвани като продукти за растителна защита. Затова Общият съд неправилно бил констатирал в точка 31 от обжалваното определение, че EUCuTF и неговите членове били засегнати от спорния регламент по същия начин като всеки друг икономически оператор, след като всички производители на медни съединения, използвани като продукти за растителна защита в Съюза, са членове на EUCuTF или действат за сметка на член на същото като дистрибутор.

97. В същия ред на мисли член 15, параграф 1 от Регламент № 1107/2009 постановявал, че заявлението за подновяване на одобрение на активно вещество се подава от производител на активното вещество. Спорният регламент се отнасял до медните съединения и засягал процедурата по подновяване на одобрението за тях, както посочвал Общият съд в точки 41 и 42 от обжалваното определение. Само EUCuTF и неговите членове можели да искат подновяване, тъй като те били единствените производители на медни съединения, използвани като продукти за растителна защита в Съюза. Впрочем само EUCuTF поискало подновяване на вписването на медните съединения като активно вещество и единствено представило досие за активно вещество за сметка на всички производители.

98. Както бил приел Общият съд в решение от 30 септември 2003 г., Sony Computer Entertainment Europe/Комисия (T‑243/01, EU:T:2003:251, т. 75), обстоятелството, че жалбоподателят е единственият оторизиран вносител на конзолата PlayStation®2 в Съюза, е релевантно за преценката на личното засягане на жалбоподателя.

99. От друга страна, жалбата на EUCuTF има за предмет вписването на медните съединения в списъка на кандидати за замяна от спорния регламент поради неправилно прилагане на критериите относно устойчивите, биокумулиращи и токсични вещества (PBT) към неорганичните вещества. Медните съединения били единственото неорганично вещество, фигуриращо в списъка на кандидати за замяна. Следователно единственото основание за вписването на тези съединения в посочения списък характеризирало и индивидуализирало EUCuTF и неговите членове.

100. Жалбоподателят твърди, че предвид изложеното спорният регламент, макар и формално представляващ регламент за изпълнение, всъщност е решение на Комисията с оглед на последиците, които поражда за медните съединения, а оттам и за EUCuTF и неговите членове като единствени производители на това активно вещество.

101. Комисията счита, че третото основание, повдигнато от EUCuTF в подкрепа на неговата жалба, не може да се приеме по същество.

102. На първо място, Общият съд правилно установил, че жалбоподателят не е лично засегнат от спорния регламент.

103. Както Общият съд с основание установил в точка 22 от обжалваното определение, никоя разпоредба от разглежданата правна уредба не предоставя на жалбоподателя процесуални права. Фактът, че жалбоподателят е поддържал контакт с Комисията във връзка с изготвянето на спорния регламент не бил достатъчен, за да му предостави процесуална легитимация, след като съгласно приложимото законодателство той няма статут на участник в производството.

104. Фактът, че жалбоподателят нотифицирал медните съединения с оглед на тяхното вписване в приложение I към Директива 91/414, бил неотносим, тъй като спорният регламент не уреждал този въпрос.

105. Колкото до довода, че жалбоподателят единствен е поискал подновяване на одобрението за медните съединения, то само по себе си това обстоятелство не било достатъчно, за да му предостави правосубектност. В това отношение Комисията подчертава, че съгласно член 15, параграф 1 от Регламент № 1107/2009 всеки производител на активното вещество, а не единствено заявителят в процедурата по първоначалното одобрение, може да подаде заявление за подновяване.

106. На второ място, според Комисията Общият съд правилно е приел, че членовете на жалбоподателя не са лично засегнати от спорния регламент.

107. Според Комисията Общият съд правилно припомня в точка 29 от обжалваното определение съдебната практика от решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 47), съгласно която възможността да се определи с по-голяма или по-малка точност колко или дори кои са правните субекти, по отношение на които се прилага дадена мярка, не предполага по никакъв начин, че същите трябва да бъдат разглеждани като лично засегнати от тази мярка, ако това прилагане се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в съответния акт.

108. Следователно жалбоподателят не бил доказал, че неговите членове образуват затворена категория или група от производители и че други оператори не могат евентуално да се окажат в идентично положение, както е отбелязал Общият съд в точка 31 от обжалваното определение.

109. Според Комисията жалбоподателят неправилно се позовава на решение от 30 септември 2003 г., Sony Computer Entertainment Europe/Комисия (T‑243/01, EU:T:2003:251). Това решение, както признал Общият съд в своето определение от 19 февруари 2008 г., Apple Computer International/Комисия (T‑82/06, EU:T:2008:46), се отнасяло до твърде особена съвкупност от правни факти и обстоятелства, които отличавали Sony от всеки друг реален или потенциален оператор. Никое от правните или фактически обстоятелства по делото, по което е постановено посоченото решение, не били налице в случая.

2. Анализ

110. Тъй като се определя като сдружение на производители на медни съединения, използвани в производството на продукти за растителна защита ( 40 ), EUCuTF по принцип може да бъде допуснато да подаде жалба за отмяна единствено ако предприятията, които представлява, или някои от тях, притежават индивидуална процесуална легитимация или ако може да докаже личен правен интерес ( 41 ).

111. Въз основа на съдебната практика, припомнена в точка 19 от обжалваното определение, Общият съд приема, че EUCuTF не може да се позове на личен правен интерес, тъй като няма разпоредба от разглеждана в настоящия спор правна уредба, която да му предоставя процесуални права, и тъй като не е изиграло никаква роля в изработването на спорния регламент ( 42 ).

112. Общият съд установява и че членовете на жалбоподателя са засегнати от спорния регламент единствено поради обективното си качество на производители на медни съединения и че някои от тези членове притежават разрешения за пускане на пазара на продукти за растителна защита, съдържащи такова вещество, по същия начин като всеки друг икономически оператор, който действително или потенциално се намира в същото положение. От това той прави заключението, че следователно членовете на жалбоподателя не са в положение, което ги индивидуализира ( 43 ).

113. Обратно на твърдяното от EUCuTF, аз не виждам никаква грешка при прилагане на правото в тези констатации на Общия съд, нито в последицата, която Общият съд извежда от това в точка 32 от обжалваното определение, а именно че тъй като условието за лично засягане не е изпълнено, допустимостта на жалбата, подадена от EUCuTF, не може да бъде установена съгласно член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС.

а) По позицията на EUCuTF

114. Макар третото основание на EUCuTF да се отнася до точка 22 от обжалваното определение, сдружението не оспорва факта, че не е играло ролята на „преговарящ“ с оглед на вписването на медните съединения в списъка в приложението към спорния регламент, нито че приложимата правна уредба не предвижда никаква процесуална гаранция в негова полза.

115. Всъщност, макар да се позовава на факта, че е било „в контакт“ с Комисията и е участвало в едно заседание заедно с длъжностни лица от генерална дирекция (ГД) „Здравеопазване“, EUCuTF не се позовава на никакво конкретно процесуално право, предоставящо му особено правно положение, което може да го индивидуализира по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС ( 44 ).

116. Останалите доводи, които изтъква EUCuTF, за да докаже личното си засягане, също са неоснователни. От една страна, постъпките, които то е предприело за вписването на медните съединения в приложение I към Директива 91/414, и участието му в процедурата, довела до Регламент за изпълнение № 2015/232 относно условията за одобрение на активното вещество „медни съединения“, не са относими. Всъщност те не са от естество да го индивидуализират в рамките на настоящото обжалване, тъй като предметът на обжалвания акт не е stricto sensu разрешението на активното вещество „медни съединения“, а признаването му за кандидат за замяна в резултат от процедура, различна от тази, довела до вписването му в приложение I към Директива 91/414.

117. От друга страна, обратно на твърдяното от EUCuTF, то не се намира в сходно положение с това, по което е постановено решение от 17 януари 1985 г., Piraiki-Patraiki и др./Комисия (11/82, EU:C:1985:18), след като никоя конкретна разпоредба от спорната правна уредба не задължава Комисията да взема под внимание последиците на акта, който приема, за особеното положение на EUCuTF или на неговите членове.

118. Следователно Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че EUCuTF не може да се позове на никакъв личен правен интерес за отмяна на спорния регламент.

б) По процесуалната легитимация на членовете на EUCuTF

119. След постановяването на решение от 15 юли 1963 г., Plaumann/Комисия (25/62, EU:C:1963:17) „субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по аналогичен начин, както адресата на решението“. Това тълкуване на личното засягане се прилага и когато обжалваният акт е с общо приложение ( 45 ).

120. Следва обаче да се отбележи, че жалбоподателят не оспорва конкретно точка 27 от обжалваното определение, в която Общият съд е установил, че спорният регламент има такъв обхват, тъй като, от една страна, той се прилага за обективно определени положения, а именно, в случая, поради характеристиките на активното вещество, и от друга страна, има правно действие спрямо категории лица, посочени общо и абстрактно, а именно всеки оператор, чиято дейност е свързана с някое от веществата, вписани в списъка в приложението към този регламент.

121. Жалбоподателят не твърди и че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото или че е изопачил фактите, като е констатирал в точка 30 от обжалваното определение, че „от съображение 4 от спорния регламент е видно, че приложеният към този регламент списък е съставен въз основа на информацията, съдържаща се в доклада за преразглеждане, в заключенията на Европейския орган по безопасност на храните, в проекта на доклада за оценка и свързаните с него допълнения и в доклади за рецензии, или въз основа на класифицирането по Регламент (ЕО) № 1272/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно класифицирането, етикетирането и опаковането на вещества и смеси, за изменение и за отмяна на директиви 67/548/ЕИО и 1999/45/ЕО и за изменение на Регламент (ЕО) № 1907/2006 [(ОВ L 353, 2008 г., стр. 1)]“. EUCuTF не критикува и констатацията на Общия съд в същата точка, че спорният регламент е свързан с прилагането на член 80, параграф 7 от Регламент № 1107/2009, съгласно който до 14 декември 2013 г. Комисията съставя списък на веществата, кандидати за замяна.

122. Следователно считам, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил в точка 31 от обжалваното определение, че членовете на жалбоподателя не са лично засегнати от спорния регламент, тъй като последният се прилага спрямо тях поради обективното им качество на производители на медни съединения по същия начин като към всеки друг икономически оператор, който действително или потенциално се намира в същото положение, и че следователно условието за лично засягане не е изпълнено по отношение на тях.

123. Доводът, че всички производители на медни съединения са членове на EUCuTF, не влиза в противоречие с това заключение.

124. От една страна, членовете на EUCuTF не могат да се разглеждат като ограничена група от определени или определяеми към момента на приемане на спорния регламент лица, поради което и — след като групата може да се разшири след влизането му в сила — не могат да бъдат лично засегнати от него. Всъщност, дори и това да изглежда трудно за разбиране, Съдът никога не се е отказвал от това гъвкаво понятие „затворена група“ ( 46 ).

125. От друга страна, възможността да се определи с по-голяма или по-малка точност колко или дори кои са правните субекти, по отношение на които се прилага дадена мярка, не предполага по никакъв начин, че същите трябва да бъдат разглеждани като лично засегнати от тази мярка, ако това прилагане се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в съответния акт ( 47 ).

126. При приемането на спорния регламент вписването на медните съединения в списъка на кандидати за замяна не е било решено предвид особените качества на членовете на жалбоподателя, а поради факта, че това вещество отговаря на необходимите критерии, за да бъде разглеждано като устойчиво и токсично вещество по смисъла на точка 4 от приложение II към Регламент № 1107/2009 ( 48 ).

127. В това отношение фактът, че медните съединения били, както жалбоподателят твърди, единственото неорганично вещество, фигуриращо във въпросния списък, не може да окаже влияние върху личното засягане на членовете на EUCuTF. Всъщност това обстоятелство с нищо не засяга факта, че спорният регламент се прилага спрямо членовете на жалбоподателя само поради обективното им качество на производители на медни съединения ( 49 ).

3. Заключение по третото основание

128. Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил в точки 22 и 31 от обжалваното определение, че EUCuTF не може да се позове на личен интерес, а членовете му не са в положение, което ги индивидуализира. Следователно той не е допуснал грешка при прилагане на правото и като е заключил в точка 32 от обжалваното определение, че тъй като условието за лично засягане не е изпълнено, жалбата на EUCuTF не може да се приеме за допустима на основание член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС.

129. Следователно третото основание, изтъкнато от жалбоподателя в подкрепа на неговата жалба, следва да се отхвърли по същество.

В. По второто основание относно ефективната съдебна защита на EUCuTF и на неговите членове

1. Доводи на страните

130. С второто си основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 52—60 от обжалваното определение приел, че отхвърлянето на жалбата като недопустима не лишава жалбоподателя и членовете му от правото им на ефективна съдебна защита.

131. Жалбоподателят поддържа, че членовете на EUCuTF не биха могли да оспорят национална мярка за изпълнение, позволяваща му да оспори последиците от спорния регламент. Всъщност, ако даден национален орган реши да подложи медните съединения на сравнителна оценка, без да приеме решение за замяна на тези съединения в резултат от оценката, жалбоподателят твърди, че няма да може да обжалва това „решение“ поради липса на процесуална легитимация по отношение на акт, който не го засяга.

132. Следователно членовете на EUCuTF биха били принудени да предизвикат приемане на отрицателно решение от националните органи, за да могат да го обжалват и в рамките на това обжалване да оспорят квалифицирането на медните съединения като кандидат за замяна.

133. Според жалбоподателя, обратно на поддържаното от Общия съд в точки 54 и 55 от обжалваното определение, достъпът до националните юрисдикции и възможността за сезиране на Съда с преюдициално запитване за преценка на валидност на спорния регламент не биха могли да гарантират неговото и това на членовете му право на ефективна съдебна защита. Първо, приемането на отрицателно решение относно подновяването на одобрението на медните съединения изобщо не било сигурно. Следователно можело жалбоподателят и неговите членове никога да не получат възможност да оспорят спорния регламент, който ще продължи да поражда правно действие за неопределен период. Второ, дори и ако бъде прието отрицателно решение и независимо от възможността за сезиране на Съда с преюдициално запитване, жалбоподателят и неговите членове трябвало да поемат административна тежест и икономически разходи, произтичащи от квалифицирането на медните съединения като „кандидати за замяна“.

134. Комисията намира основанието за недопустимо, тъй като EUCuTF единствено възпроизвежда доводите, представени пред Общия съд, без при това да посочва каквато и да било грешка при прилагане на правото в обжалваното определение. При условията на евентуалност тя счита, че основанието е необосновано.

2. Анализ

135. Обратно на Комисията, считам, че второто основание, повдигнато от жалбоподателя, е допустимо.

136. От една страна, жалбоподателят изрично посочва точките от обжалваното определение. От друга страна, той критикува мотивирано съображенията на Общия съд относно съдебната защита на членовете на жалбоподателя, като счита заключението, което този съд извежда от тях, за грешка при прилагане на правото.

137. Въпреки това трябва да констатирам, че при всяко положение Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото. Всъщност, макар и предмет на немалко критики в правната теория, тъй като „завършеността“ на системата понякога е илюзорна, Общият съд само е приложил постоянната практика на Съда, съгласно която посредством разпоредбите на членове 263 и 277, от една страна, и член 267, от друга страна, Договорът за функционирането на ЕС е установил завършена система от способи за защита и процедури, чиято цел е да осигурят контрола за законосъобразност на актовете на Съюза, поверявайки го на съда на Съюза ( 50 ).

138. В това отношение физическите или юридическите лица, които поради посочените в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия за допустимост не могат да обжалват пряко подзаконов акт на Съюза пред съда на Съюза, са защитени срещу прилагането на такъв акт спрямо тях чрез възможността да обжалват включените в него мерки за изпълнение ( 51 ).

139. Всъщност, „[к]огато изпълнението на посочените актове е от компетентността на институциите на Съюза, [физическите или юридическите] лица могат на подадат пряка жалба пред юрисдикцията на Съюза срещу актовете за прилагане при условията, посочени в член 263, четвърта алинея ДФЕС, и съгласно член 277 ДФЕС те могат да изтъкнат в подкрепа на тази жалба незаконосъобразността на спорния общ акт. Когато това изпълнение е възложено на държавите членки, те могат да се позоват на недействителността на спорния акт на Съюза пред националните юрисдикции и да дадат повод на тези юрисдикции да се обърнат към Съда, на основание член 267 ДФЕС, с преюдициални въпроси“ ( 52 ).

140. В случая обаче, ако Съдът реши да не приеме моето тълкуване за подзаконов акт, „който не включва мерки за изпълнение“, констатацията на Общият съд, че спорният регламент включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, би била правилна.

141. В такъв случай би трябвало както Регламент № 1107/2009, така и спорният регламент да могат да бъдат предмет на инцидентен контрол. Несъмнено спорният регламент не би могъл да е правно основание в тесен смисъл на мерките за изпълнение. Практиката на Съда не налага все пак подобна строгост при определянето на правната връзка между обжалвания акт и акта, който е предмет на възражение за незаконосъобразност, с оглед приложимостта на член 277 ДФЕС ( 53 ). В рамките на прегледа за допустимост на възражение за незаконосъобразност въпросът, който се поставя, е дали би било възможно да се приеме обжалваният акт при липса на нормата, визирана от възражението за незаконосъобразност ( 54 ).

142. В случая обаче се налага изводът, че евентуалните мерки за изпълнение, които ще бъдат приети на основата на Регламент № 1107/2009, не биха могли да бъдат постановени, ако медните съединения не бяха предварително вписани в списъка на кандидати за замяна със спорния регламент.

143. Освен това отхвърлянето на възражението за незаконосъобразност на спорния регламент би го „имунизирало“ срещу всякакъв съдебен контрол, тъй като прякото производство пред Съда би било изключено поради мерките за изпълнение, които този регламент „включва“. Такова „имунизиране“ несъмнено би противоречало на правовия Съюз, в който актовете на институциите му са обект на контрол за съответствие по-специално с Договора за функционирането на ЕС и общите принципи на правото ( 55 ). Такова „имунизиране“ би представлявало следователно празнота в системата от способи за защита и процедури, установена с ДФЕС, за да се повери на Съда контролът за законосъобразност на актовете на Съюза. Следователно посочената система вече не би била завършена.

3. Заключение по второто основание и допълнителни бележки по действието на член 19 ДЕС

144. От гореизложените съображения следва, че ако Съдът приеме първото основание за необосновано, то Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил в точка 60 от обжалваното определение, че доводът на жалбоподателя относно ефективна съдебна защита следва да се отхвърли. Всъщност, макар да не може да обжалва пряко спорния регламент пред съда на Съюза поради посочените в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия за допустимост, EUCuTF може да оспори инцидентно валидността на този регламент пред компетентните юрисдикции, както по същество отбелязва Общият съд в точка 61 от обжалваното определение.

145. Това заключение не може да бъде оборено с довода, че жалбоподателят няма да може да оспори сравнителната оценка, извършена от държавите членки, докато националните органи решават да подновяват разрешението на продукт за растителна защита, съдържащ медни съединения, след като подобно решение няма да промени правното положение на жалбоподателя и следователно не би било признато за обжалваем акт от испанските съдилища.

146. Всъщност, както Общият съд по същество приема в точка 59 от обжалваното определение, член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС задължава държавите членки да установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза.

147. Освен това съдебната практика на Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) и на Tribunal Constitucional (Конституционен съд, Испания) относно наличието на правен интерес, на която се позовава EUCuTF в подкрепа на своята жалба, не може да измени обхвата на член 263 ДФЕС.

148. Всъщност, тъй като член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС налага на държавите членки задължение за резултат, „задача на националните юрисдикции е да тълкуват условията за допустимост и процесуалните правила, приложими към правните средства за защита, като наличието на правен интерес, доколкото е възможно по такъв начин, че тяхното прилагане да допринася за осъществяването на целта, припомнена в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, да се гарантира ефективна съдебна защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза“ ( 56 ).

149. Освен това, ако такова тълкуване не е възможно, то в такъв случай следва да се констатира, че „от структурата на разглеждания национален правен ред [личи], че няма никакъв способ за защита, който да позволява дори и инцидентно да се гарантира спазването на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза“ ( 57 ). При тези условия би било задача на съответната държава членка да създаде нови способи за защита пред националните юрисдикции с оглед спазването на правото на Съюза ( 58 ).

150. Наистина посочените в двете предходни точки решения съдържат известен парадокс предвид строгостта, с която Съдът тълкува условията за допустимост на жалбите за отмяна ( 59 ). Те обаче биха съответствали на логиката на член 19 ДЕС и биха били единствените способни да гарантират липсата на празнота в съдебната защита на гражданите на Съюза.

151. В заключение, предвид гореизложените съображения считам, че второто основание, повдигнато от жалбоподателя в подкрепа на неговата жалба, следва да се отхвърли по същество.

VII. По допустимостта на жалбата на жалбоподателя и по връщането на делото на Общия съд

152. В края на моя анализ на основанията, повдигнати от жалбоподателя в подкрепа на неговата жалба, смятам, че първото основание следва да се уважи. Ето защо следва да се отмени обжалваното определение, в частта, в която Общият съд приема, че обжалваният регламент включва мерки за изпълнение по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС.

153. Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз при отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.

154. В случая, тъй като Общият съд е отхвърлил жалбата на фазата на прегледа на допустимостта, Съдът не може да се произнесе по съществото на жалбата. За сметка на това Съдът разполага с необходимите доказателства, за да се произнесе с окончателно решение по повдигнатото от Комисията в хода на първоинстанционното производство възражение за недопустимост. Всъщност както EUCuTF, така и Комисията е изразила позиция по прякото засягане на EUCuTF от спорния регламент. Тъй като обаче подзаконовият характер на спорния регламент е установен и не се оспорва, става въпрос за единственото условие, наложено в член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС, което още не е разглеждано.

155. Жалбоподателят твърди, че той и неговите членове са пряко засегнати от спорния регламент. По-специално той припомня, от една страна, че спорният регламент квалифицира активното вещество „медни съединения“ като кандидат за замяна, като така пряко го подчинява на съдържащите се в Регламент № 1107/2009 материалноправни разпоредби. С това по отношение на медните съединения били наложени по-ограничителни условия от тези, приложими за активните вещества, които не са кандидати за замяна. От друга страна, тази последица произтичала пряко от спорния регламент и не предоставяла на Комисията при бъдещи процедури за подновяване на одобрението за медните съединения или на националните органи при процедурите за подновяване на националните разрешения на продукти за растителна защита, съдържащи медни съединения, или на заявления за взаимно признаване никаква свобода на преценка относно квалификацията на медните съединения като „кандидат за замяна“.

156. Комисията обаче счита, че спорният регламент не би могъл да засегне пряко жалбоподателя или неговите членове, тъй като последиците, посочени от EUCuTF, не произтичали пряко от вписването на медните съединения в списъка с кандидати за замяна, а от евентуални следващи решения на Комисията или на държавите членки, чието приемане предполага широко право на преценка. По този начин спорният регламент не изпълнявал условията за пряко засягане.

157. Всъщност съгласно постоянната практика на Съда, посочена от Комисията, дадено физическо или юридическо лице е пряко засегнато от акт на Съюза, ако последният „непосредствено […] произвежда последици в правното положение на частноправни субекти и […] не признава никакво право на преценка на адресатите [си], на които е възложено [неговото] изпълнение, което е от чисто автоматично естество и което произтича от самата […] правна уредба [на Съюза], без да се прилагат други правила с опосредяващ характер“ ( 60 ).

158. Считам обаче, че в случая, обратно на твърдяното от Комисията, спорният регламент има пряко действие върху правното положение на жалбоподателя, без да е необходима намесата на институция на Съюза или на националните органи на държава членка. Всъщност само поради факта на вписване на медните съединения в списъка на кандидати за замяна от спорния регламент правният режим на това вещество е изменен.

159. Макар да разполагат с определена свобода на преценка в рамките на заявленията за подновяване на одобрение на активно вещество или за подновяване на разрешения на продукти за растителна защита, както и във връзка със сравнителната оценка, предвидена в член 50 от Регламент № 1107/2009, Комисията и държавите членки не разполагат с никакво право на преценка по отношение на квалифицирането на медните съединения като кандидати за замяна, а следователно и по отношение на приложимия режим. Свободата на преценка на Комисията или на държавите членки може да се упражнява само в рамките на прилагането на Регламент № 1107/2009. Не неговата отмяна обаче иска жалбоподателят.

160. Ето защо считам, че жалбата на жалбоподателя за отмяна на спорния регламент на основание член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС е допустима, тъй като се касае за подзаконов акт, който го засяга пряко и който не включва мерки за изпълнение по смисъла на тази разпоредба.

VIII. Заключение

161. Изглежда безспорно, че правен субект като EUCuTF (или някой от неговите членове) не може да обжалва Регламент № 1107/2009. Всъщност две от трите условия на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС не могат да бъдат изпълнени. От една страна, макар и подзаконов акт по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, този регламент по необходимост включва мерки за изпълнение. От друга страна, той не изменя правното положение на засегнатите лица, без Комисията или държавите членки да упражнят право на преценка.

162. Поради това според мен жалбоподателят е спазил изцяло диалектиката на способите за защита, установена с Договора и постоянно припомняна от Съда. Той подава жалба за отмяна на регламент, налагащ прилагането на увреждащ го режим, като в рамките на това пряко обжалване се позовава на основание член 277 ДФЕС на незаконосъобразността на установяващия дерогационния режим регламент. Тази динамика на обжалване може да осигури, от една страна, ефективната съдебна защита на жалбоподателя, но също, от друга страна, и сигурността на правния ред на Съюза. Всъщност тя предлага единно решение на проблем на законосъобразността посредством единствено производство, по-бързо и по-евтино от множество хипотетични и бъдещи преюдициални запитвания.

163. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин: По главното искане: „1) Отменя определението на Общия съд на Европейския съюз от 27 април 2016 г., European Union Copper Task Force/Комисия (T‑310/15, непубликувано, EU:T:2016:265). 2) Жалбата на European Union Copper Task Force за отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/408 на Комисията от 11 март 2015 година за прилагането на член 80, параграф 7 от Регламент (ЕО) № 1107/2009 на Европейския парламент и на Съвета относно пускането на пазара на продукти за растителна защита, и за установяване на списък на кандидати за замяна е допустима. 3) Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за произнасяне по същество. 4) Не се произнася по съдебните разноски“. При условията на евентуалност, ако Съдът приеме, че първото основание е необосновано: „1) Отхвърля жалбата. 2) Осъжда European Union Copper Task Force да заплати съдебните разноски“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 67, 2015 г., стр. 18.

( 3 ) Вж. също жалба, подадена срещу определение от 16 февруари 2016 г., Industrias Químicas del Vallés/Комисия (T‑296/15, непубликувано, EU:T:2016:79) (дело C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés/Комисия), и моето заключение от същия ден по това дело.

( 4 ) ОВ L 230, 1991 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 10, стр. 30.

( 5 ) ОВ L 104, 2009 г., стр. 23.

( 6 ) ОВ L 309, 2009 г., стр. 1.

( 7 ) ОВ L 153, 2011 г., стр. 1.

( 8 ) ОВ L 39, 2015 г., стр. 7.

( 9 ) Тези три правила са следните: подновяване на одобрението на активно вещество, получаване или подновяване на разрешение за пускане на пазара на продукти за растителна защита, съдържащи такива вещества, и задействане на взаимното признаване на разрешенията за пускане на пазара между държавите членки.

( 10 ) Вж. точка 36 от жалбата.

( 11 ) Член 263, четвърта алинея ДФЕС. Курсивът е мой.

( 12 ) Решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 57).

( 13 ) Решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 60; курсивът е мой). Както вече съм посочвал, това тълкуване води до парадокса, че делото, по което е постановено решение от 25 юли 2002 г., Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), отново би приключило с констатация за недопустимост, макар това дело да е предизвикало изменението на член 263, четвърта алинея ДФЕС (вж. точка 58 от моето заключение по дело Stichting Woonpunt и др./Комисия, C‑132/12 P, EU:C:2013:335).

( 14 ) Решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 28).

( 15 ) Вж. в този смисъл решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (С‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 29).

( 16 ) Решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 30).

( 17 ) Решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 31).

( 18 ) Точка 42. Вж. също решения от 10 декември 2015 г., Canon Europa/Комисия (C‑552/14 P, непубликувано, EU:C:2015:804, т. 47) и от 10 декември 2015 г., Kyocera Mita Europe/Комисия (C‑553/14 P, непубликувано, EU:C:2015:805, т. 46).

( 19 ) Определение от 14 юли 2015 г., Forgital Italy/Съвет (C‑84/14 P, непубликувано, EU:C:2015:517, т. 43).

( 20 ) Вж. в този смисъл Mastroianni, R. et Pezza, A. Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union. — American University International Law Review, 2015, (30:4), р. 443—795, р. 793. Тези автори стигат дотам, че пишат как възприетото от Съда тълкуване на понятието „мерки за изпълнение“ по смисъла на член 263, четвърта алинея, последна част от изречението ДФЕС прави „практически невъзможен“ достъпа на частноправните субекти до съдилищата на Съюза („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts“).

( 21 ) Решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 73).

( 22 ) Така Съдът е приел, че „Рамковото споразумение [относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 година, съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)], във връзка с принципа на ефективност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национални процесуални правила, които задължават работника на срочен трудов договор да предяви нов иск за определянето на подходяща санкция, когато съдебен орган е констатирал злоупотреба с последователни срочни трудови договори, доколкото от това произтичат процесуални пречки за работника от гледна точка по-специално на разходите, продължителността и правилата за представителство, които могат да направят изключително трудно упражняването на правата, предоставени му от правния ред на Съюза“ (решение от 14 септември 2016 г., Martínez Andrés и Castrejana López, C‑184/15 и C‑197/15, EU:C:2016:680, т. 64; курсивът е мой). Макар че Съдът разглежда проблема в светлината на принципа на ефективност, той припомня в точка 59 от това решение, че изискванията за равностойност и за ефективност „изразява[т] общото задължение на държавите членки да гарантират съдебната защита на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза“ (курсивът е мой).

( 23 ) Вж. речника Dixel Dictionnaire — Le Robert, издание от 2011 г.

( 24 ) По отношение на член III‑365, параграф 4 от Договора за създаване на Конституция за Европа, идентичен с член 263, четвърта алинея ДФЕС, вж. в този смисъл Coutron, L. La contestation incidente des actes de l’Union européenne. Bruylant. 2007, р. 488. Вж. също Blumann, Cl. L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne. — L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, р. 77—100, р. 98. В текстове на договора на други езици тази идея е по-добре изразена. Така текстът на английски език използва думата „entail“, която е синоним на глаголите „necessitate“ (нуждае се от), „make necessary“ (прави необходимо), „require“ (изисква), „need“ (има нужда от) или „demand“ (изисква) (вж. Oxford Thesaurus of English, 2. ed., Oxford University Press, 2004). Вж. също и текста на полски език „nie wymagają środków wykonawczych“ или пък на португалски език „que não necessitam de medidas de execução“ (курсивът е мой).

( 25 ) Вж. в този смисъл Rhimes, M. The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive? — European Journal of Legal Studies, 2016, vol. 9, № 1, р. 103—172, р. 124.

( 26 ) Още с решение от 13 юли 1966 г., Италия/Съвет и Комисия (32/65, EU:C:1966:42) Съдът приема, че норма с общо приложение, по отношение на която е повдигнато възражението за незаконосъобразност на основание член 277 ДФЕС, следва „пряко или непряко да е приложим[а] в случая, който е предмет на иска или жалбата“ (Rec. стр. 594; курсивът е мой). Това правило продължава да се прилага от Общия съд (вж. по-специално решение от 12 юни 2015 г., Plantavis и NEM/Комисия и EFSA, T‑334/12, EU:T:2015:376, т. 51).

( 27 ) Решение от 14 март 2017 г., А и др. (C‑158/14, EU:C:2017:202, т. 68).

( 28 ) Вж. в този смисъл решение от 6 март 1979 г., Simmenthal/Комисия (92/78, EU:C:1979:53, т. 39).

( 29 ) Решение от 14 март 2017 г., А и др. (C‑158/14, EU:C:2017:202, т. 69).

( 30 ) Вж. в този смисъл решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (С‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 30 и 31).

( 31 ) Точка 30 от писмения отговор на Комисията.

( 32 ) Решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 92). Това утвърждаване е направено за първи път в точка 23 от решение от 23 април 1986 г., Les Verts/Парламент (294/83, EU:C:1986:166). Оттогава то е повтаряно многократно. Вж. по-специално решения от 25 юли 2002 г., Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, т. 40), от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 57), от 28 април 2015 г., T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, т. 45) и от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2015:236, т. 66).

( 33 ) Решение от 23 април 1986 г., Les Verts/Парламент (294/83, EU:C:1986:166, т. 23). Курсивът е мой.

( 34 ) Вж. в този смисъл Berrod, Fr. La systématique des voies de droit communautaires. Dalloz, Paris, 2003, № 294 за преюдициалното запитване и № 834 за възражението за незаконосъобразност; и Coutron, L. La contestation incidente des actes de l’Union européenne. Bruylant, Bruxelles, 2007, р. 129 et 213.

( 35 ) Точка 25; курсивът е мой.

( 36 ) ОВ L 81, 2011 г., стр. 8.

( 37 ) ОВ L 104, 2011 г., стр. 39.

( 38 ) Вж. в този смисъл решение от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (С‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 18).

( 39 ) Вж. точка 62 от жалбата: „The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force [..]“ (курсивът е мой).

( 40 ) Вж. точка 11 от жалбата на EUCuTF.

( 41 ) Вж. в този смисъл по повод на жалба за отмяна, подадена от сдружение срещу окончателно решение на Комисията в областта на държавните помощи, решение от 22 юни 2006 г., Белгия и Forum 187/Комисия (C‑182/03 и C‑217/03, EU:C:2006:416, т. 56).

( 42 ) Вж. точка 22 от обжалваното определение.

( 43 ) Вж. точка 31 от обжалваното определение.

( 44 ) Вж. в този смисъл определение от 17 февруари 2009 г., Galileo Lebensmittel/Комисия (С‑483/07 P, EU:C:2009:95, т. 53).

( 45 ) Вж. в този смисъл решение от 25 юли 2002 г., Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, т. 36).

( 46 ) Вж. за неотдавнашното му прилагане решение от 24 ноември 2016 г., Ackermann Saatzucht и др./Парламент и Комисия (C‑408/15 P и C‑409/15 P, непубликувано, EU:C:2016:893, т. 39).

( 47 ) Вж. в този смисъл решения от 23 април 2009 г., Sahlstedt и др./Комисия (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, т. 31 и цитираната съдебна практика) и от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Вж. съображение 6 от спорния регламент.

( 49 ) Фактът, че както е приел Общият съд в решение от 30 септември 2003 г., Sony Computer Entertainment Europe/Комисия (T‑243/01, EU:T:2003:251), обстоятелството, че жалбоподателят е единственият оторизиран вносител на конзолата PlayStation®2 в Съюза, е релевантно за преценката на личното засягане на жалбоподателя, според мен не може да измени това заключение. Жалбоподателят по никакъв начин не е доказал относимостта на това съдебно решение в конкретния случай. Съдът вече е имал повод да потвърди при наличието на „изключителен“ вносител, че това обстоятелство не е от естество да измени общия обхват на даден акт, „стига да е безспорно, че [неговото] прилагане се извършва на основание на обективно правно или фактическо положение, определено в акта във връзка с целта му“ (решение от 14 юли 1983 г., Spijker Kwasten/Комисия,231/82, EU:C:1983:220, т. 10).

( 50 ) Вж. в този смисъл точка 75 от настоящото заключение и съдебната практика, цитирана в бележка под линия 32. Измежду множество коментари вж. по-специално Meij, A. Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon. — In: De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins — Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, р. 301—312; Turmo, A. Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne. R.A.E, 2013, р. 825—835; Waelbroeck, D. et Bombois, Th. Des requérants „privilégiés“ et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen. — Cahiers de droit européen, 2014/1, р. 21—76; Van Malleghem, P.‑A. et Baeten, N. Before the Law Stands a Gatekeeper — Or, What is a „Regulatory Act“ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami. — Common Market Law Review, 2014, vol. 51, р. 1187—1216.

( 51 ) Вж. в този смисъл решения от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 28) и от 28 април 2015 г.,T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, т. 30).

( 52 ) Решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 93). Вж. също решения от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 29) и от 28 април 2015 г.,T & L Sugars и Sidul Açúcares/Комисия (C‑456/13 P, EU:C:2015:2834, т. 31).

( 53 ) Като пример, в който Съдът е приел да разгледа възражение за незаконосъобразност на акт, който не е правното основание на обжалвания акт, вж. решение от 28 юни 2005 г., Dansk Rørindustri и др./Комисия (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Вж. в този смисъл Barav, A. The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis. — Common Market Law Review, 1974, р. 366—386, р. 374.

( 55 ) Вж. по-специално в този смисъл решение от 29 юни 2010 г., E и F (С‑550/09, EU:C:2010:382, т. 44).

( 56 ) Определение от 14 юли 2015 г., Forgital Italy/Съвет (C‑84/14 P, непубликувано, EU:C:2015:517, т. 66).

( 57 ) Решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 104).

( 58 ) Вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 103 във връзка с т. 104).

( 59 ) Вж. в този смисъл Arnull, A. Arrêt „Inuit“: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires. — Journal de droit européen, 2014, р. 14—16, р. 15. Авторът говори за „парадокс“, когато „Съдът налага на националните юрисдикции изисквания, каквито самият той не е готов да приеме“.

( 60 ) Решение от 13 март 2008 г., Комисия/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, т. 47). След като Съдът е развил това тълкуване по повод на член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС, аз не виждам причини то да не се прилага и за третата част от изречението. Вж. в това отношение точка 66 и бележка под линия 21 от моето заключение по дело Stichting Woonpunt и др./Комисия (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).