ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 14 декември 2017 година ( 1 )

Дело C‑13/17

Fédération des entreprises de la beauté

срещу

Ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes,

Ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche,

Ministre de l’Économie et des Finances, по-рано Ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique

(Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Франция)

„Преюдициално запитване — Сближаване на законодателствата — Козметични продукти — Регламент (ЕО) № 1223/2009 — Член 10, параграф 2 — Оценка на безопасността на козметични продукти — Квалификация на лицето, натоварено да извършва тази оценка — Признаване на обучения за еквивалентни — Визирани обучения — Евентуално обозначаване само на обученията, провеждани в трети държави — Дисциплини, подобни на фармацията, токсикологията или медицината — Право на преценка на държавите членки — Критерии за определяне“

I. Въведение

1. Преюдициалното запитване на Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) се отнася до тълкуването на член 10, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1223/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 30 ноември 2009 година относно козметичните продукти ( 2 ), като това е първото запитване до Съда за тълкуване на тази разпоредба ( 3 ). В нея е посочена квалификацията, която трябва да притежава оценителят на безопасността на такъв продукт ( 4 ), а именно или „завършено университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина“, или „курс, признат за еквивалентен от държава членка“.

2. Преюдициалното запитване по настоящото дело е отправено във връзка с жалба за отмяна на Наредбата за професионалната квалификация на оценителите на безопасността на козметичните продукти за човешкото здраве, приета на 25 февруари 2015 г. от министрите, които са ответници в главното производство ( 5 ) (наричана по-нататък „спорната наредба“). С тази наредба френският законодател определя обученията, които признава за „еквивалентни“ по смисъла на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, като посочва единствено документи за завършено обучение, издадени в рамките на Европейското икономическо пространство (ЕИП), и като включва по-специално дипломите за ветеринарен лекар и тези в областта на екотоксикологията.

3. Запитващата юрисдикция отправя до Съда, от една страна, въпрос дали възможността на държавите членки по посочения член 10, параграф 2 да признават обучения за еквивалентни се отнася само до обученията, провеждани в трети спрямо Европейския съюз държави. От друга страна, тя пита дали, и в случай на утвърдителен отговор, съгласно какви критерии, държавите членки могат да определят дисциплините, които считат за „подобни“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на същата разпоредба.

II. Правна уредба

1. Правото на Съюза

4. Както става ясно от съображения 1 и 69 от Регламент № 1223/2009, с него се преработва Директива 76/768/ЕИО относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани с козметични продукти ( 6 ), която посоченият регламент заменя.

5. Съгласно съображение 4 от Регламент № 1223/2009 с него се „хармонизира[т] по изчерпателен начин правилата на Общността с цел постигане на вътрешен пазар на козметични продукти, като същевременно се осигурява висока степен на защита на човешкото здраве“.

6. Съображение 19 от този регламент предвижда, че информацията, която трябва се предоставя на компетентните органи включва „по-специално […] доклад за безопасността на козметичния продукт, който документира, че е извършена оценка на безопасността“.

7. В член 1, озаглавен „Приложно поле и цел“, се предвижда, че този „регламент установява правила, с които трябва да бъде съобразен всеки козметичен продукт, предоставен на пазара, с цел да се гарантира функционирането на вътрешния пазар и висока степен на защита на човешкото здраве“.

8. Съгласно член 10 от посочения регламент, озаглавен „Оценка на безопасността“: „1. За да докаже съответствието на козметичен продукт с член 3, отговорното лице гарантира, че преди пускането му на пазара козметичният продукт е преминал оценка на безопасността въз основа на информацията, която е от значение, и че е изготвен доклад за безопасността на козметичния продукт в съответствие с приложение I. […] Комисията в тясно сътрудничество с всички заинтересовани страни приема съответните насоки, за да се даде възможност на предприятията, особено на малките и средни предприятия, да спазят изискванията, определени в приложение I. Ръководствата се приемат в съответствие с процедурата по регулиране с контрол, посочена в член 32, параграф 2. 2. Оценката на безопасността на козметичния продукт се извършва, както е посочено в част Б от приложение I, от лице, което притежава диплома или друг официален документ за професионална квалификация, получен след завършено университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина, или курс, признат за еквивалентен от държава членка“.

9. Приложение I към Регламент № 1223/2009 се отнася до „доклад[а] за безопасност на козметичния продукт“. В част Б, точка 4 от това приложение, озаглавена „Оценка на безопасността на козметичния продукт“, се предвижда, че посоченият доклад по-специално трябва да съдържа „[д]окумент за квалификацията на оценителя на безопасността“.

10. Този регламент е включен в Споразумението за ЕИП с Решение на Съвместния комитет на ЕИП № 49/2013 от 5 април 2013 година за изменение на приложение II (Технически правила, стандарти, изпитвания и сертифициране) към посоченото споразумение ( 7 ).

11. В приложението към Решение за изпълнение 2013/674/ЕС на Комисията от 25 ноември 2013 година относно насоки за приложение I към Регламент (ЕО) № 1223/2009 ( 8 ) се съдържа раздел 4.4, озаглавен „Данни на оценителя и одобрение на част Б“, в който се посочва следното: „Оценителят на безопасността трябва да е професионално лице с необходимите познания и опит да изготви точна оценка на безопасността съгласно изискванията за квалификация, посочени в член 10, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1223/2009. С този раздел на доклада за безопасност на козметичния продукт се цели да се гарантира, че това изискване е изпълнено и че са представени необходимите доказателства. […] Лице, което е придобило квалификация в трета държава, може да изпълнява ролята на оценител на безопасността, „ако е завършило курс на обучение, признат за еквивалентен [на университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията или друга подобна дисциплина] от държава членка“. Трябва да се предостави доказателство за квалификацията на оценителя на безопасността (т.е. копие от дипломата и при необходимост доказателства за еквивалентност) съгласно член 10 от Регламент (ЕО) № 1223/2009“.

2. Френското право

12. Съгласно член L. 5131‑2, трета алинея от Сode de la santé publique (Кодекс за общественото здравеопазване) ( 9 )„[к]валифицираните лица, на които се възлага оценката на безопасността, трябва да са преминали университетското обучение, предвидено в член 10 от Регламент (ЕО) № 1223/2009, или еквивалентно обучение, включено в списък, изготвян с наредба на министрите съответно на здравеопазването, промишлеността и висшите училища, или обучение, признато за еквивалентно от държава — членка на Европейския съюз“.

13. Съгласно преамбюла на спорната наредба ( 10 ) с нея се цели да се „определят обученията, признати за еквивалентни на дипломите за упражняване на професията лекар, фармацевт и токсиколог, които се изискват за оценителите на безопасността на козметичните продукти за човешкото здраве“. Съгласно член 1 от тази наредба „списъкът на обученията, признати за еквивалентни на университетското обучение по член 10 от Регламент (ЕО) № 1223/2009 и член L. 5131‑2 от Кодекса за общественото здравеопазване, се съдържа в приложението“, както следва: „1. Френска държавна диплома за доктор по ветеринарна медицина, държавна диплома за ветеринарен лекар или една от дипломите, удостоверенията или официалните документи за завършена специалност „Ветеринарна медицина“, издавани от останалите държави — членки на Европейския съюз, държавите — страни по Споразумението за [EИП], или от Конфедерация Швейцария. 2. Национална диплома за получена френска степен „доктор“ или една от дипломите, удостоверенията или официалните документи за получена степен, сходна на френската степен „доктор“, издавани от останалите държави — членки на Европейския съюз, държавите — страни по Споразумението за [EИП], или от Конфедерация Швейцария за извършена научноизследователска дейност в областта на токсикологията или екотоксикологията. 3. Национална диплома за завършена френска степен „магистър“ или една от дипломите, удостоверенията или официалните документи, които са издавани от останалите държави — членки на Европейския съюз, държавите — страни по Споразумението за [EИП], или от Конфедерация Швейцария, с които съответната държава признава степен „магистър“ (по които се получават 120 ЕСТК кредита след първа диплома, по която се получават 180 ЕСТК кредита). Тази диплома, удостоверение или официален документ трябва също да удостоверява получаването на поне 60 ЕСТК кредита в областта на токсикологията или екотоксикологията и в областта на оценката на рисковете. 4. Диплома за допълнителна специализация с изследователска насоченост (DEA) по токсикология или екотоксикология. 5. Диплома за допълнителна специализация с практическа насоченост (DESS) по токсикология или екотоксикология“.

III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

14. От приложените по делото материали е видно, че Fédération des entreprises de la beauté (Федерация на козметичните предприятия, наричана по-нататък „FEBEA“) е професионална организация, в която членуват над 300 предприятия, извършващи дейност в козметичния сектор във Франция.

15. На 4 септември 2015 г. тази организация подава пред Conseil d’État (Държавен съвет) жалба, с която иска отмяната поради превишаване на правомощия на спорната наредба и на решението на съответния министър от 10 юли 2015 г., с което се отхвърля подадената от нея срещу тази наредба жалба по административен ред.

16. В подкрепа на жалбата си FEBEA твърди, наред с други основания, че със спорната наредба се нарушава член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, доколкото, от една страна, тя определя дисциплините, които могат да се считат за „подобни“ на фармацията, токсикологията или медицината, включвайки сред тях по-специално и екотоксикологията, при положение че посоченият регламент не предвижда такова правомощие на държавите членки, и от друга страна, признава еквивалентността на обучения, провеждани в рамките на Съюза, ЕИП или Конфедерация Швейцария, при положение че предвидената в тази разпоредба възможност за признаване на еквивалентност може да се отнася само до обучения в трети държави.

17. Според запитващата юрисдикция с член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 на държавите членки се възлага да признаят обученията, еквивалентни на дипломите и другите официални документи за професионална квалификация, които са получени след завършено университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина и които трябва да притежава всяко лице, на което е възложено да оценява безопасността на козметичен продукт.

18. Дори употребеният в тази разпоредба израз „курс, признат за еквивалентен“ да се отнася само до обучения, провеждани в държави, за които не се прилага този регламент, както твърди FEBEA, би могло също да се приеме, че за пълното изпълнение на споменатата разпоредба е необходимо — с оглед на горепосоченото признаване на еквивалентността на обученията — да бъдат уточнени предварително както съдържанието на понятието „подобни дисциплини“, така и равнищата на квалификация, необходими за изпълнение на установените в посочения регламент изисквания.

19. В този контекст с акт от 16 декември 2016 г., постъпил в Съда на 12 януари 2017 г., Conseil d’État (Държавен съвет) спира производството и поставя на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Трябва ли да се приеме, че възможността за признаване на еквивалентността на обученията, с която разполагат държавите членки съгласно член 10, параграф 2 от Регламент [№ 1223/2009], се отнася само до обученията, провеждани в трети спрямо Европейския съюз държави? 2) Разпоредбите на член 10, параграф 2 от този регламент позволяват ли на държавите членки да определят дисциплините, които могат да бъдат приети за „подобни“ на медицината, фармацията или токсикологията, и равнищата на квалификация, отговарящи на установените в посочения регламент изисквания? 3) При утвърдителен отговор на втория въпрос, по какви критерии дадени дисциплини могат да бъдат определяни като „подобни“ на медицината, фармацията или токсикологията?“.

20. Писмени становища са представени от FEBEA, френското правителство и Европейската комисия. Всички те представят устни становища в съдебното заседание, проведено на 19 октомври 2017 г.

IV. Анализ

21. Запитващата юрисдикция отправя три преюдициални въпроса до Съда. Първият се отнася до употребеното в член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 понятие „курс, признат за еквивалентен от държава членка“, докато вторият и третият въпрос се отнасят до понятието „подобна дисциплина“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на същата разпоредба. Като се има предвид съществуващото сходство в предмета на последните два въпроса, според мен те трябва да бъдат разгледани заедно.

1. По обхвата на понятието „курс, признат за еквивалентен от държава членка“ по смисъла на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 (първи въпрос)

22. С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда по същество да се произнесе дали използваното в посочения член 10, параграф 2 понятие „курс, признат за еквивалентен от държава членка“ трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася само до обучения, провеждани в трети спрямо Съюза държави.

23. От преписката по националното дело е видно, че в рамките на спора по главното производство FEBEA твърди, че спорната наредба е незаконосъобразна, тъй като с нея се признават за еквивалентни по-специално дипломи, получени в рамките на Съюза ( 11 ), при положение че между държавите членки не е необходимо такова признаване ( 12 ). FEBEA поддържа сходна позиция пред Съда, като твърди, че такова действие от страна на държавата е необходимо само по отношение на лице, което притежава издадена от трета държава диплома, тъй като то би могло да упражнява дейност като оценител на безопасността на козметични продукти в рамките на Съюза само ако една от държавите членки е признала тази диплома за еквивалентна.

24. За сметка на това френското правителство поддържа, че възможността на държавите членки по член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 да признават обучения за еквивалентни, се отнася до провежданите в рамките на Съюза обучения, без да се засяга възможността на всяка държава членка в зависимост от всеки отделен случай да признава за еквивалентни обучения, които кандидати за упражняване на дейност по оценка на безопасността на козметични продукти са завършили в трети държави.

25. По същия начин Комисията по същество счита, че последният вид признаване не попада в обхвата на посочения член 10, параграф 2, тъй като с използвания в тази разпоредба израз „курс, признат за еквивалентен“ се обозначават обучения, различни от университетските, а не завършени в трета страна обучения, които биха могли да бъдат признати от държавите членки след проверка на всеки отделен случай съгласно Директива 2005/36/ЕО ( 13 ), без това признаване да обвързва останалите държави членки.

26. По изложените по-долу причини това е и моето становище.

27. Съгласно постоянната практика на Съда от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза следва, че когато даден акт на Съюза не препраща изрично към правото на държавите членки при определянето на конкретно понятие, това понятие трябва да получи самостоятелно тълкуване, при което Съдът отчита не само съдържанието на конкретната разпоредба, но и нейния контекст и целта на правната уредба, от която тя е част ( 14 ).

28. Първо, що се отнася до текста на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, бих искал да подчертая, че тази разпоредба според мен прави ясно разграничение между двете категории обучения, за които се получава диплома или друг официален документ, позволяващ на дадено лице да извършва дейност по оценка на безопасността на козметични продукти, както е описана в част Б от приложение I към този регламент. Става дума, от една страна, за обучения, които изрично са посочени от законодателя на Съюза по следния начин: „университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина“, и от друга страна, обучения, които не са изрично посочени, но все пак могат да се считат за валидни, при които е необходима намесата на държавите членки под формата на признаване на еквивалентност, съгласно следния израз: „курс, признат за еквивалентен от държава членка“.

29. Поставеният от запитващата юрисдикция въпрос повдига съмнения относно това дали втората категория се отнася единствено до обучения, провеждани извън Съюза, както твърди FEBEA.

30. В това отношение следва да се констатира, че нищо в Регламент № 1223/2009 или по-конкретно в член 10, параграф 2 от него, не сочи, че изразът „курс, признат за еквивалентен“ се отнася само до обучения, завършени в трети държави. Всъщност тези разпоредби не установяват никаква изрична разлика в зависимост от държавата, в която е учил оценителят на безопасността на козметичните продукти. Ако обаче законодателят на Съюза е искал да уреди конкретния проблем за взаимодействието със системите на трети държави в тази област, той несъмнено е щял да предвиди много по-ясен текст ( 15 ).

31. Също както френското правителство и Комисията, считам, че от самата формулировка и от вътрешната логика на член 10, параграф 2 е видно, че този израз, употребен в края на посочената разпоредба, трябва да се тълкува като обозначаващ обучение, което е признато за еквивалентно на първата от двете горепосочени категории, а именно еквивалентно на университетско обучение с курс по теория и практика в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина ( 16 ). Комисията дава добър според мен пример за това как държава членка би могла да признае за еквивалентно обучение, което е проведено не в университет, а във висше училище с технически или медицински профил. Широката формулировка на тази разпоредба позволява да бъде отчетено едновременно голямото разнообразие от вече съществуващи в Съюза подходящи обучения и възможността за тяхното развитие.

32. Второ, според мен обстоятелствата, свързани с генезиса на тази разпоредба, не само не противоречат, а дори потвърждават предлаганото от мен тълкуване.

33. Безспорно FEBEA поддържа, че Регламент № 1223/2009 не поставя под въпрос правните норми, които са били приложими преди влизането му в сила и са били предвидени в Директива 76/768, поради което с член 10, параграф 2 от този регламент се обозначава и диплома, издадена в една от държавите членки и която оценителите на безопасността на козметичните продукти трябва да са получили, както е било при действието на предходната правна уредба ( 17 ). Тя добавя, че не е необходимо дадена държава членка да признава за еквивалентни квалификациите, придобити в останалите държави членки.

34. Според мен обаче текстът на предходните правни норми по-скоро подкрепя обратната теза — че член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 действително обхваща обученията, провеждани в държавите членки, доколкото посочените норми се отнасят единствено до документи за завършено обучение, „издадени от компетентния орган в държава членка“ ( 18 ). Освен това ми се струва, че при извършеното с този регламент преработване на Директива 76/768 волята на законодателя е била не да запази разпоредбите, които до момента са уреждали оценката на безопасността на козметичните продукти, както видимо твърди FEBEA, а да направи съществени изменения в тях именно с оглед на преодоляване на празнините по този въпрос в посочената директива ( 19 ).

35. Освен това френското правителство според мен правилно твърди, че видно от законодателния процес, довел до приемането на посочения член 10, параграф 2, целта на тази разпоредба е да се установят хармонизирани критерии за минимална квалификация, които да позволят на всяка държава членка да определи обученията, които лицата трябва да са преминали, за да упражняват на територията на страната дейност по оценка на безопасността на козметичните продукти, като се предвижда условието да не се приемат изисквания за обучение, които могат да доведат до дискриминация между гражданите на държавите членки.

36. Всъщност бих искал да отбележа, че в предложението на Комисията ( 20 ) се уточнява, на първо място, че извършващите такава оценка лица трябва да притежават официален документ, удостоверяващ завършено университетско обучение или курс, признат за еквивалентен от съответната държава членка, и на второ място, че това обучение трябва да бъде с продължителност от поне три години и да включва както теоретично, така и практическо обучение поне по една от посочените дисциплини. В основни линии първоначалната формулировка на тези критерии е била запазена ( 21 ) в окончателната редакция на въпросната разпоредба и ми се струва, че тя е в подкрепа на тълкуването, че предвиденото в член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 признаване на еквивалентност се отнася до обучения, които са различни от университетските, а не конкретно до обучения, провеждани в трети държави.

37. Трето, що се отнася до нормативния контекст на член 10, параграф 2, FEBEA твърди, от една страна, че взаимното признаване на дипломи, получени в рамките на Съюза, е предмет на отделна хармонизация съгласно член 53 ДФЕС и че само признаването на дипломи, получени извън Съюза, попада в пределите на правомощията на държавите членки и следователно би могло да се остави на свободната преценка на всяка една от тях. Бих искал обаче да изтъкна, че съгласно член 1 от Регламент № 1223/2009 последният има за цел не да уреди признаването на дипломи, за да благоприятства свободното движение на хора, а да „установ[и] правила, с които трябва да бъде съобразен всеки козметичен продукт, предоставен на пазара“ в рамките на свободното движение на стоки.

38. От друга страна, FEBEA изтъква насоките за прилагането на приложение I към Регламент № 1223/2009, които са определени в горепосоченото решение за изпълнение на Комисията, като твърди, че в тях изрично е посочено, че споменатото в член 10, параграф 2 от този регламент признаване на еквивалентност би трябвало да се прилага единствено по отношение на „квалификации, придобити в трети страни“ ( 22 ).

39. Във връзка с това най-напред бих искал да отбележа, че дори и да се приеме, че този пасаж от посочените насоки трябва да се тълкува по предложения от FEBEA начин — твърдение, което Комисията оспорва в съдебно заседание, все пак задължителна сила има единствено тълкуването на член 10, параграф 2, което Съдът ще даде, като вземе предвид както текста, така и контекста и целите на тази разпоредба ( 23 ).

40. Впрочем в хода на устните състезания Комисията твърди, че разглежданият пасаж не влиза в противоречие със застъпената от нея теза в настоящото дело, а именно че признаването на обучения, проведени в трети страни, не се урежда с член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009. Тя посочва, че в това отношение следва да се вземат предвид разпоредбите на Директива 2005/36 относно признаването на професионалните квалификации ( 24 ), както изтъква и френското правителство.

41. Бих искал да отбележа, че съгласно член 21 от Директива 2005/36 някои удостоверения за професионална квалификация, издадени от компетентните органи на дадена държава членка, се признават автоматично в другите държави членки, при условие че отговарят на минималните квалификационни изисквания за обучение, установени по хармонизиран начин с посочената директива ( 25 ). Сред споменатите професионални квалификации са тези за професиите лекар и фармацевт, които са посочени и в член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 в рамките на първата категория обучения, които оценителят на безопасността на козметични продукти трябва да докаже, че е завършил ( 26 ).

42. Що се отнася до удостоверенията за професионална квалификация, издадени в трета държава, от съображение 10 ( 27 ) и от член 2, параграф 2 ( 28 ) от Директива 2005/36 следва, че с нея се предоставя възможност на всяка държава членка да признае съгласно собствената си нормативна уредба професионални квалификации, които са придобити извън Съюза от граждани на трети държави или на друга държава членка, като обаче спази минималните квалификационни изисквания, въведени за някои професии. Както подчертава Комисията, в случая става дума просто за възможност, а не за задължение, и такова признаване не обвързва другите държави членки ( 29 ). Ето защо според мен френското правителство правилно твърди, че Директива 2005/36 не цели да регламентира признаването на квалификации, придобити в трети страни, за което са компетентни държавите членки, стига да спазват някои минимални изисквания, както и че този извод трябва да бъде приложен по аналогия към обучения, попадащи във втората категория по член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 ( 30 ).

43. Четвърто, що се отнася до общите цели на Регламент № 1223/2009, отбелязвам, че с него се цели „да се гарантира функционирането на вътрешния пазар и висока степен на защитата на човешкото здраве“ ( 31 ), по-специално като се уточнят изискванията относно оценката на безопасността на козметичните продукти ( 32 ). Във връзка с това Съдът вече е изтъкнал, че „от членове 3, 10 и 11 от посочения регламент произтича, че [даден козметичен] продукт трябва да бъде безопасен за човешкото здраве, че неговата безопасност трябва да се оценява въз основа на информацията, която е от значение, и че трябва да се изготви доклад за безопасността му, който да се включи в досието с информация за [съответния] продукт“ ( 33 ).

44. Що се отнася до специфичните цели на член 10, параграф 2 от посочения регламент, ми се струва, че тази разпоредба цели да гарантира, че оценителят на безопасността на козметичните продукти трябва да притежава квалификация, която е подходяща и достатъчна за изпълнение на тази дейност при оптимални условия, така че да бъде напълно опазено човешкото здраве ( 34 ).

45. Според мен тези цели са в противоречие с предложеното от FEBEA тълкуване. Всъщност, както изтъква френското правителство, предвид преследваната с Регламент № 1223/2009 цел да се създаде вътрешен пазар на козметичните продукти ( 35 ), малко вероятно е една от тези разпоредби да има по-конкретно за цел признаването на обучения, провеждани в трети държави, без това изрично да е било посочено. Също така е вярно, че точното и изчерпателно определяне от дадена държава членка на обученията, които признава за еквивалентни на изброените в посочения член 10, параграф 2, спомага за създаването на вътрешния пазар, доколкото улеснява достъпа до дейността по оценяване на безопасността на козметичните продукти за гражданите на другите държави членки, които са завършили едно от така признатите обучения ( 36 ).

46. Освен това споделям гледната точка на френското правителство, че за да се гарантира висока степен на защита на човешкото здраве, оценката трябва да бъде извършвана само от лица, които са доказали, че притежават необходимата квалификация, за да гарантират безопасност както на използваните вещества, така и на крайния продукт, като държавите членки са длъжни да проверят наличието на посочените квалификации, преди да разрешат на лицата да упражняват тази дейност на тяхна територия. Според мен поради тази причина посоченият член 10, параграф 2 допуска всяка държава членка да определя кои обучения счита за еквивалентни на университетските обучения, които са изрично споменати от законодателя на Съюза в тази разпоредба и за които автоматично се приема, че издадените за тях дипломи удостоверяват подходяща квалификация.

47. Ето защо предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че употребеното в тази разпоредба понятие „курс, признат за еквивалентен от държава членка“ се отнася до признаване на обучения, различни от университетските, а не конкретно до обучения, провеждани в трети страни.

2. По възможността дадена държава членка да определя дисциплините, които са „подобни“ по смисъла на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 (втори и трети въпрос)

48. С последните два преюдициални въпроса, които според мен следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе, най-напред, дали държавите членки са компетентни да определят дисциплините, които могат да считат за „подобни“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на член 10 параграф 2 от Регламент № 1223/2009. При утвърдителен отговор тя иска от Съда да се произнесе по критериите, които позволяват на компетентните органи на дадена държава членка да определят дадени дисциплини като подобни.

49. Според FEBEA посоченият член 10, параграф 2 не предоставя правомощие на държавите членки изчерпателно да определят дисциплините, които могат да бъдат квалифицирани като подобни на фармацията, токсикологията или медицината ( 37 ). Тя поддържа становището, че със спорната наредба се въвежда объркване, което е в противоречие с правото на Съюза, доколкото от текста на тази разпоредба е видно, че изрично предоставеното на държавите членки правомощие да признават еквивалентност се прилага единствено за „обучения“, а не за „дисциплини“. Макар поради това да предлага на втория преюдициален въпрос да се даде отрицателен отговор, FEBEA моли Съда да се произнесе по третия въпрос — на който при все това трябва да се отговори само в случай на положителен отговор — и при всички положения да уточни критериите, съгласно които дадена дисциплина може да бъде разглеждана като „подобна“ по смисъла на тази разпоредба ( 38 ).

50. За сметка на това френското правителство твърди, че член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 разрешава на държава членка, когато признава обучения, считани за еквивалентни на посочените в този параграф, да реши, че дадена дисциплина е подобна на фармацията, токсикологията или медицината, като за тази цел се основава на познанията, които се обхващат от съответната дисциплина. По същия начин Комисията счита, че държавите членки разполагат с възможност да определят дисциплините, които по смисъла на посочения член 10, параграф 2 са „подобни“, и изискуемото за тази цел равнище на квалификация, при условие че спазват както посочените в тази разпоредба цели, така и целите, преследвани с Регламент № 1223/2009.

51. По изложените по-долу мотиви, които следват правилата за тълкуване на правото на Съюза, многократно припомняни от Съда ( 39 ), това е и моята гледна точка.

52. Първо, констатирам, че текстът на разпоредбите на Регламент № 1223/2009, и по-конкретно на член 10 от него, не предоставя непосредствено подходящи указания, за да се отговори на втория и третия преюдициален въпрос, тъй като в него не е дадено определение на понятието „подобна дисциплина“ на фармацията, токсикологията или медицината.

53. Безспорно в член 10, параграф 2 се провежда разграничение между официалните документи, издадени след завършено „университетско обучение […] в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина“, и тези, издадени след завършване на „курс, признат за еквивалентен от държава членка“. Според мен обаче от тази провеждаща разграничение формулировка не може да се заключи, че държавите членки не разполагат с никаква остатъчна компетентност ( 40 ), за да определят кои дисциплини по-конкретно могат да бъдат приемани за „подобни“ по смисъла на тези разпоредба.

54. Второ, що се отнася до генезиса на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, според мен при прегледа на законодателния процес, довел до приемането на тази параграф, не се откриват обстоятелства, които да са от решаващо значение.

55. Отбелязвам, че разглежданата в настоящия случай формулировка е използвана в първоначалното предложение на Комисията, без нито в релевантния пасаж от текста ( 41 ), нито в обяснителния меморандум към това предложение за регламент ( 42 ) да се уточнява какво трябва да се разбира под „подобна дисциплина“ на фармацията, токсикологията или медицината. Работният документ, който Комисията е публикувала едновременно с предложението, не предоставя допълнителни разяснения по този въпрос ( 43 ). Насоките за прилагането на приложение I към Регламент № 1223/2009, изготвени от Комисията през 2013 г., също не предоставят конкретни уточнения относно това понятие ( 44 ).

56. Бих искал да подчертая, че в член 7а, параграф 1, буква д) от Директива 76/768, преработена с Регламент № 1223/2009, вече е използвана формулировка, която по същество е еквивалентна на тази в член 10, параграф 2 от посочения регламент, с изключение на това, че в Директивата се споменава „дерматологията“ ( 45 ) в допълнение към трите изброени в горепосочения член дисциплини ( 46 ). В съдебното заседание Комисията изтъква, че в хода на процеса по преработване на Директива 76/768 законодателят на Съюза е решил повече да не се споменават обучения в областта на дерматологията просто за да се избегне повторяемост, тъй като Директива 2005/36, която е приета преди Регламент № 1223/2009, е класифицирала тази дисциплина сред „специализираните обучения по медицина“ ( 47 ), така че употребеното в този регламент понятие „медицината“ вече включва дерматологията. Моят анализ на подготвителните работи по Директива 93/35/ЕИО ( 48 ), с която член 7а е добавен в Директива 76/768, не разкрива обстоятелства от значение за отговора на повдигнатите по настоящото дело въпроси ( 49 ).

57. Трето, що се отнася до нормативния контекст, в който се вписват специфичните изисквания, посочени в член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, може да се констатира, че както е посочено в съображения 2 и 4 от последния акт, той „не дава[…] възможност за разнородно транспониране от държавите членки“, а целта му е да „хармонизира по изчерпателен начин правилата на [Съюза] с цел постигане на вътрешен пазар на козметични продукти“.

58. Според мен обаче това не изключва възможността държавите членки да разполагат с правомощие и дори да са длъжни съгласно член 291, параграф 1 ДФЕС и принципа на лоялно сътрудничество, прогласен в член 4, параграф 3 ДЕС ( 50 ), да приемат национални мерки, които да са предназначени да допълнят Регламент № 1223/2009, за да може той да прояви пълното си действие, стига държавите да спазват посочените в този регламент принципи и определените от него цели.

59. В това отношение, както изтъква френското правителство ( 51 ), от практиката на Съда следва, че когато разпоредба от акт от правото на Съюза, включително с подзаконов характер, изисква мерки за прилагане на национално равнище, държавите членки са длъжни съгласно горепосочения принцип да приемат всички подходящи общи или специални мерки, за да гарантират пълното и цялостно прилагане на тази разпоредба. Съдът е сметнал, че държавите членки приемат такива допълнителни мерки не само когато съответният регламент изрично ги оправомощава за това, като възлага на националните органи грижата да приемат правните норми по изпълнението му ( 52 ), но и когато тяхната нормативна дейност се оказва необходима, за да бъдат точно изпълнени произтичащите от него задължения ( 53 ), но винаги при условие че държавите членки не засягат нито обхвата, нито ефективността на този акт ( 54 ) и не поставят в опасност еднаквото му прилагане ( 55 ).

60. В случая може да се констатира, че Регламент № 1223/2009 не пояснява какво трябва да се счита за „подобно“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на член 10, параграф 2 от него. Оттук Комисията според мен правилно стига до заключението, че държавите членки разполагат с определена свобода на преценка както по отношение на изискуемото равнище на квалификация, така и по отношение на определянето на подобните дисциплини, стига да спазват разпоредбите и целите на посочения регламент.

61. Що се отнася до изискуемото равнище на квалификацията, бих искал да отбележа, че уточнението относно срока на обучението, което първоначално се е съдържало в предложението на Комисията, довело до приемането на Регламент № 1223/2009 ( 56 ), вече не се съдържа в член 10, параграф 2 от него. Изглежда, че изискването за „продължителност от поне три години на […] обучение“ е било премахнато, за да се разсеят изразените по време на преговорите опасения, че подобно равнище би било недостатъчно ( 57 ). Според мен съзнателно оставената от законодателя празнина по този въпрос може да бъде преодоляна от държавите членки, стига те да се съобразяват с изискванията на правото на Съюза в тази област.

62. Що се отнася до определянето на „подобните“ дисциплини, посочени в член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009, споделям гледната точка на френското правителство, че за да се пристъпи към признаване на дадено обучение за еквивалентно, както тази разпоредба изрично допуска, държавите членки трябва да определят на какво това обучение е еквивалентно, т.е. да определят не само правилното равнище на квалификация, но и дисциплините, чието владеене изглежда необходимо за упражняване на дейността по оценяване на козметичните продукти. Следователно с оглед на пълното прилагане на тази разпоредба е необходимо всяка държава членка да определи дисциплините, които счита за подобни на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на Регламент № 1223/2009, като същевременно зачита определените в него цели.

63. Четвърто, с оглед на целите на разглеждания нормативен акт, посочени по-горе ( 58 ), считам, както френското правителство и Комисията, че предвид мълчанието на законодателя на Съюза по въпроса за определянето на посочените „подобни“ дисциплини, държавите членки могат и дори трябва да вземат всички необходими мерки, за да определят тези дисциплини с оглед да се осигури пълното действие на Регламент № 1223/2009, с който им се предоставя правомощие в областта на признаването на еквивалентността на обученията, без обаче да могат да превишават предоставената им по този начин свобода на преценка. Ето защо тяхно задължение е да спазват целите, определени с този регламент, и по-конкретно тази за гарантиране на висока степен на защита на човешкото здраве.

64. Накрая, с последния преюдициален въпрос от Съда се иска да уточни критериите, които държавите членки трябва да вземат предвид при определяне на дисциплините, които считат за подобни на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009.

65. Подобно на сходните гледни точки, изложени в представените пред Съда становища, считам, че за да се установи дали дадена дисциплина е „подобна“ на една от трите изрично посочени в тази разпоредба дисциплини, държавите членки следва да проверят дали едната и другата включват общ набор от научни познания, които видимо са необходими при оценка на безопасността на козметичните продукти с възможно най-голяма степен на сигурност, не само с оглед на съставките, които се съдържат в тях, но и с оглед на крайния продукт ( 59 ).

66. Според мен посочената в Регламент № 1223/2009 цел да се гарантира висока степен на защита на човешкото здраве може да бъде изцяло постигната само ако този общ набор включва, както изтъква френското правителство, едновременно както познания за човека и неговите заболявания, така и познания за използваните при производството на козметичните продукти вещества и техните физични и химични свойства ( 60 ). Освен това от текста на член 10, параграф 2 от Регламента е видно, че посочените познания трябва да са получени в рамките на теоретично обучение, следвано от прилагането им на практика, тъй като за придобиването на квалификация тази разпоредба изисква да се преминат тези два етапа на обучение по фармация, токсикология и медицина.

67. Както в писмените, така и в устните си становища FEBEA твърди, че екотоксикологията не може да бъде разглеждана като дисциплина, подобна на фармацията, токсикологията или медицината, тъй като тя изучава въздействието на химическите вещества върху дадена екосистема или върху биосферата като цяло, а не върху човешкото здраве ( 61 ). По-конкретно тя твърди, че въпреки близките им наименования, екотоксикологията и токсикологията са две напълно различни специалности ( 62 ), при които се получават различни университетски дипломи — твърдение, което френското правителство оспорва в съдебното заседание ( 63 ). То добавя, че дори екотоксикологията да не представлява „подобна дисциплина“ по смисъла на посочения член 10, параграф 2, тя може да бъде „призната за еквивалентна“ от Френската република, както допуска последната част от тази разпоредба.

68. В това отношение смятам, че Съдът безспорно трябва да предостави на запитващата юрисдикция всички необходими указания, които биха ѝ позволили да реши спора, с който е сезирана, но все пак само тя би могла да се произнесе по същество ( 64 ), и по-конкретно по въпроса дали с оглед на критериите, които Съдът ще посочи в бъдещото си решение, екотоксикологията правилно е посочена във френската наредба, която има за цел да определи „обученията, признати за еквивалентни на дипломите за упражняване на професията лекар, фармацевт и токсиколог, които се изискват за оценителите на безопасността на козметичните продукти за човешкото здраве“ ( 65 ).

69. Ето защо предлагам на втория и третия преюдициален въпрос да се отговори, че член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 допуска дадена държава членка да определи дисциплините, които счита за „подобни“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на тази разпоредба, стига държавата да спазва определените от посочения регламент цели, които по-конкретно се изразяват в това да се гарантира, че оценителят на безопасността на козметичните продукти притежава както теоретична, така и практическа квалификация, която по същество е еквивалентна на поне една от трите горепосочени дисциплини и позволява да се гарантира висока степен на защита на човешкото здраве.

V. Заключение

70. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) преюдициални въпроси по следния начин: „1) Член 10, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1223/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 30 ноември 2009 година относно козметичните продукти трябва да се тълкува в смисъл, че употребеното в тази разпоредба понятие „курс, признат за еквивалентен от държава членка“ се отнася до признаване на обучения, различни от университетските, а не конкретно до обучения, провеждани в трети страни. 2) Член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 допуска дадена държава членка да определи дисциплините, които счита за „подобни“ на фармацията, токсикологията или медицината по смисъла на тази разпоредба, стига държавата да спазва определените от посочения регламент цели, които по-конкретно се изразяват в това да се гарантира, че оценителят на безопасността на козметичните продукти притежава както теоретична, така и практическа квалификация, която по същество е еквивалентна на поне една от трите горепосочени дисциплини и позволява да се гарантира висока степен на защита на човешкото здраве“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) ОВ L 342, 2009 г., стр. 59. Този регламент е изменян неколкократно, без измененията да засягат релевантните за настоящото дело разпоредби.

( 3 ) Безспорно в решение от 21 септември 2016 г., European Federation for Cosmetic Ingredients (C‑592/14, EU:C:2016:703, т. 33 и 36), Съдът разглежда най-общо текста на горепосочения член 10, като припомня, че с него се въвежда задължение за оценка на безопасността на даден козметичен продукт преди пускането му на пазара, но той не се произнася по тълкуването на параграф 2 от този член.

( 4 ) Относно практическите правила за тази оценка вж. по-специално документа Scientific Committee on Consumer Safety, Notes of Guidance for the Testing of Cosmetic Ingredients and their Safety Evaluation — 9th revision, в редакцията му от 25 април 2016 г., достъпен в интернет на следния адрес: http://ec.europa.eu/health/scientific_committees/consumer_safety/docs/sccs_o_190.pdf.

( 5 ) JORF № 64 от 17 март 2015 г., стр. 4941, текст № 18.

( 6 ) Директива на Съвета от 27 юли 1976 г. (ОВ L 262, 1976 г., стр. 169; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 3, стр. 101), многократно изменяна, последно с Директива 2009/36/ЕО на Комисията от 16 април 2009 г. (ОВ L 98, 2009 г., стр. 31).

( 7 ) ОВ L 231, 2013 г., стр. 23.

( 8 ) ОВ L 315, 2013 г., стр. 82.

( 9 ) Изменен с член 3 от Loi № 2014‑201, du 24 février 2014, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans le domaine de la santé (Закон № 2014‑201 от 24 февруари 2014 г. за приемането на разпоредби, съгласуващи правната уредба в областта на здравеопазването с правото на Европейския съюз) (JORF № 47 от 25 февруари 2014 г., стр. 3250, текст № 4).

( 10 ) Посочена в точка 2 от настоящото заключение.

( 11 ) Бих искал да припомня, че тази наредба се отнася не само до официални документи за завършено обучение, издадени в други държави — членки на Съюза, но също и до такива, издадени в държавите — страни по ЕИП, или от Конфедерация Швейцария.

( 12 ) В акта за преюдициално запитване са посочени накратко основанията, изтъкнати от жалбоподателя в главното производство, но допълнителна информация е предоставена със заключението на обществения докладчик пред Conseil d’État (Държавен съвет), г‑н Lessi, приложено към предоставената на Съда преписка (вж. по-специално стр. 3 от посочения документ).

( 13 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (ОВ L 255, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3).

( 14 ) Вж. по-специално решения от 9 март 2017 г., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, т. 42), и от 27 септември 2017 г., Nintendo (C‑24/16 и C‑25/16, EU:C:2017:724, т. 70).

( 15 ) Както е постъпил в разпоредбите на този регламент относно изпитванията върху животни (вж. съображение 45, член 11, параграф 2, буква д) и член 35, точка 2).

( 16 ) Комисията подчертава, че по този начин законодателят на Съюза е посочил изисквания както за равнището, така и за естеството на обученията, попадащи в обхвата на първата категория.

( 17 ) FEBEA посочва, че съгласно член 7а, параграф 1, буква д) от Директива 76/768, която препраща към член 1 от Директива 89/48/ЕИО (на Съвета от 21 декември 1988 година относно обща система за признаване на дипломите за висше образование, издадени след завършването на професионално образование и обучение с минимална продължителност от три години, ОВ L 19, 1989 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 76), посочените лица трябва да са получили или диплома, издадена в една от държавите членки и удостоверяваща обучение, което в преобладаващата си част е получено в рамките на Съюза, или да имат тригодишен професионален опит, удостоверен от държавата членка, която е признала издадена в трета държава диплома.

( 18 ) Съгласно член 1, буква a), първа и втора алинея от Директива 89/48, към която препраща член 7а, параграф 1, буква д) от Директива 76/768.

( 19 ) Вж. точките от Обяснителния меморандум към предложението за регламент, посочени в бележка под линия 42 от настоящото заключение, както и Ciarlo, G. Le règlement de l’Union européenne sur les “cosmétiques”: 35 ans d’évolution vers une législation européenne plus claire et des produits plus sûrs“ — Revue du droit de l’Union européenne, 2013, No. 4, 713—717, и Reinhart, A. KosmetikVO — Verordnung (EG) Nr. 1223/2009 über kosmetische Mittel — Kommentar, C. H. Beck, München 2014,р. 226 sq., по-специално точки 3, 9 и 13.

( 20 ) Член 7, параграф 2 от предложението за регламент от 5 февруари 2008 г. (COM(2008) 49 окончателен, стр. 27) гласи следното: „[о]ценката на безопасността на козметичния продукт се извършва, както е посочено в част Б от приложение I, от лице, което притежава диплома, удостоверение или друг официален документ за професионална квалификация, получен след завършен университетски курс на обучение или курс, признат за еквивалентен от държава членка, с продължителност от поне три години на теоретично и практическо обучение в областта на фармацията, токсикологията, медицината или друга подобна дисциплина“.

( 21 ) Относно премахването на първоначалното изискване във връзка с продължителността на обучението вж. точка 61 от настоящото заключение.

( 22 ) Вж. втория параграф от откъса, възпроизведен в точка 11 от настоящото заключение.

( 23 ) Вж. по аналогия решение от 6 септември 2012 г., Chemische Fabrik Kreussler (C‑308/11, EU:C:2012:548, т. 22 и сл.).

( 24 ) Директива, която отменя Директива 89/48, посочена в бележка под линия 17 от настоящото заключение. Следва да се уточни, че предвиденият с Директива 2005/36 режим, който е приложим между държавите — членки на Съюза, е бил разширен, като е обхванал другите държави от ЕИП и Конфедерация Швейцария.

( 25 ) Посоченият член 21 препраща към списъка с удостоверения, съдържащ се в приложение V към същата директива.

( 26 ) Вж. двете категории, посочени в точка 28 от настоящото заключение.

( 27 ) Съгласно съображение 10 от Директива 2005/36 тя „не е пречка държавите членки да признават, в съответствие със своята нормативна уредба, професионални квалификации, придобити извън територията на Европейския съюз от граждани на трети страни. Във всички случаи признаването трябва да се осъществява при спазване на минималните квалификационни изисквания за съответните професии“ (курсивът е мой).

( 28 ) Съгласно член 2, параграф 2 „[в]сяка държава членка може да допусне граждани на държава членка, притежаващи удостоверения за професионални квалификации, които не са придобити в държава членка, да упражняват регламентирана професия по смисъла на член 3, параграф 1, буква a), на своята територия в съответствие със собствената ѝ нормативна уредба. Що се отнася до професиите по дял III, глава III [в която се намира член 21], това първоначално признаване трябва да е съобразено с минималните квалификационни изисквания, предвидени в тази глава“ (курсивът е мой).

( 29 ) В писменото и устното си становище Комисията се позовава по-конкретно на решение от 9 февруари 1994 г., Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, т. 21), както и на заключението на генералния адвокат Darmon по посоченото дело Haim (C‑319/92, EU:C:1993:895, т. 16—18 и 32).

( 30 ) В съдебното заседание Комисията по-конкретно посочва, че ако определена държава членка признае, че дадено лице притежава необходимата квалификация с оглед на обучението, което е получило в трета страна, за да оценява безопасността на козметичните продукти, другите държави членки разполагат с право на преценка дали да му разрешат да упражнява тази дейност и на тяхна територия. Тя допълва, че продукт, чиято безопасност е била оценена от такова лице в една от държавите членки, може обаче да се продава в останалата част от Съюза. Не споделям становището на FEBEA, че това различие в режима, признато от заинтересованото лице, представлява несъгласуваност. Всъщност то произтича от различните правомощия, с които разполага Съюзът в областта на професионалните квалификации и в областта на свободното движение на стоки.

( 31 ) Вж. член 1, както и съображения 3, 4 и 71 от Регламент № 1223/2009.

( 32 ) Вж. също точка 34 от настоящото заключение.

( 33 ) Решение от 21 септември 2016 г., European Federation for Cosmetic Ingredients (C‑592/14, EU:C:2016:703, т. 33).

( 34 ) Всъщност основната цел на законодателя на Съюза, като приема Регламент № 1223/2009, е да се увеличи безопасността на козметичните продукти най-вече посредством засилване на изискванията, свързани с тяхната оценка (вж. Ciarlo, G., op. cit., в бележка под линия 19, както и първото изречение от откъса от насоките, възпроизведен в т. 11 от настоящото заключение).

( 35 ) Вж. освен разпоредбите, посочени в бележка под линия 31 от настоящото заключение, точка 4 от обяснителния меморандум към предложението за регламент (COM(2008) 49, стр. 4).

( 36 ) Според мен френското правителство правилно посочва, че пояснението, което може да бъде направено с национални разпоредби с общо приложение, каквито са тези на спорната наредба, позволява да бъдат отстранени трудностите при тълкуване едновременно за осъществяващите дейност в козметичния сектор лица, за останалите държави членки и за органите, натоварени с надзор на пазара.

( 37 ) Тази страна в главното производство счита, че държавите членки биха могли да изготвят само примерен списък с такива дисциплини.

( 38 ) FEBEA твърди, че е налице несъмнен интерес от уточняване на посочените критерии, за да се насърчи хармонизираното тълкуване между различните държави членки. По този въпрос вж. точка 64 и сл. от настоящото заключение.

( 39 ) Вж. съдебната практика, цитирана във връзка с точка 27 от настоящото заключение.

( 40 ) Относно правомощието, с което могат да разполагат държавите членки, за да допълнят съдържанието на даден регламент, вж. точка 58 и сл. от настоящото заключение.

( 41 ) Вж. член 7, параграф 2 от посоченото предложение, цитирано в бележка по линия 20.

( 42 ) В този обяснителен меморандум обаче се подчертава значението от въвеждането на „ясни минимални изисквания за оценката на безопасността на козметичните продукти“ (COM(2008) 49 окончателен, т. 3 и 6.2.1).

( 43 ) Вж. документ от 5 февруари 2008 г., Impact assessment report on simplification of the „Cosmetics Directive“ — Directive 76/768/EEC, стр. 60, т. 3, в който се подчертава необходимостта оценителят на безопасността на козметичните продукти да бъде достатъчно квалифициран, но без да се дават други указания.

( 44 ) Вж. откъса от посочените насоки, цитиран в точка 11 от настоящото заключение.

( 45 ) Съгласно посочената буква д) „квалифицираното лице или лица, отговарящо за оценката на безопасността […] трябва да притежава диплома, съгласно определението в член 1 от Директива 89/48/ЕИО, в областта на медицината, фармацията, токсикологията или дерматологията или друга подобна дисциплина“.

( 46 ) Следва да се уточни, че до поправката от 25 юли 2017 г. (ОВ L 193, 2017 г., стр. 7) в текста на член 10, параграф 2 на шведски език се посочва и дерматологията.

( 47 ) Вж. приложение V („Признаване въз основа на координирането на минималните квалификационни изисквания“), раздел V.1 („Лекар“), точка 5.1.3 от Директива 2005/36. Комисията уточнява, че промяната в текста на член 10, параграф 2 от Регламент № 1223/2009 по никакъв начин не изменя по същество тази разпоредба и не произтича от волята на законодателя да промени списъка на минимално изискваните обучения.

( 48 ) Директива на Съвета от 14 юни 1993 година относно шесто изменение на Директива 76/768 (ОВ L 151, 1993 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 11, стр. 237).

( 49 ) В първоначалното предложение, въз основа на което е приета Директива 93/35, се изисква само оценителят да разполага с „университетско обучение в областта на естествените науки“ (вж. COM(90) 488 окончателен, ОВ C 52, 1991 г., стр. 8), докато в окончателната редакция на тази директива се посочва списък на дисциплините, който е възпроизведен в бележка под линия 45 от настоящото заключение.

( 50 ) Съгласно който „[д]ържавите членки предприемат всички необходими мерки по вътрешното право за прилагане на правно обвързващите актове на Съюза“.

( 51 ) Като се позовава на решения от 20 октомври 1981 г., Комисия/Белгия (137/80, EU:C:1981:237, т. 8 и 9), и от 20 март 1986 г., Комисия/Нидерландия (72/85, EU:C:1986:144, т. 20).

( 52 ) Вж. по-специално решения от 27 септември 1979 г., Eridania-Zuccherifici nazionali и Società italiana per l’industria degli zuccheri (230/78, EU:C:1979:216, т. 34 и 35, в които се посочва, че „няма несъвместимост между пряката приложимост на общностен регламент и упражняването на признатото на държава членка правомощие да приема мерки по прилагане въз основа на този регламент“), и от 11 януари 2001 г., Monte Arcosu (C‑403/98, EU:C:2001:6, т. 26 и сл.).

( 53 ) Вж. по-специално решения от 6 май 1982 г., BayWa и др. (146/81, 192/81 и 193/81, EU:C:1982:146, т. 20), от 21 септември 1989 г., Комисия/Гърция (68/88, EU:C:1989:339, т. 23), и от 8 юли 1999 г., Nunes и de Matos (C‑186/98, EU:C:1999:376, т. 9—14).

( 54 ) Вж. решения от 6 май 1982 г., BayWa и др. (146/81, 192/81 и 193/81, EU:C:1982:146, т. 29), и от 14 януари 1993 г., Lante (C‑190/91, EU:C:1993:11, т. 7 и сл.).

( 55 ) Вж. по-специално решения от 11 февруари 1971 г., Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor (39/70, EU:C:1971:16, т. 4 и 5), и от 21 септември 1983 г., Deutsche Milchkontor и др. (205/82—215/82, EU:C:1983:233, т. 17).

( 56 ) Вж. член 7, параграф 2 от посоченото предложение, цитирано в бележка под линия 20.

( 57 ) В работен документ на Съвета № 6972/09 от 26 февруари 2009 година относно посоченото предложение за регламент (стр. 40, бележка 27) това премахване се обяснява по следния начин: „AT, DE emphasise need for a masters level of qualification“. Вж. също бележка 1 in fine от заключението на обществения докладчик пред Conseil d’État, посочено в бележка под линия 12 от настоящото заключение.

( 58 ) Вж. точка 43 и сл. от настоящото заключение.

( 59 ) В член 19, параграф 1, буква ж) от този регламент, в който се дава определение на понятието „съставки“ с оглед на етикетирането, се прави разлика между етапа на производство и окончателния резултат. Същата разлика следва и от член 10, параграф 1, буква а), що се отнася до оценката на безопасността.

( 60 ) В член 2, параграф 1, буква б) от Регламент № 1223/2009 е дадено определение на понятието „вещество“.

( 61 ) В хода на устните състезания FEBEA твърди, че в съображение 5 от Регламент № 1223/2009 се прави разграничение между предмета на последния и оценката на безопасността на околната среда. Освен това тя се позовава на бележка на Европейската агенция по химикали (ECHA) от 27 октомври 2014 г., с мотива че с нея се разграничават изпитванията, целящи да се провери безвредността на продуктите по отношение на човешкото здраве, и изследванията относно въздействието на продуктите върху околната среда (вж. съобщението „Clarity on interface between REACH and the Cosmetics Regulation“ и документа („Factsheet“), достъпни на следния интернет адрес: https://echa.europa.eu/view-article/-/journal_content/title/clarity-on-interface-between-reach-and-the-cosmetics-regulation).

( 62 ) Според FEBEA задълженията на оценителя на безопасността могат да бъдат изпълнявани от токсиколог, тъй като последният е обучен да преценява доколко веществата са вредни за живите организми, за разлика от екотоксиколога, който би могъл да прецени само по какъв начин едно вещество ще взаимодейства с околната среда (например като се разгражда при контакт с бактерии).

( 63 ) Това правителство отговаря, че екотоксикологията е възникнала като поддисциплина на токсикологията през 70‑те години и че във Франция в акта, с който се определя номенклатурата на дипломите със степен „магистър“, се предвижда обща диплома по „токсикология и екотоксикология“, а не степен „магистър по токсикология“, различна от степента „магистър по екотоксикология“.

( 64 ) Съгласно правилата за разпределение на правомощията между националните юрисдикции и Съда в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество (вж. по-специално решение от 26 октомври 2017 г., BB construct, C‑534/16, EU:C:2017:820, т. 25).

( 65 ) Тази цел е посочена в точка 13 от настоящото заключение.