ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Y. BOT

представено на 13 юни 2018 година ( 1 ) ( 2 )

Дело C‑213/17

X

срещу

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам, Нидерландия)

„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Граници, убежище и имиграция — Регламент (ЕС) № 604/2013 — Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава — Компетентна държава членка при прилагането на критерия, посочен в член 3, параграф 2 — Съдебно решение, ползващо се със сила на пресъдено нещо, с което се отхвърля първата молба за международна закрила — Висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на втората молба за международна закрила — Издаване на европейска заповед за арест с цел провеждане на наказателно преследване срещу търсещото международна закрила лице — Подаване на нова молба за международна закрила в друга държава членка — Предаване на заинтересованото лице за изпълнение на европейската заповед за арест — Процедура за обратно приемане — Член 23, параграф 3 — Последици от изтичането на сроковете, определени за подаване на искане — Прехвърляне на компетентността към държавата членка, пред която е подадена новата молба за международна закрила —Член 24, параграф 1 — Правила за прилагане — Член 24, параграф 5 — Обхват на задължението за предоставяне на информация — Член 17, параграф 1 — Обхват на дискреционната клауза — Директива 2013/32/ЕС — Членове 31 и 46 — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 41 — Право на добра администрация — Член 47 — Право на ефективна съдебна защита“

I. Въведение

1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 17, параграф 1, член 18, параграф 2, член 23, параграф 3 и член 24 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство ( 3 ), като запитващата юрисдикция Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам, Нидерландия) иска по същество да се определи коя е държавата членка, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила, подадена от Х, пакистански гражданин, в Италия.

2. Този случай се характеризира със сложна правна и фактическа рамка ( 4 ) не само поради факта, че заинтересованото лице е подало няколко молби за международна закрила в две различни държави членки, но и защото процедурата по разглеждане на тези молби е съпътствана и повлияна от наказателно производство, довело до издаването на европейска заповед за арест срещу търсещото убежище лице.

3. Нидерландия е държавата членка, в която лицето е подало първа, втора и четвърта молба за международна закрила. При прилагането на един от основните критерии, установени в Регламент „Дъблин III“, тази държава членка е била компетентна да разгледа първите две молби. Първата молба за международна закрила ( 5 ) е отхвърлена със съдебно решение, което се ползва със сила на пресъдено нещо. Втората молба за международна закрила ( 6 ) е отхвърлена с решение на компетентния национален орган, срещу което е образувано производство по обжалване пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет, Нидерландия). След като заинтересованото лице междувременно бяга от нидерландска територия и заминава за Италия — държавата членка, в която то подава третата си молба за международна закрила ( 7 ), Кралство Нидерландия издава европейска заповед за арест с цел наказателно преследване, като иска предаването му от Италианската република. След това Кралство Нидерландия иска от италианските власти да приемат обратно заинтересованото лице с цел разглеждането на тази трета молба.

4. Следователно Италия е държавата членка, на чиято територия заинтересованото лице се е преместило, и след издаването от страна на Кралство Нидерландия на европейската заповед за арест, държавата, пред която е подало третата молба. Вследствие на това Италия съвместява две качества. От една страна, тя е изпълняващата европейската заповед за арест държава членка, тъй като е задължена да предаде лицето на нидерландските власти с цел провеждане на наказателно преследване. От друга страна, тя е държавата членка, към която посочените власти отправят искане за обратно приемане на лицето с цел разглеждането на молбата му за убежище. Въпреки че съгласно член 23, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ Италианската република е имала право да отправи искане до Кралство Нидерландия за обратното приемане на Х, тя губи обаче това право, като не отправя искането си в посочените в параграф 2 от същия член срокове. В резултат на това и на основание член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, на който по настоящото дело се иска тълкуване, нидерландските власти приемат по подразбиране, че Италианската република е новата държава членка, компетентна да разгледа третата молба. Поради това тези власти решават да прехвърлят заинтересованото лице на италианските власти, като освен това обявяват, че самите те не са компетентни да разгледат подадената пред тях четвърта молба за международна закрила.

5. Именно с оглед на особеностите на тази фактическа и правна рамка Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) поставя въпроса дали е възможно, както считат нидерландските власти, да се извърши такова прехвърляне на компетентност. С тази цел запитващата юрисдикция поставя на Съда въпроса за обхвата и условията за прилагане не само на двете процесуални разпоредби на Регламент „Дъблин III“, с които Нидерландия обосновава предприемането на това прехвърляне, по-специално членове 23 и 24 от този регламент, но също и на дискреционната клауза, съдържаща се в член 17, параграф 1 от Регламента.

6. Настоящото дело разкрива структурните слабости и пропуски в системата от Дъблин, чието преодоляване Европейската комисия иска именно чрез реформа на съществуващата рамка ( 8 ).

7. Това дело показва, че системата от Дъблин всъщност е система на национални системи за убежище, а не обща европейска система за убежище, и че механизмът за разпределение на компетентностите, установен от Регламент „Дъблин III“, се основава на технически и административни правила, разработени независимо от свързаните с тях хуманитарни последици и материални и финансови разходи, а това подкопава ефективността на системата от Дъблин и противоречи на целта на общата европейска система за убежище.

8. Тази оценка е строга, но отразява, по мое мнение, почти абсурдните последици, до които може да доведе сляпото прилагане на механизма за прехвърляне на компетентност, предвиден в член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“.

9. Ето защо настоящото дело ми дава повод в изложението, което следва, да посоча преди всичко причините, поради които считам, че е необходимо да се направи изключение от прилагането на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, въпреки яснотата на текста му, тъй като неговото прилагане предполага прехвърляне на компетентност поради изтичане на сроковете, определени за подаването на искане за обратно приемане.

10. Доколкото това прехвърляне се извършва автоматично, независимо от свързаните с него хуманитарни и материални последици, считам, че в хипотеза като разглежданата то лишава процедурата за определяне на компетентната държава от рационалността, обективността, справедливостта, както и от бързината, които законодателят на Съюза цели чрез Регламент „Дъблин III“, и пречи да се приведат в действие задълженията за сътрудничество и солидарност, на които трябва да се основава общата европейска система за убежище.

II. Правна уредба

А. Регламент „Дъблин III“

11. Съображения 4, 5, и 22 от Регламент „Дъблин III“ гласят: „(4) В заключенията от Тампере […] се посочва, че [общата европейска система за убежище] трябва да включва в краткосрочен план ясен и работещ метод за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище. (5) Един подобен метод трябва да се основава на обективни, честни критерии, както за държавите членки, така и за заинтересованите лица. По-специално, той трябва да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила. […] (22) […] Солидарността, която е основен елемент в общата европейска система за убежище, върви ръка за ръка с взаимното доверие. […]“.

12. Съгласно член 1 от Регламент „Дъблин III“ предмет на този регламент е установяването на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или лице без гражданство ( 9 ). Тези критерии са посочени в глава III от този регламент, в членове 8—15.

13. Съгласно член 3, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, когато не може да бъде посочена компетентна държава членка въз основа на критериите, изброени в него, първата държава членка, пред която е представена молбата за международна закрила, е компетентна за разглеждането ѝ.

14. В глава IV от Регламент „Дъблин III“ са уточнени най-напред случаите, когато дадена държава членка може в отклонение от тези критерии да бъде приета за компетентна да разгледа молба за убежище. Член 17 от този регламент, озаглавен „Дискреционни клаузи“, предвижда следното в параграф 1: „Чрез дерогация от член 3, параграф 1 всяка държава членка може да вземе решение да разгледа молба за международна закрила, която е подадена до нея от гражданин на трета държава или лице без гражданство, дори ако подобно разглеждане не попада в нейната компетентност съгласно критериите, предвидени в настоящия регламент. […]“.

15. Глава V от Регламент „Дъблин III“ определя по-нататък задълженията на компетентната държава членка.

16. В член 18, параграф 1, буква б) от същата глава се предвижда, че тази държава членка е длъжна „да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29 [от този регламент], кандидат, чиято молба е в процес на разглеждане и който е подал молба в друга държава членка или който се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване“.

17. В член 18, параграф 1, буква г) от Регламент „Дъблин III“ се предвижда, че компетентната държава членка е длъжна „да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29 [от този регламент], гражданин на трета държава или лице без гражданство, чиято молба е била отхвърлена и който е подал молба в друга държава членка или който се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване“.

18. Компетентната държава членка също така е длъжна, съгласно член 18, параграф 2, първа алинея от посочения регламент, да разгледа или да завърши разглеждането на молба за международна закрила, подадена от търсещото международна закрила лице.

19. Глава VI от Регламент „Дъблин III“ накрая предвижда условията, приложими към процедурата за поемане на отговорността за лицето и към процедурата за обратно приемане. Приложното поле на процедурата за обратно приемане е определено в членове 23 и 24 от този регламент.

20. Член 23 от посочения регламент, озаглавен „Подаване на искане за обратно приемане, когато в молещата държава членка е била подадена нова молба“, предвижда в параграфи 1—3 следното: „1. Когато държава членка, в която лице от посочените в член 18, параграф 1, буква б), в) или г) е подало нова молба за международна закрила, счита друга държава членка за компетентна, в съответствие с член 20, параграф 5 и член 18, параграф 1, буква б), в) или г), тя може да отправи искане към въпросната друга държава членка да приеме обратно това лице. 2. Искането за обратно приемане се изготвя възможно най-бързо и във всички случаи до два месеца след получаването на резултата от Евродак […]. Ако искането за обратно приемане се основава на други доказателства, а не на информацията, получена от системата на Евродак, то се изпраща на замолената държава членка в рамките на три месеца от датата, на която молбата за международна закрила е била подадена по смисъла на член 20, параграф 2. 3. Ако искането за обратно приемане не е направено в определените в параграф 2 срокове, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила е държавата членка, в която е подадена новата молба“.

21. Член 24 от Регламент „Дъблин III“, озаглавен „Подаване на искане за обратно приемане, когато в молещата държава членка не е била подавана нова молба за международна закрила“, гласи следното: „1. Когато държава членка, на чиято територия лице от посочените в член 18, параграф 1, буква б), в) или г) пребивава без документ за пребиваване, и в която не е била подавана нова молба за международна закрила, счита въпросната друга държава членка за компетентна в съответствие с член 20, параграф 5 и член 18, параграф 1, буква б), в) или г), тя може да отправи искане към въпросната друга държава членка да приеме обратно това лице. […] 4. Когато лице, посочено в член 18, параграф 1, буква г) от настоящия регламент, чиято молба за международна закрила е била отхвърлена с окончателно решение в една държава членка, се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване, последната държава членка може или да поиска от първата държава членка да приеме обратно въпросното лице, или да приложи процедура за връщане […]. […] 5. Искането за обратно приемане на лице от посочените в член 18, параграф 1, буква б), в) или г), се прави чрез стандартен формуляр и е придружено от преки или косвени доказателства, описани в двата списъка, посочени в член 22, параграф 3, и/или съответни реквизити от декларацията на лицето, които позволяват на органите на замолената държава членка да проверят дали тя е компетентна въз основа на критериите, установени в настоящия регламент. […]“.

Б. Регламент (ЕО) № 1560/2003

22. Регламент № 1560/2003 ( 10 ) съдържа правилата за прилагане на Регламент „Дъблин III“. Член 2 от него уточнява условията за изготвяне на искане за обратно приемане.

III. Фактите по спора в главното производство

23. X е пакистански гражданин с християнско вероизповедание, който иска да му бъде предоставена международна закрила.

24. Между 2011 г. и 2015 г. X подава пет молби за международна закрила. Четири от тях са подадени в Нидерландия, а една — в Италия.

25. Първата молба е подадена в Нидерландия на 23 март 2011 г. Тази молба е отхвърлена като неоснователна от Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (държавен секретар по сигурността и правосъдието, Нидерландия) с решение от 5 септември 2011 г. Както посочва представителят на Х по време на съдебното заседание, рисковете, на които може да бъде изложено заинтересованото лице при връщане в страната му на произход, не са били преценени като достатъчно сериозни, за да обосноват предоставянето на международна закрила. Жалбата срещу това решение е отхвърлена като неоснователна с решение от 31 май 2012 г., постановено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам), а Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет) от своя страна потвърждава това решение на 27 юни 2013 г.

26. На 18 декември 2013 г. Х подава в Нидерландия нова молба за международна закрила, която оттегля няколко дни по-късно, на 10 януари 2014 г. ( 11 ).

27. X отново подава молба за международна закрила в Нидерландия на 4 юни 2014 г., втората молба. Седем дни по-късно, на 11 юни 2014 г., държавният секретар по сигурността и правосъдието отхвърля тази молба. Жалбата, подадена срещу това решение пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам), е отхвърлена като неоснователна с решение от 7 юли 2014 г. Това решение е потвърдено от Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет) една година по-късно, на 7 август 2015 г.

28. През същата тази година, през която производството по обжалване пред тази юрисдикция е висящо, настъпват различни събития, свързани с личното и правното положение на заинтересованото лице.

29. Всъщност на 28 септември 2014 г., поради обстоятелството, че X е заподозрян в извършването на сексуално престъпление на нидерландска територия, той се укрива и се премества в Италия.

30. На 2 октомври 2014 г. нидерландските власти издават европейска заповед за арест с цел провеждане на наказателно преследване срещу Х, с която се иска предаването му от италианските власти. Във връзка с това на Х е наложена мярка за неотклонение задържане под стража за период от два месеца, преди неговото предаване ( 12 ).

31. На 23 октомври 2014 г. X подава нова молба за международна закрила — третата — този път на територията на Италия. Италианската република пропуска да отправи до Кралство Нидерландия искане за обратно приемане на основание член 18, параграф 1 буква г) и член 23, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ в сроковете, определени в член 23, параграф 2 от този регламент.

32. На 30 януари 2015 г. Италианската република изпълнява европейската заповед за арест и предава заинтересованото лице на нидерландските власти.

33. Той незабавно е задържан и му е наложена временна мярка за неотклонение задържане под стража. Съгласно акта за преюдициално запитване мярката обхваща периода от 2 до24 февруари 2015 г. Според писменото становище на нидерландското правителство обаче става въпрос за периода от 30 януари до 28 март 2015 г.

34. На 5 март 2015 г. Кралство Нидерландия отправя до Италианската република искане за обратно приемане на X, на основание член 18, параграф 1 буква б) и член 24, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“, тъй като X, се намира на нидерландска територия без разрешение за пребиваване и все още не е подал нова молба за международна закрила. Нидерландските власти считат, че вече Италианската република е компетентната държава за разглеждането на молбата за международна закрила, подадена от Х до италианските власти, тъй като тази държава не е отправила до тях искане за обратно приемане в определения от член 23, параграф 2 от този регламент двумесечен срок. Както следва от преюдициалното запитване, Кралство Нидерландия посочва в това искане, че според декларациите на Х последният е напуснал Италия през януари 2015 г. и е пристигнал директно в Нидерландия. Обаче това искане не съдържа каквито и да е данни за наказателния процес, който се провежда срещу Х в Нидерландия.

35. Италианската република не отговаря на искането в двуседмичния срок, определен в член 25, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“. В резултат на това на 20 март 2015 г. Кралство Нидерландия приема, че Италианската република уважава служебно искането за обратно приемане на Х.

36. На 25 март 2015 г. държавният секретар по сигурността и правосъдието решава да прехвърли X на италианските органи (наричано по-нататък „решението за прехвърляне“) въз основа на мълчаливото приемане от страна на посочените органи.

37. На 30 март 2015 г. Италианската република приема искането за обратно приемане на лицето.

38. На 1 април 2015 г. X подава жалба пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) срещу това решение, придружена от молба за допускане на обезпечителни мерки.

39. От приложените към националната преписка документи, с които разполага Съдът, е видно, че с писмо от 13 април 2015 г. Ministerie van Veiligheid en Justitie (Mинистерство на сигурността и правосъдието, Нидерландия) уведомява Ministero dell’Interno (Министерство на вътрешните работи, Италия), от една страна, че като не е отговорило до 20 март 2015 г. на искането за обратно приемане на заинтересованото лице, се приема, че Италианската република уважава искането за обратно приемане на заинтересованото лице. От друга страна, Министерството на сигурността и правосъдието обръща внимание, че прехвърлянето на Х към италианските власти не може да се осъществи в определения срок, тъй като последният е изчезнал.

40. С решение от 21 април 2015 г. voorzieningenrechter (съд по обезпечителното производство, Нидерландия) на Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет) уважава молбата за допускане на обезпечителни мерки и разпорежда спиране на прехвърлянето.

41. На 19 май 2015 г. X подава нова молба за международна закрила — четвъртата — в Нидерландия, която е придружена от искане за издаване на разрешение за временно пребиваване.

42. На 21 май 2015 г., т.е. два дни по-късно, държавният секретар по сигурността и правосъдието заявява, че няма да разгледа тази молба, с мотива, че е подадена на основание на Регламент „Дъблин III“ и че към този момент вече Италианската република е държавата членка, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила на X. Последният подава жалба пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) срещу това решение в същия ден.

43. Както вече беше посочено, на 7 август 2015 г. Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет) потвърждава постановеното на 7 юли 2014 г. решение за отхвърлянето на втората молба за международна закрила.

44. На 30 ноември 2015 г. X е уведомен за прекратяването без последващи действия на наказателния процес, образуван срещу него.

45. Жалбите, подадени от X срещу решението за прехвърляне и срещу решението, с което държавният секретар по сигурността и правосъдието обявява, че не е компетентен да разгледа четвъртата молба за международна закрила, са разгледани в съдебно заседание, проведено на 10 декември 2015 г. След това заседание Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) постановява прекратяването на производството по делото.

46. На 24 март 2016 г. запитващата юрисдикция възобновява разглеждането на делото в очакване да бъде произнесено решение от 7 юни 2016 г., Ghezelbash ( 13 ), а на 20 април 2017 г. изпраща преюдициалното запитване, с което е сезиран понастоящем Съдът.

IV. Преюдициалните въпроси

47. При тези обстоятелства Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси: „1) Следва ли член 23, параграф 3 от Регламент [„Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че Италия e придобила компетентност да разгледа подадената там на 23 октомври 2014 г. молба за международна закрила от търсещото закрила лице, въпреки че Нидерландия е била първата компетентна държава поради подадените там предходни молби за международна закрила по смисъла на член 2, буква г) от този регламент, последната от които към онзи момент е била все още в процес на разглеждане в Нидерландия, тъй като Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(Отдел по административни спорове на Държавния съвет)] все още не се е бил произнесъл по жалбата на лицето срещу […] решението на компетентния съд от 7 юли 2014 г.? 2) [Ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен,] [с]ледва ли от член 18, параграф 2 от Регламент [„Дъблин III“], че веднага след подаването на искането за обратно приемане на 5 март 2015 г. нидерландските власти е трябвало да спрат разглеждането на молбата за международна закрила, която към момента на подаването на това искане все още е била в процес на разглеждане в Нидерландия, и след изтичането на предвидения в член 24 [от този регламент] срок е трябвало да прекратят разглеждането ѝ, като или оттеглят, или изменят издаденото преди това решение от 11 юни 2014 г. за отхвърляне на молбата за убежище от 4 юни 2014 г.? 3) Ако отговорът на втория въпрос е утвърдителен, следва ли да се приеме, че компетентността за разглеждане на подадената от лицето молба за международна закрила не се прехвърля към Италия, а е продължила да принадлежи на нидерландските власти, тъй като държавният секретар по сигурността и правосъдието не е оттеглил или изменил решението от 11 юни 2014 г.? 4) Като не са съобщили на италианските власти, че в Нидерландия все още има висящо дело пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(Отдел по административни спорове на Държавния съвет)] по жалба във връзка с втората процедура по предоставяне на международна закрила, нарушили ли са нидерландските власти задължението си по член 24, параграф 5 от Регламент [„Дъблин III“] да предоставят на италианските власти информацията, която би им позволила да проверят дали тяхната държава е компетентна въз основа на критериите, установени в този регламент? 5) Ако отговорът на четвъртия въпрос е утвърдителен, следва ли да се приеме, че като последица от неизпълнението на това задължение компетентността за разглеждане на молбата на търсещото международна закрила лице не се прехвърля на Италия, а продължава да принадлежи на нидерландските власти? 6) Ако компетентността не е продължила да принадлежи на Нидерландия, следва ли да се приеме, че поради предаването на търсещото международна закрила лице от Италия на Нидерландия за целите на образуваното срещу него наказателно производство нидерландските власти е трябвало да разгледат подадената от лицето в Италия молба за международна закрила на основание член 17, параграф 1 от Регламент [„Дъблин III“] и като изключение от член 3, параграф 1 от същия регламент и съответно че разумно погледнато, те не са имали право да използват възможността по член 24, параграф 1 от Регламент [„Дъблин III“] да поискат от италианските власти да приемат обратно лицето?“.

48. Писмени становища представят немското, унгарското и нидерландското правителство, както и Комисията ( 14 ). Единствено мога да изкажа съжаление, че италианското правителство нито представя писмено становище, нито се явява в съдебното заседание.

V. Предварителни бележки

49. Преди да пристъпя към анализа на тези въпроси, е необходимо да направя някои предварителни бележки относно предмета и обхвата на настоящото преюдициално запитване ( 15 ).

50. С преюдициалното запитване Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) иска по същество да се определи държавата членка, компетентна за разглеждането молбата за международна закрила, подадена от Х в Италия.

51. Като се отчитат особеностите на правния и фактическия контекст, в който се вписва делото по главното производство, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали е възможно да се приеме, че Италианската република действително вече е компетентната държава членка за разглеждането на тази молба.

52. На първо място, запитващата юрисдикция иска да установи обхвата и условията за прилагане на двете процесуални разпоредби от Регламент „Дъблин III“, с които Кралство Нидерландия обосновава прехвърлянето на компетентността: – член 23, параграф 3 от този регламент, чието прилагане предполага автоматично прехвърляне на компетентността с изтичането на сроковете, определени за подаване на искане за обратно приемане (първи преюдициален въпрос), и – член 24, параграф 1 от посочения регламент, чието прилагане също предполага прехвърляне на компетентността вследствие на изричното или мълчаливото приемане от замолената държава членка на искането за обратно приемане (първи—шести преюдициален въпрос).

53. Ако Съдът приеме, че действително е било налице автоматично прехвърляне на компетентността на основание член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, въпросите относно тълкуването на член 24 от този регламент биха се поставяли единствено при условията на евентуалност.

54. На второ място, запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни обхвата на дискреционната клауза по член 17, параграф 1 от посочения регламент, в случай че Италианската република е държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за международна закрила (шести преюдициален въпрос).

55. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали нидерландските власти не са били длъжни да приложат тази клауза и да разгледат молбата, тъй като Италианската република е изпълнила европейската заповед за арест и е предала заинтересованото лице на тези власти с цел провеждане на наказателно преследване срещу него.

VI. Анализ

А. Относно прехвърлянето на компетентност, произтичащо от член 23 от Регламент „Дъблин III“ (първи преюдициален въпрос)

56. С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“.

57. Тя по-конкретно иска да се установи дали тази разпоредба, тълкувана в светлината на целите, преследвани от законодателя на Съюза в рамките на Регламент „Дъблин III“ ( 16 ), допуска прехвърляне на компетентност в резултат от изтичането на сроковете, определени в член 23, параграф 2 от този регламент, когато в компетентната държава по смисъла на член 18, параграф 1 буква г) от посочения регламент е започнала процедура по разглеждане на молбите, подадени преди това от заинтересованото лице, и когато решението, с което е отхвърлена втората молба, е предмет на висящо производство по обжалване пред съдебните органи на тази държава членка.

58. Съгласно член 3, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ молба за международна закрила от гражданин на трета държава, която е подадена на територията на която и да било от държавите членки, по принцип се разглежда само от държавата членка, за която критериите, предвидени в глава III, сочат че е компетентна за това ( 17 ). Въпреки това, освен критериите, съдържащи се в глава III от Регламент „Дъблин III“, глава VI от същия въвежда процедури за поемане на отговорност и за обратно приемане от друга държава членка, които „също допринасят, наред с критериите, изложени в глава III от посочения регламент, за определяне на компетентната държава членка“ ( 18 ).

59. Член 23 от Регламент „Дъблин III“ определя и правилата, приложими при отправянето на искане за обратно приемане в случай, в който е подадена нова молба за международна закрила в друга държава членка, а именно държавата членка, отправила искането.

60. По силата на член 23, параграф 1 от този регламент, когато лице по член 18, параграф 1, буква г) от Регламента, чиято молба за международна закрила е била отхвърлена в някоя държава членка, подава нова молба за международна закрила в друга държава членка, тази държава членка може да отправи искане към първата държава членка да приеме обратно въпросното лице.

61. Лице като X, което, след като е подало две молби за международна закрила в една държава членка, в случая Нидерландия, на 23 март 2011 г. и на 4 юни 2014 г., които не са били уважени, след това се премества в друга държава членка, в случая Италия, в която на 23 октомври 2014 г. подава нова молба, действително попада в обхвата на член 23 от Регламент „Дъблин III“.

62. В отговор на поставените от Съда въпроси и поисканите разяснения по време на съдебното заседание всички страни изразиха освен това съгласие, че X наистина попада в хипотезата, предвидена в член 18, параграф 1, буква г) от този регламент.

63. В член 23, параграф 2 от посочения регламент законодателят на Съюза установява императивен срок за подаване на искането за обратно приемане. То трябва да се изготви възможно най-бързо и във всички случаи до два месеца след получаването на резултата от Евродак, или в рамките на три месеца, ако компетентните органи обосновават искането за обратно приемане с други доказателства, а не с информацията, получена от системата Евродак. Тези срокове трябва да гарантират, че процедурата по обратно приемане ще бъде проведена без неоправдано забавяне и при всички положения „в разумен срок“, считано от момента, в който държавата членка разполага с необходимата информация, за да се постигне целта за бърза обработка на молбите за международна закрила ( 19 ).

64. В член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, чието тълкуване се иска в случая, законодателят на Съюза определя правните последици, свързани с изтичането на определените срокове. Съгласно тази разпоредба, ако искането не е изготвено в определените срокове, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила е държавата членка, пред която тя е подадена. Законодателят не предвижда каквото и да е изключение и не предоставя никаква свобода на действие.

65. Текстът на тази разпоредба е ясен във всички езикови редакции и еднозначно показва волята на законодателя на Съюза за прехвърляне на компетентността при неспазване на сроковете, определени за подаването на искане.

66. В делото по главното производство е безспорно, че Италианската република, пред която е подадена третата молба, е пропуснала да поиска от Кралство Нидерландия обратно приемане на X в обвързващите срокове по член 23, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“. При прилагането на член 23, параграф 2 от този регламент компетентността за разглеждането на тази нова молба следователно би преминала „автоматично“ върху Италианската република ( 20 ).

67. Всички представили становища страни, с изключение на Х, са единодушни, че предвид текста на член 23, параграф 3 от посочения регламент Италианската република действително е вече компетентна за разглеждането на тази молба държава членка, при това независимо че в Нидерландия е налице висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на втората молба.

68. Това заключение би могло да бъде споделено, ако разглежданата хипотеза действително се характеризира само с наличието в Нидерландия на висящо производство по обжалване. Обаче, както става ясно, в случая това не е така. Налице са доста други обстоятелства, които в своята съвкупност, по мое мнение, правят нидерландските власти единствено компетентните за разглеждането на тази трета молба.

69. Приложено в такъв частен случай като разглеждания, буквалното тълкуване поражда повече проблеми, отколкото разрешава, което личи достатъчно ясно от шестте преюдициални въпроса, които запитващата юрисдикция отправя до Съда. Предвид особеностите на случая това буквално тълкуване ще доведе до това текстът на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“ да предизвика последици съвършено противоположни на принципите, на които е основана общата европейска система за убежище, и на целите, които преследва законодателят на Съюза чрез този регламент.

70. За да се съхрани полезното действие на Регламент „Дъблин III“ и поради причини, които ще изложа по-долу, ще предложа на Съда да направи изключение от автоматичния характер на механизма, предвиден в член 23, параграф 3 от този регламент.

71. В съответствие с член 67, параграф 2 ДФЕС и член 80 ДФЕС общата европейска система за убежище, в която се вписва Регламент „Дъблин III“, се основава на солидарност между държавите членки и справедливо разпределение на отговорностите между тях ( 21 ). Както следва от съображение 22 от същия регламент, тази солидарност е „основен елемент“ на системата. Тя трябва също така да е „действителна и практическа“ и да се прилага по отношение на държавите членки, които са най-засегнати от потоци от търсещи убежище лица, които подлагат непропорционален натиск техните системи ( 22 ).

72. Тази система се основава на взаимното доверие между държавите членки, което представлява дори един от основните ѝ стълбове.

73. Именно предвид принципа на взаимно доверие законодателят на Съюза приема Регламент „Дъблин III“ с цел да се ускори обработването на молбите за международна закрила чрез осигуряване на кандидатите разглеждането на молбата по същество от една-единствена, ясно определена държава членка. За тази цел законодателят се стреми да рационализира обработването на молбите и да предотврати претоварването на системата поради задължението на държавните власти да разглеждат множество молби за убежище от едно и също лице, а и така че да повиши правната сигурност при определянето на държавата, която е компетентна за разглеждането на молбата за убежище, и по този начин да предотврати практиката на „forum shopping“ ( 23 ).

74. Както следва от съображения 4 и 5 от Регламент „Дъблин III“, законодателят на Съюза има за цел установяването на метод, който да е „ясен и работещ“, за определянето на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, като този метод трябва да се основава на „обективни, справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица“. Този метод преди всичко трябва „да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че […] да [не] се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила“.

75. Въпреки че законодателят на Съюза има предвид преди всичко критериите за определяне на компетентната държава членка, установени в глава III от Регламент „Дъблин III“, това не променя факта, че процедурите за поемане на отговорност и за обратно приемане от друга държава членка, установени в глава VI от този регламент, трябва да се основават на критерии, притежаващи същите качества, не само защото тези процедури допринасят, наред с посочените критерии, да се определи отговорната държава членка ( 24 ), но също така защото те допринасят по еднакъв начин за постигането на целите на посочения регламент.

76. В този смисъл в решение от 26 юли 2017 г., Mengesteab ( 25 ), Съдът приема, що се отнася до преминаването на компетентността в резултат на изтичането на сроковете за подаване на искане за поемане на отговорност (член 21, параграф 1, трета алинея от Регламент „Дъблин III“), че този механизъм допринася по решаващ начин за постигането на целта за бърза обработка на молбите за международна закрила, като осигурява, в случай на забавяне при провеждането на процедурата за поемане на отговорност, че разглеждането на молбата ще бъде извършено в държавата членка, в която е подадена молбата, за да не се забави допълнително този преглед чрез приемането и изпълнението на решение за прехвърляне ( 26 ).

77. Този анализ в основата си би могъл да бъде пренесен поради идентичността на механизма, установен в член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“. Въпреки това, както вече посочихме, на първо място обстоятелствата по настоящото дело са такива, че прехвърлянето на компетентността в случая едва ли би допринесло за бързината на процедурата, като същевременно би я лишило от рационалността, обективността и справедливостта, които законодателят на Съюза цели чрез този регламент.

78. Първо, прехвърлянето на компетентността, което се изисква на основание член 23, параграф 3 от посочения регламент, е равностойно на това да се определи държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила чрез налагането на санкция. От момента, в който държавата членка пропусне определените от тази разпоредба срокове, компетентността се прехвърля автоматично и без да се държи сметка за обстоятелствата по разглеждания случай и за свързаните с него хуманитарни и материални последици. Както вече беше посочено, законодателят на Съюза не предвижда каквото и да е изключение и не оставя никаква свобода на действие на компетентните органи.

79. В този смисъл от материалите по делото в конкретния случай е видно, че прехвърлянето на компетентността, което се изисква на основание член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, е равностойно по-скоро на налагането на санкция за неизпълнението от страна на Италианската република на едно процедурно правило, а именно на процедурното правило, предвидено в член 23, параграф 2 от този регламент ( 27 ), отколкото на отговор на реална „правна необходимост“, тъй като подадената в Италия молба за международна закрила, колкото и да подлежи на критика, не е нищо друго освен един процедурен похват ( 28 ).

80. Второ, автоматичният характер на този механизъм не позволява да се отчете фактът, че така предвиденото прехвърляне на компетентността се отнася до разглеждането на молба за международна закрила, която, макар и да не е идентична, то най-малкото е свързана с двете предишни молби, подадени от X в Нидерландия. Посочените молби имат същия предмет, по-специално предоставянето на международна закрила, същото фактическо основание, т.е. наличието на евентуален риск от преследване по религиозни причини, и са подадени от същата страна, а именно X ( 29 ).

81. Трето, автоматичният характер на този механизъм освен това не позволява да се вземе предвид фактът, че Кралство Нидерландия приема напълно своята компетентност при разглеждането на двете предходни молби, подадени от заинтересованото лице, като прилага един основен критерий, а именно критерия, че е първата държава членка, в която е подадена молбата за международна закрила по смисъла на член 3, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“.

82. Както показват продължителността на процедурата по разглеждане на първата молба, както и множеството документи, приложени към националната преписка, с която разполага Съдът, първите две молби за международна закрила всъщност са предмет на внимателен преглед от административните и съдебните органи на тази държава членка, довел до приемането на две окончателни решения за отхвърляне.

83. В този смисъл към датата, на която X подава третата си молба в Италия, решението за отхвърляне на първата молба от 5 септември 2011 г. е било окончателно и съдебното решение, постановеното от Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет) се ползва със сила на пресъдено нещо. Решението от 11 юни 2014 г. за отхвърлянето на втората молба също е окончателно, тъй като висящата жалба, подадена пред тази юрисдикция, не поражда суспензивно действие ( 30 ).

84. При тези обстоятелства, ако целта на законодателя на Съюза е да се рационализира и ускори обработването на молбите за убежище чрез обективно определяне на компетентната държава членка, струва ми се, че е съвсем очевидно, предвид установеното от нидерландските власти при разглеждането на молбите за убежище на заинтересованото лице, че тези власти са в най-подходяща позиция да разгледат третата молба. Обратно на фактическата обстановка, с оглед на която е постановено решение от 26 юли 2017 г., Mengesteab ( 31 ), прехвърлянето на компетентността в случая, освен че е свързано с хуманитарни и финансови последици, няма да допринесе нито за бързината на процедурата, нито, като цяло, за добра администрация. И тъй като все още е налице национална система за убежище, италианските власти ще бъдат всъщност длъжни да проведат също толкова внимателно разглеждане като направеното паралелно разглеждане от нидерландските власти, което има за цел, от една страна, да установят фактите и да преценят доказателствената тежест на представените от заинтересованото лице документи по преписката с цялата произтичаща от молбите за убежище сложност, и от друга страна, да извършат оценка на молбата за международна закрила на лице, с което все още не са се срещнали, и с което никога не са провеждали интервю. Ако кандидатът беше уязвим и беше в затруднено материално положение, щеше ли наистина да е в защита на правата му прехвърлянето на компетентността и свързаната с това нова процедура на разглеждане?

85. Освен това прехвърлянето на компетентността за разглеждане на третото искане към италианските власти води до риска те да приемат решение, различно от това на нидерландските им колеги при разглеждането на първите две молби, въпреки че всички те са свързани и дори идентични. Макар така да се умножават възможностите на търсещите убежище лица да получат положително решение, подобна ситуация компрометира последователността и единството, които се преследват с уредбата на европейската система за убежище, замислена като обща, и поражда сериозна опасност тя да се ползва за търсене на по-изгодни варианти за получаване на убежище („asylum shopping“), което системата от Дъблин има за цел да предотврати. По същия начин това отваря пътя на всяка нова държава членка, компетентна за разглеждането на нова молба за международна закрила, да играе ролята на „въззивна юрисдикция“ спрямо държавата членка, която преди това е била компетентна.

86. Четвърто, автоматичният характер на механизма също така не позволява да се вземат предвид неприключилите съдебни производства в Нидерландия, а именно административното по своя характер производство пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет), както и започналото наказателно по своя характер производство по подозрение за извършването на престъпление.

87. Докато прехвърлянето на компетентност се извършва в строго определени и императивни срокове, същото не се отнася до висящите съдебни производства.

88. Вярно е, че административното производство по разглеждането на втората молба е приключило. Въпреки това съдебното производство по обжалване може да завърши с изменение на приетия административен акт, тъй като първоинстанционният съд е компетентен да разгледа цялостно и ex nunc фактите и правните въпроси ( 32 ), а съдът от последна инстанция може да приеме за разглеждане касационно основание. Следователно съществува опасност съдът, който е сезиран за първи път в молещата държава членка, да измени акта, с който първоначално е отхвърлена молбата за международна закрила, което лишава от смисъл и от каквото и да е значение прехвърлянето на компетентността.

89. Във всеки случай това фактическо положение е сходно с положение на lis pendens в рамките на Европейския съюз и с оглед на свързаността, и дори на идентичността на молбите за международна закрила, подадени от X в Нидерландия и Италия, според мен при такава хипотеза никоя юрисдикция на друга държава членка не може да има валидна конкурираща се компетентност.

90. Що се отнася до наказателното преследване срещу търсещото убежище лице, изключително трудно е да се предвиди, освен в случаите, които са възможно най-опростени и безспорни, как ще се развие делото и какво ще се случи по отношение на заинтересованото лице, така че автоматичното прехвърляне на компетентност, което в крайна сметка води и до прехвърляне на заинтересованото лице, според мен и в това отношение е нецелесъобразно. Макар по настоящото дело наказателното преследване да е завършило с прекратяване без последващи действия, при други обстоятелства то би могло да доведе до сезирането на съдия-следовател или до постановяването на присъда, а в някои случаи и до осъждането на лицето.

91. Предимството, което има наказателният процес, може единствено да причини парализиране на процедурата по разглеждане на новата молба за международна закрила.

92. В такъв случай как е възможно при цялостна преценка, която трябва да бъде разумна и обективна, да не се вземе предвид това наказателното преследване и също така, в контекста на делото по главното производство, да не се държи сметка за европейската заповед за арест, с която от италианските власти се иска предаването на лицето?

93. Макар и, както ще видим, издаването от държава членка на европейска заповед за арест срещу търсещо убежище лице само по себе си не е пречка пред процедурата по обратно приемане, това обстоятелство, съчетано с толкова други обстоятелства, повлиява по очевиден начин на нормалното протичане на процедурите, предвидени в Регламент „Дъблин III“.

94. X е подал молба за международна закрила в Италия на 23 октомври 2014 г., т.е. само няколко дни след издаването на европейската заповед за арест спрямо него. Подаването на тази молба не е пречка пред изпълнението на европейската заповед за арест ( 33 ). Според уточнението, направено от представителя на Х по време на съдебното заседание, италианските власти задържат лицето в началото на декември 2014 г., т.е. няколко дни, след като е подало молба за убежище, след което го му налагат мярка задържане под стража за срок от около два месеца с цел то да бъде предадено на нидерландските власти, което се извършва на 30 януари 2015 г. И ако италианските власти могат да бъдат упрекнати, че не са поискали от Кралство Нидерландия да приеме обратно Х, трябва обаче да се отбележи, че в същия период те изпълняват европейската заповед за арест, като са предавали заинтересованото лице.

95. При обстоятелства като тези по настоящото дело има ли смисъл от прехвърлянето към Италия на компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила почти едновременно с предаването на заинтересованото лице от тази държава членка на нидерландските власти с цел провеждането на наказателно преследване ( 34 )?

96. Никоя разпоредба на Регламент „Дъблин III“ не позволява да се разреши този въпрос. Единствено зачитането на човешкото достойнство и преследването на целите, поставени от законодателя на Съюза при установяването на обща европейска система за убежище, позволяват това.

97. Ние се позоваваме на човешкото достойнство, тъй като, ако това дело не се отнасяше за търсещо убежище лице, щеше да прилича на игра на пинг-понг.

98. С оглед на тези първи мотиви и на големия брой застъпващи се административни и съдебни процедури по отношение на заинтересованото лице в Нидерландия считам, че обективността, с която трябва да характеризира процедурата за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, и бързината, която трябва да се съблюдава при това разглеждане, изискват подадената от Х нова молба да се разгледа от най-подходящите органи, т.е. от нидерландските власти, чиито върховни административни органи, като са приложили основен критерий, предвиден в Регламент „Дъблин III“, вече са се признали за напълно компетентни, а не от органите, които просто са нарушили задължението си и не са изготвили искане за обратно приемане в установения срок ( 35 ).

99. На второ място, автоматичното действие на това прехвърляне на компетентност е трудно съвместимо с принципите на лоялно сътрудничество и солидарност между държавите членки, на които се основава общата европейска система за убежище, както и Регламент „Дъблин III“.

100. Всъщност през 2014 г. компетентните органи на държавите членки безспорно са знаели, че масовият приток на мигранти на италианския бряг повишава значително натиска върху службите в областта на убежището на тази държава членка, което води до структурни закъснения, и по-специално до забавяне на времето за реакция и до удължаване на времето за отговор на исканията за поемане на отговорност, съответно за обратно приемане от последната. Трябва да признаем, че автоматичното прехвърляне на компетентността поради пропускането на определените срокове ни отдалечава от търсената „действителна и практическа“ солидарност ( 36 ).

101. С оглед на всички тези съображения считам, че за да се запази полезният ефект от този регламент, е необходимо да се отклоним от стриктното прилагане на буквата на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“ и от произтичащото от него прехвърляне на компетентност, що се отнася до разглеждането на третата молба.

102. Следователно в случай като разглеждания, за да се запази полезният ефект на посочения регламент, и по-специално за да се рационализира обработването на молбите за международна закрила, предлагам на Съда да приложи принципа на взаимното признаване на съдебни решения.

103. Този принцип, както е известно, е крайъгълният камък на пространството на свобода, сигурност и правосъдие ( 37 ), което включва политиката в областта на убежището ( 38 ).

104. Посоченият принцип се прилага по отношение на процедурите, предвидени в членове 23 и 24 от Регламент „Дъблин III“, когато държава членка реши да поиска обратното приемане на търсещо международна закрила лице, на което друга държава членка вече е отказала убежище с окончателно решение.

105. Съгласно член 23, параграф 1 от този регламент, когато лице по член 18, параграф 1, буква г) от същия регламент, чиято молба за международна закрила е била отхвърлена с окончателно решение в една държава членка, е подало нова молба за международна закрила в друга държава членка, тази държава членка може да отправи искане към първата държава членка да приеме обратно въпросното лице.

106. Съгласно с член 24, параграф 4 от Регламент „Дъблин III“, когато лице по член 18, параграф 1, буква г) от същия регламент, чиято молба за международна закрила е била отхвърлена с окончателно решение в една държава членка, се намира на територията на друга държава членка без разрешение за пребиваване, последната държава членка може или да поиска от първата държава членка да приеме обратно въпросното лице, или да започне процедура за връщане в съответствие с Директива 2008/115.

107. Следователно понастоящем държавите членки са съгласни да признават решенията относно убежището, издадени от други държави членки, когато тези решения са отрицателни.

108. В настоящия случай, когато X подава пред италианските органи третата молба на 23 октомври 2014 г., нидерландските власти вече са постановили решение, ползващо се със сила на пресъдено нещо, считано от 27 юни 2013 г., с което отхвърлят първата молба. Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) с решение от 7 юли 2014 г. също е отхвърлил жалбата на заинтересованото лице срещу решението за отхвърляне на втората молба.

109. От момента, в който нидерландските власти са се признали за компетентни да се произнесат по молбите за международна закрила, подадени от заинтересованото лице, и то по силата на един основен критерий; и освен това, като са приели по отношение на първото искане окончателно решение, което има силата на пресъдено нещо след решението, произнесено от върховната административна юрисдикция, следва да е пресечена възможността за разглеждане на всяка нова молба за международна закрила, подадена от заинтересованото лице в друга държава членка, която не се основава на нови факти и обстоятелства. При прилагането на принципа на взаимното признаване тази държава членка трябва да вземе предвид силата на пресъдено нещо на приетите решения и това следва да направи, ipso facto, недопустима всяка нова молба по смисъла на член 33, параграф 2, буква г) от Директива 2013/32.

110. Припомням, че по силата на тази разпоредба държава членка може да счете определена молба за международна закрила за недопустима, когато молбата е последваща и не са се появили или не са били представени от кандидата нови елементи, нито какъвто и да било нов факт. Както вече подчертах, считам, че случаят в делото по главното производство е подобен. Все пак компетентните органи трябва да се уверят в това.

111. Обменът на информация в рамките на Регламент „Дъблин III“ прави този механизъм напълно осъществим, тъй като замолената да приеме обратно търсещото убежище лице държава разполага, в съответствие с изискванията по член 24, параграф 5 от този регламент, или — при поискване — може да се снабди, в съответствие с член 34 от посочения регламент, с цялата необходима информация, що се отнася до съществуването на производство по предишна молба за международна закрила (дата и място на подаване на предишна молба за международна закрила, на какъв етап се намира производството и съдържание и дата на взетото решение) ( 39 ).

112. Прилагането на принципа на взаимното признаване в случая ще позволи по-рационално, по-ефикасно и по-съгласувано функциониране на общата европейска система за убежище, доколкото, след като веднъж се установи компетентността на една държава членка за разглеждането на молба за международна закрила, тази компетентност би се запазила по траен начин, което би осигурило бързината на производството, предотвратяването на противоречиви решения и ограничаването на последващо преместване на търсещите убежище лица поради прехвърляне на компетентността.

113. Това разрешение на въпроса всъщност би означавало единствено да приемем предварително предложенията на Комисията относно реформата на системата от Дъблин ( 40 ). В предложението си за регламент за изменение на Регламент „Дъблин III“ тя предлага по същество да се въведе правилото, според което държавата членка, която веднъж е разгледала молба за международна закрила като компетентна държава, следва да бъде компетентна за разглеждането на всяка последваща молба на заинтересованото лице, независимо от това дали то е напуснало или е било изведено от териториите на държавите членки ( 41 ). Така само една държава членка би останала компетентна за разглеждането на дадена молба и в резултат на това критериите за определяне на компетентност ще се приложат един-единствен път. Освен това Комисията предлага да се въведе правилото, според което изтичането на сроковете не води до прехвърляне на компетентността.

114. Ако тези предложения бъдат приети, преюдициалното запитване, представено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам) губи своя смисъл.

115. С оглед на всички тези съображения и предвид конкретните обстоятелства по делото в главното производство считам, че следва да се изключи прилагането на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“ и свързаното с него прехвърляне на компетентността, що се отнася до разглеждането на молбата за международна закрила, подадена от заинтересованото лице в Италия, поради това че те лишават процедурата за определяне на компетентната държава членка от рационалността, обективността, справедливостта, както и от бързината, които посоченият регламент има за цел, и не са в съответствие с принципите на лоялно сътрудничество и солидарност между държавите членки, на които се основава общата европейска система за убежище.

Б. По законосъобразността на искането за обратно приемане, изпратено до Италия от нидерландските власти на основание член 24 от Регламент „Дъблин III“ (първи и шести преюдициален въпрос)

116. Запитващата юрисдикция задава въпроса относно законосъобразността на искането за обратно приемане, отправено от нидерландските власти до италианските им колеги на основание член 24 от Регламент „Дъблин III“ (отправяне на искане, когато не е подадена нова молба в молещата държава членка).

117. Случаят на Х този път попада в обхвата на член 18, параграф 1, буква б) от Регламент „Дъблин III“. Тази разпоредба се отнася за лице, което, от една страна, е подало молба за международна закрила, която е в процес на разглеждане, и което, от друга страна, или е представило молба в друга държава членка, или се намира на територията на друга държава членка без разрешение за пребиваване.

118. Лице като X, което, след като е подало молба за международна закрила в една държава членка, в случая по-специално в Италия, се връща незаконно на територията на друга държава членка, а именно Нидерландия, без да подаде там нова молба за международна закрила, действително попада в приложното поле на член 24 от Регламент „Дъблин III“.

119. Процедурата по обратно приемане, образувана на основание член 24, параграф 1 от посочения регламент, се провежда по преценка на държавите членки, видно от израза „може да поиска“, употребен в тази разпоредба от законодателя на Съюза, и има за цел да организира прехвърлянето на компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила.

120. Въпросът, който запитващата юрисдикция отправя, възниква, в случай че Съдът изключи прехвърлянето на компетентността, произтичащо от прилагането на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“.

121. По-конкретно, тази юрисдикция иска от Съда да уточни условията за прилагане на член 24, параграф 1 от Регламента.

122. Запитващата юрисдикция иска също да установи дали тази разпоредба допуска подаването на искане за обратно приемане, когато молещата държава членка е била компетентна за разглеждането на молби за международна закрила, подадени преди това от заинтересованото лице, и когато тя освен това е сезирана с все още висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на една от тези молби, и накрая, когато е издала европейска заповед за арест с цел провеждане на наказателно преследване срещу заинтересованото лице, с която изисква от замолената държава членка да извърши предаването на последния.

123. Поотделно всяко едно от тези обстоятелства само по себе си допуска подаването на искане за обратно приемане. Последователно ще разгледам всяко от тях.

1. Молещата държава членка е компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, подадена преди това от заинтересованото лице

124. Видно от практиката на Съда, член 24, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ допуска подаване на искане за обратно приемане, когато молещата държава членка е била компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, подадена преди това от заинтересованото лице.

125. В действителност в неотдавнашно решение, постановено след приключването на писмената фаза на производството по делото, по което се представя настоящото заключение, Съдът приема, че може да се приложи процедурата, предвидена в член 24 от Регламент „Дъблин III“, спрямо лицето, което „още при първото си пребиваване на територията на [държава членка] е подало молба за международна закрила, отхвърлена в предвидените в член 26, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ рамки“ ( 42 ). Според Съда, след като въпросната молба вече не е в процес на разглеждане в тази държава членка, лицето няма как да бъде приравнено на лице, подало нова молба за международна закрила ( 43 ). Трябва да се посочи, че това тълкуване на член 24, параграф 1 от Регламента е относимо към хипотеза като тази в разглеждания случай, при която молещата държава членка е била сезирана с разглеждането на предходна молба за международна закрила, подадена от заинтересованото лице, и е отхвърлила тази молба.

2. В молещата държава членка е налице все още висящо производство по обжалване

126. Също така според Съда обстоятелството, че решението, с което е била отхвърлена молба за международна закрила, представена при първото пребиваване на територията на държавата членка, е предмет все още на висящо производство по обжалване пред една от нейните юрисдикции, не изключва прилагането на член 24 от Регламент „Дъблин III“, „тъй като, когато подаването на тази жалба няма суспензивно действие, следва да се счита, че споменатото решение поражда последиците си, произтичащи от същия регламент, и че следователно обозначава приключването на административната процедура, образувана с подаването на молбата за международна закрила“ ( 44 ).

127. Това тълкуване на член 24 от посочения регламент следователно се прилага a fortiori в хипотеза като разглежданата, тъй като производството по обжалване на решението от 11 юни 2014 г. за отхвърлянето на молбата няма суспензивно действие.

3. Молещата държава членка е издала европейска заповед за арест

128. Тук следва да се разгледа въпросът дали член 24, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ допуска подаване на искане за обратно приемане, когато молещата държава членка е издала европейска заповед за арест срещу търсещото убежище лице, изискваща от замолената държава членка да извърши предаването на последния.

129. Съдът не се е произнасял по този въпрос и в нито една от разпоредбите на Регламент „Дъблин III“ не се разглежда такава хипотеза.

130. По принцип издаването от държава членка на европейска заповед за арест срещу дадено търсещо убежище лице,не изглежда да съставлява пречка тази държава членка да направи искане за обратно приемане на лицето.

131. Административното производство за разглеждане на молба за международна закрила и наказателното производство, образувано срещу търсещо убежище лице, представляват две отделни производства и на пръв поглед няма пречка издаващата европейската заповед за арест държава членка, след като е упражнила суверенното си право да преследва извършителя на престъпление на нейната територия, да се обърне към държавата, която счита за компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила на заинтересованото лице.

132. Все пак не може да се счита, че издаването на европейска заповед за арест не оказва влияние върху процедурата по обратно приемане на търсещото убежище лице от друга държава членка.

133. Всъщност процедурата по обратно приемане по член 24 от Регламент „Дъблин III“ трябва да протече в рамките на строго определени срокове, които според мен трудно се съчетават със същността на провеждането на наказателното преследване (в случая на европейска заповед за арест, издадена с цел провеждане на наказателно преследване) или с продължителността на наказанието лишаване от свобода (в случай на европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на наказание).

134. Първо, съгласно член 24, параграф 2 от този регламент искането за обратно приемане на лице по член 18, параграф 1, буква б) от Регламента следва да се изготви възможно най-бързо и във всички случаи до два месеца, считано от получаването на резултата от Евродак, или до три месеца, ако искането се основава на други доказателства. Тези срокове са императивни.

135. Второ, по силата на член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“, ако това искане бъде прието, прехвърлянето на заинтересованото лице трябва да се осъществи възможно най-бързо и във всички случаи най-късно в шестмесечен срок от приемането ( 45 ), като този срок може да се удължи най-много до една година, поради това че засегнатото лице е задържано за изтърпяване на наказанието лишаване от свобода. Ако прехвърлянето не е извършено в едногодишния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за приемане обратно на заинтересованото лице.

136. Следователно, когато дадена държава членка издава европейска заповед за арест срещу заинтересовано лице, тя може след предаването на лицето да поиска обратното му приемане от държавата членка, която счита за компетентна за разглеждането на неговата молба, при условие че искането е изготвено в сроковете, посочени в член 24, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, и че ако замолената държава членка одобри искането, предаването се извърши в сроковете, посочени в член 29, параграфи 1 и 2 от този регламент.

137. В случай че европейската заповед за арест е издадена с цел провеждане на наказателно преследване, е доста трудно да разбере до каква степен ще бъде възможно да се спазват тези условия, с изключение на хипотезите, при които, както е в случая, наказателно преследване бъде бързо прекратено без последващи действия.

138. В случай че европейската заповед за арест е издадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода обаче, е съвсем очевидно, че подаването на искане за обратно приемане ще има смисъл само ако наложеното наказание е с кратка продължителност.

139. С оглед на тези обстоятелства съм на мнение, че издаването на европейска заповед за арест само по себе си не е пречка за подаването на искане за обратно приемане, ако са спазени сроковете, определени в член 24, параграф 2 и член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“.

140. Според мен тази преценка се отнася и за случай като разглеждания, при който изпълняващата държава членка по европейската заповед за арест, която е предала съответното лице на издаващата държава членка, същевременно е държавата членка, замолена от последната да приеме обратно заинтересованото лице.

141. В резултат от този анализ считам следователно, че всяко от посочените от запитващата юрисдикция обстоятелства, разглеждано отделно, само по себе си допуска подаването на искане за обратно приемане.

142. Обратно, разгледани в тяхната съвкупност, те представляват според мен съществена пречка пред процедурата по обратно приемане.

143. Всъщност по същите причини като изложените от мен в точки 71—98 от настоящото заключение, когато съответните органи на запитващата държава членка, първо, са били компетентни да разгледат молбите за международна закрила, подадени от търсещия убежище по време на първото му пребиваване на територията на тази държава, второ, все още е налице висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на една от тези молби, и трето, са издали европейска заповед за арест срещу лицето, с която изискват от замолената за обратното му приемане държава членка, в която то се намира, да извърши предаването му, считам, че процедура по обратно приемане, образувана на основание член 24, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, лишава процедурата за определяне на компетентната държава членка от рационалността, обективността, справедливостта и бързината, които посоченият регламент има за цел, и не е съвместима с принципите на лоялно сътрудничество и солидарност между държавите членки, на които се основава общата европейска система за убежище.

В. По обхвата на задълженията на компетентната държава членка съгласно член 18, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ (втори и трети преюдициален въпрос)

144. С втория и третия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни задълженията на молещата държава членка във връзка с разглеждането на молба за международна закрила, по която тя е компетентна, когато тази държава членка отправя по смисъла на член 24 от Регламент „Дъблин III“ искане за обратно приемане на търсещото международна закрила лице.

145. По-конкретно, запитващата юрисдикция пита Съда дали, след като е отправила искането за обратно приемане, молещата държава членка е длъжна по силата на член 18, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ да преустанови все още висящото разглеждане на посочената молба и да прекрати производството чрез оттегляне или изменение на решението, с което националният компетентен орган отхвърля тази молба, в срока, предвиден в член 24 от Регламента.

146. Ако е приложимо, запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали неизпълнението на подобно задължение може да доведе до недопустимост на обратното приемане на кандидата от замолената държава членка.

147. Известно е, че в съответствие с практиката на Съда относно тълкуването на член 24, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ държавата членка може реално да започне процедура по обратно приемане на търсещото убежище лице дори в случай че пред нейните съдебни органи има висящо производство по обжалване по повод разглеждането на молба за международна закрила, която все още е от компетентност на държавата ( 46 ).

148. Следователно запитващата юрисдикция поставя въпроса относно естеството на задълженията на молещата държава членка, що се отнася до провеждащото се разглеждане на тази молба.

149. Първата трудност, която се появява при разглеждането на този въпрос, е свързана със срока, на който се позовава запитващата юрисдикция. При липса на яснота в акта за преюдициално запитване предполагам, че става въпрос за двумесечния срок, определен в член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент „Дъблин III“ ( 47 ), доколкото в случая Кралство Нидерландия е изготвило искане за обратно приемане, основано на информацията, получена от системата Евродак.

150. Мисля обаче, че този срок не е от значение. Всъщност запитващата юрисдикция иска да установи какви са задълженията на молещата държава членка „непосредствено след отправянето на искането за обратно приемане“ ( 48 ). Посоченият в член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент „Дъблин III“ срок обаче е крайният срок, в който трябва да се изготви това искане.

151. Разглеждането на този въпрос поражда втора трудност. Всъщност задълженията на молещата държава членка, що се отнася до разглеждането на молба за международна закрила от нейна компетентност, не трябва да се разглеждат във връзка със специалните правила, предвидени в член 18, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, а с общите правила, установени в Директива 2013/32.

152. Действително Регламент „Дъблин III“ не предвижда специални разпоредби за случай, в който държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, подава същевременно искане за обратно приемане на търсещото убежище лице на основание член 24, параграф 1 от същия.

153. Що се отнася до член 18 от Регламент „Дъблин III“, той не е приложим поради ограничения си обхват. Въпреки че тази разпоредба има за предмет, както е видно от заглавието ѝ, да определи „[з]адълженията на компетентната държава членка“, предвидените в нея задължения се вписват в специалните правила на процедурата за поемане на отговорността за търсещото убежище лице и за обратно приемане, както следва изрично от параграф 1 от разпоредбата. Задълженията на нидерландските власти обаче, що се отнася до разглеждането на втората молба, не се вписват в специалните правила на процедура за поемане на отговорност или за обратно приемане.

154. За да бъде предоставен полезен отговор на запитващата юрисдикция, предлагам на Съда да разгледа отправения въпрос в светлината на принципите и основните гаранции, предвидени в Директива 2013/32.

155. Задълженията на молещата държава членка във връзка с разглеждането на молбата за международна закрила от нейна компетентност според мен са ясно определени ( 49 ).

156. Тя трябва, на първо място, да проведе точно и пълно разглеждане на молбата и да се произнесе във възможно най-кратък срок в съответствие с правото на добра администрация, закрепено в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз ( 50 ), и в изпълнение на член 31 от Директива 2013/32 ( 51 ).

157. В рамките на производството по обжалване, молещата държава членка трябва, на второ място, да гарантира правото на ефективна съдебна защита, така както е закрепено в член 47 от Хартата и по силата на член 46 от Директива 2013/32, което предвижда цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително, когато е приложимо, разглеждане на нуждите от международна закрила, най-малкото в процедури по обжалване пред първоинстанционен съд ( 52 ).

158. Процедурата за разглеждане на молбата за убежище следва да продължи своя ход.

159. Подаването на искане за обратно приемане не е сред основанията, които могат да оправдаят спирането на процедурата по разглеждане ( 53 ). Това е обосновано, тъй като става въпрос за две отделни процедури, едната от които се основава на предходна молба за международна закрила, подадена в молещата държава членка, а другата, на последваща молба за международна закрила, подадена пред органите на замолената държава членка.

160. Подаването на искане за обратно приемане не представлява мотив, който може да обоснове изменението или оттеглянето на решението, предмет на разглежданата процедура по обжалване. Макар това решение за отхвърлянето на молбата за международна закрила със сигурност не поражда права за заинтересованото лице, тъй като е решение за отхвърляне на молба за предоставяне на убежище, то най-малкото е породило действие, както приема Съдът в решение от 25януари 2018 г., Hasan ( 54 ), и единствено съдът, в рамките на своята компетентност и по мотиви, свързани със законосъобразността на обжалвания акт, може да отмени или измени това решение.

161. Подаването на искане за обратно приемане едновременно с висящо производство по обжалване в молещата държава членка създава трудностите, които вече посочих.

162. Ходът на процедурата по обратно приемане всъщност не е същият като хода на съдебното производство. Докато първата процедура се развива в строги и изключително кратки срокове, съдебното производство не е обвързано с друг срок, освен с разумния срок.

163. Съдебното производство може да е продължително — делата на Съда показват това — и когато то приключи, може да има за резултат отмяна или изменение на обжалваното решение.

164. Това поражда риска първият сезиран съд в молещата държава членка да измени решението, с което първоначално е отхвърлена молбата за международна закрила, което лишава от смисъл и от каквото и да е значение обратното приемане на търсещото убежище лице от друга държава членка.

165. Това поражда също риск от две висящи производства по един и същи правен спор пред две различни равни по степен съдилища в рамките на Европейския съюз, ако молбите за международна закрила, подадени до молещата и до замолената държава членка, са идентични. В такава хипотеза според мен никоя юрисдикция от замолената държава членка не може да има валидна конкурираща се компетентност.

166. Това обаче е трудност, която никой текст, свързан с общата европейска система за убежище, не разглежда. Предвид обхвата на поставения въпрос и ограниченията, произтичащи от противоречивото му естество, тук не правя преглед на възможните решения.

167. Бих искал обаче да уточня, че тъй като не е възможно да се отложи подаването на искане за обратно приемане, считано от момента, в който молещата държава членка получи информация, че друга държава членка може да е компетентна — посочените в член 24, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ срокове са императивни по своя характер — тогава молещата държава членка трябва да гарантира, че сезираната юрисдикция ще се произнесе в най-кратък срок, считано от момента на подаване на искането за обратно приемане на търсещото убежище лице, в изпълнение на член 46, параграф 10 от Директива 2013/32.

168. Що се отнася до подхода, който трябва да приеме замолената държава членка, то тя трябва най-малкото да знае за наличието на висящо производство по обжалване в молещата държава членка. Както ще видим обаче, последната не е длъжна по силата на член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“ да посочи в своето искане за обратно приемане на търсещото убежище лице какво е развитието на процедурата за разглеждане на молба за международна закрила.

169. На този етап от анализа предлагам на Съда да постанови, че разпоредбите на членове 31 и 46 от Директива 2013/32 във връзка с разпоредбите на членове 41 и 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че след като е направила искането за обратно приемане до замолената държава членка в съответствие с член 24, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, молещата държава членка е длъжна да приключи, при това във възможно най-кратки срокове, процедурата за разглеждане на молба за международна закрила, по която тя е компетентна.

Г. По обхвата на задължението за предоставяне на информация от молещата държава членка съгласно член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“ (четвърти и пети преюдициален въпрос)

170. С четвъртия и петия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи обхвата на задължението за предоставяне на информация, което има молещата държава членка, когато отправя искане за обратно приемане на основание на член 24 от Регламент „Дъблин III“.

171. Запитващата юрисдикция иска да се установи по-специално дали по смисъла на член 24, параграф 5 от този регламент молещата държава членка е длъжна да информира замолената държавата членка за наличието на висящо производство по обжалване във връзка с разглеждането на молба за международна закрила от нейна компетентност. В действителност запитващата юрисдикция има за цел да установи дали нидерландските власти не са нарушили своите задължения, като са пропуснали да посочат на италианските власти, че решението за отхвърляне на втората молба все още е предмет на висящо производство по обжалване пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет).

172. Ако е приложимо, запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали подобно неизпълнение може да не допусне обратното приемане на лицето от замолената държава членка.

173. В Регламент „Дъблин III“ откривам две разпоредби, свързани с информацията, която трябва да обменят държавите членки в рамките на процедура за поемане на отговорността за търсещото убежище лице или за обратно приемане, а именно член 24, параграф 5 и член 34 от този регламент.

174. Трябва веднага да се изключи прилагането на член 34 от посочения регламент предвид липсата на искане за информация, отправено от Италианската република.

175. Този член, включен в глава VII от Регламент „Дъблин III“, която се отнася до „[а]дминистративно[то] сътрудничество“, е озаглавен „Обмен на информация“ и се задейства, както ясно се вижда от параграфи 1 и 6, единствено по искане на държава членка. В този смисъл, независимо че в обхвата на член 34, параграф 2, буква ж) от Регламента биха били данни като тези в разглеждания случай — за наличието на висящо производство в рамките на разглеждането на предишна молба за международна закрила ( 55 ), това няма значение, най-малкото защото в случая, разглеждан в делото по главното производство, Италианската република не е поискала от нидерландските власти подобно разяснение.

176. Поради това трябва да се обсъдят задълженията на молещата държава членка съгласно член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“, като условията за тяхното изпълнение са предвидени в член 2 от Регламента за изпълнение.

177. По силата на тези разпоредби искането за обратно приемане на лицето, посочено в член 18, параграф 1, буква б), се подава посредством стандартния формуляр, чийто образец се съдържа в приложение III към Регламента за изпълнение. Този формуляр трябва да съдържа изложение на същността, мотивите и правното основание на искането.

178. То трябва освен това да включва, където е подходящо, копие от всички преки и косвени доказателства, които показват, че замолената държава членка е тази, която е компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила, към които могат да бъдат приложени декларации на заинтересованото лице и/или положителния резултат от системата Евродак. Преките и косвените доказателства са описани в член 22, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, а в приложение II от Регламента за изпълнение е включен списък.

179. Съгласно текста на член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“, съвкупността от всички тези данни трябва да позволи „на органите на замолената държава членка да проверят дали тя е компетентна въз основа на критериите, установени в [този] регламент“.

180. Съществуването обаче в молещата държава членка на производство по обжалване на решение за отхвърляне на молба за международна закрила само по себе си не попада сред критериите, на които замолената държава членка може да се позовава при преценката на своята компетентност. В действителност, както сочи Съдът, подобно обстоятелство не съставлява пречка пред процедура за обратно приемане ( 56 ).

181. Сега ще разгледам съдържанието на стандартния формуляр, чрез който молещата държава отправя своето искане за обратно приемане и който се съдържа в приложение III към Регламента за изпълнение.

182. Отбелязвам, че освен информацията относно правното основание на искането и самоличността на търсещото убежище лице молещата държава членка, съгласно точка 12 от този формуляр, уведомява замолената държава членка за „[п]редишни процедури“. Тази точка 12 гласи следното: „Заявителят подавал ли е преди молба за международна закрила […] в държавата на пребиваване или в друга държава? – да/не Кога и къде? Има ли произнесено решение по тази молба? – не/не знам/да, молбата е отхвърлена Дата на решението“.

183. Ако тълкуваме стриктно точка 12 от формуляра, молещата държава членка е длъжна единствено да уточни дали лицето е подало молба за международна закрила пред нейните органи или пред тези на друга държава членка и дали по нея е произнесено решение, като отбележи „не“, „не знам“ ( 57 ) или пък „да, молбата е отхвърлена“, ако е приложимо, като посочи датата на решението.

184. Следователно самата молеща държава членка не е длъжна, да представи подробности на какъв етап се намира производството, по-специално относно съдебните му етапи. Така че изглежда нидерландските власти не са имали задължението да уточняват дали е налице висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на молбата от 11 юни 2014 г.

185. Нещо повече, това уточнение не е намерило място сред преките и косвените доказателства, които е длъжна да представи молещата държава членка. Всъщност и тук преките и косвените доказателства трябва да позволяват да се установи, че замолената държава членка действително е компетентна с оглед на критериите, определени в Регламент „Дъблин III“. Обаче видяхме, че обстоятелство като разглежданото не попада в обхвата на тези критерии.

186. От съображения за пълнота ще уточня, че доказателствата, които са изчерпателно изброени ( 58 ) в списък А от приложение II към Регламента за изпълнение, са формални доказателства, които дават възможност да се докаже например че член на семейството на търсещото убежище лице, който е непридружено ненавършило пълнолетие лице, пребивава законно на територията на замолената държава членка (копие на разрешението за пребиваване в контекста на член 8 от Регламент „Дъблин III“) или пък че лицето е влязло незаконно на територията на замолената държава членка през външна граница (копие от входящ печат в подправен паспорт в контекста на член 13, параграф 1 от този регламент).

187. По отношение на косвените доказателства, които са предмет на неизчерпателен списък в списък Б на приложение II към Регламента за изпълнение, вероятно става въпрос за индикативни елементи, позволяващи да се прецени компетентността на дадена държава членка с оглед на критериите, изведени в Регламент „Дъблин III“, като например подробни декларации на кандидата, доклади, изготвени от международна организация, или пък билети за транспорт или хотелски сметки.

188. Затова не считам, че по смисъла на член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“ нидерландските органи са нарушили задълженията си, като не са посочили в искането си, че решението от 11 юни 2014 г., с което е отхвърлена втората молба, все още е предмет на висящо производство по обжалване пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове на Държавния съвет).

189. Този пропуск обаче търпи критика според мен с оглед на принципа на лоялно сътрудничество, залегнал в Регламент „Дъблин III“, тъй като няма пречка за нидерландските органи да уточнят това обстоятелство в графата „[д]руга необходима информация“, посочена в края на страницата в стандартния формуляр, поместен в приложение III към Регламента за изпълнение.

190. Предвид тези съображения член 24, параграф 5 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че държавата членка, отправила искането за обратно приемане на търсещо международна закрила лице, не е нарушила задълженията си, като е пропуснала да посочи на замолената държава членка, че решението, с което е отхвърлена молбата, подадена от заинтересованото лице при пребиваването му на нейна територия, е предмет на производство по обжалване, което все още е висящо пред нейните юрисдикции.

Д. По обхвата на дискреционната клауза по член 17, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ (шести преюдициален въпрос)

191. С шестия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 17, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че налага на държава членка, която критериите, предвидени в глава III от Регламента, не определят като компетентна, да разгледа молба за международна закрила на търсещото международна закрила лице, което ѝ е предадено в изпълнение на европейска заповед за арест.

192. С други думи, в хипотезата, при която Италианската република е станала компетентната държава членка, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали нидерландските власти не са длъжни сами да разгледат въпросната молба за международна закрила, като приложат тази дискреционна клауза, доколкото в изпълнение на европейската заповед за арест, издадена от тях срещу X, той им е предаден от италианските власти.

193. Всички заинтересовани страни, които са представили становища пред Съда, са на мнение, че член 17, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че изключва подобно задължение.

194. Споделям също това становище с оглед на приложното поле на тази разпоредба и нейния абсолютно ясен текст.

195. Следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ молбата за предоставяне на убежище се разглежда от една-единствена държава членка и тя е тази, която изложените в глава III от този регламент критерии сочат като компетентна.

196. Впрочем в глава IV от Регламент „Дъблин III“ са уточнени все пак случаите, когато дадена държава членка може в отклонение от тези критерии да бъде приета за компетентна да разгледа молба за убежище. Член 17 от посочения регламент, озаглавен „Дискреционни клаузи“, предвижда в параграф 1, първа алинея, че „всяка държава членка може да вземе решение да разгледа молба за международна закрила, която е подадена до нея от гражданин на трета държава […], дори ако подобно разглеждане не попада в нейната компетентност съгласно критериите, предвидени в [този] регламент“ ( 59 ).

197. В самото начало следва да се отбележи, че клаузата, съдържаща се в тази разпоредба, се отнася до държавите членки, пред които молбата за международна закрила „е подадена от гражданин на трета страна“.

198. Следователно положение като разглежданото, при което молбата за международна закрила е подадена в държава членка, различна от тази, за която се отнася тази разпоредба, в случая Италианската република, не попада в обхвата на въпросната разпоредба.

199. Във всички случаи и в хипотезата, при която разглежданата ситуация би попаднала в обхвата на член 17, параграф 1, първа алинея от Регламент „Дъблин III“, следва да се припомни, че съдържащите се в тази разпоредба клаузи, както недвусмислено сочи нейното заглавие, са дискреционни клаузи.

200. Като гласи, че „всяка държава членка може да вземе решение да разгледа молба за международна закрила ( 60 ), тази разпоредба сочи недвусмислено намерението на законодателя на Съюза да остави на преценката на държавата членка възможността да пристъпи към разглеждането на дадена молба, която не е от нейната компетентност, съгласно критериите, изложени в рамката на Регламент „Дъблин III“, а не да налага задължение. От самия текст на посочената разпоредба ясно следва, че упражняването на тази възможност впрочем не е подчинена на каквото и да е специално условие ( 61 ).

201. Като се основава на подготвителните работи по Регламент „Дъблин III“, Съдът например приема, че това правило е въведено, за да позволи на всяка държава членка да вземе суверенно решение, в зависимост от политически, хуманитарни или практически съображения, дали да приеме да разгледа молба за убежище, дори и да не е компетентна съгласно критериите, предвидени в този регламент ( 62 ).

202. Така в решение от 16 февруари 2017 г., C. K. и др. ( 63 ), по отношение на прехвърлянето на търсещо убежище тежко болно лице в държавата членка, компетентна да разгледа молбата му, Съдът е приел, че ако стане ясно, че здравословното състояние на съответното търсещо убежище лице няма да се подобри в краткосрочен план или че спирането за дълъг период от време на процедурата би породило опасност от влошаване на състоянието на заинтересованото лице, самата молеща държава членка „би могла да реши да разгледа молбата му, като се позове на „дискреционната клауза“, предвидена в член 17, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, но в никакъв случай тази разпоредба не предполага нейно задължение да я приложи ( 64 ).

203. Това тълкуване се основава на стремежа да се запази същинската функция на дискреционната клауза и да се гарантира свободата на преценка, оставена по този начин на запитващата държава членка. Тя би могла следователно да се приложи към ситуация, при която държавата членка, до която е подадена молба за международна закрила, е издала европейска заповед за арест срещу лицето ( 65 ).

204. С оглед на тези съображения следва да се направи заключение, че член 17, параграф 1, първа алинея от Регламент „Дъблин III“ не се прилага към случай като разглеждания по делото в главното производство, при който молбата за международна закрила е била подадена в държава членка, различна от онази, за която се отнася тази разпоредба.

VII. Заключение

205. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Амстердам, Нидерландия) преюдициални въпроси по следния начин: „1) С оглед на конкретните обстоятелства по делото в главното производство следва да се изключи прилагането на член 23, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство, и произтичащото от него прехвърляне на компетентност за разглеждане на молбата за международна закрила, подадена от заинтересованото лице в Италия, поради това че те лишават процедурата за определяне на компетентната държава членка от рационалността, обективността, справедливостта, както и от бързината, които Регламент № 604/2013 има за цел, и че не са в съответствие с принципите на лоялно сътрудничество и солидарност между държавите членки, на които се основава общата европейска система за убежище. 2) С оглед на конкретните обстоятелства по делото в главното производство отправянето на искане за обратно приемане на основание член 24, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 604/2013 лишава процедурата за определяне на компетентната държава членка от рационалността, обективността, справедливостта и бързината, които Регламент (ЕС) № 604/2013 има за цел, и не е съвместимо с принципите на лоялно сътрудничество и солидарност между държавите членки, на които се основава общата европейска система за убежище, когато компетентните органи на отправилата искането държава членка, първо, са имали отговорността за разглеждане на молбите за международна закрила, подадени от търсещия закрила по време на първото му пребиваване на територията на тази държава, второ, пред тях е налице висящо производство по обжалване на решението за отхвърляне на една от тези молби, и трето, са издали европейска заповед за арест срещу търсещото международна закрила лице, с която искат от замолената за обратното му приемане държава членка, в която то се намира, да извърши предаването му. 3) Разпоредбите на членове 31 и 46 от Директива № 2013/32 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила във връзка с разпоредбите на членове 41 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че след като е отправила искането за обратно приемане до замолената държава членка в съответствие с член 24, параграф 1 от Регламент № 604/2013, молещата държава членка е длъжна да приключи, при това във възможно най-кратки срокове, процедурата за разглеждане на молба за международна закрила от нейна компетентност. 4) Член 24, параграф 5 от Регламент № 604/2013 трябва да се тълкува в смисъл, че държавата членка, отправила искането за обратно приемане на търсещо международна закрила лице, не нарушава задълженията си, като пропуска да посочи на замолената държава членка, че решението, с което е отхвърлена молбата, подадена от заинтересованото лице при пребиваването му на нейна територия, е предмет на производство по обжалване, което все още е висящо пред нейните юрисдикции. 5) Член 17, параграф 1, първа алинея от Регламент № 604/2013 не се прилага към случай като разглеждания по делото в главното производство, при който молбата за международна закрила е подадена в държава членка, различна от държавата членка, за която се отнася тази разпоредба“.

VIII. Приложение

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) В точка 168 от настоящия текст след първото публикуване онлайн беше направено следното изменение от езиков характер: вместо „поемане на отговорността“ да се чете „обратно приемане“.

( 3 ) ОВ L 180, 2013 г., стр. 31, наричан по-нататък „Регламентът „Дъблин III“.

( 4 ) Вж. фактическата и правна рамка, представена в приложение към настоящото заключение.

( 5 ) Наричана по-нататък „първата молба“.

( 6 ) Наричана по-нататък „втората молба“.

( 7 ) Наричана по-нататък „третата молба“.

( 8 ) Вж. Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (COM(2016) 270, окончателен), наричано по-нататък „предложението за регламент“).

( 9 ) Наричана по-нататък „компетентната държава членка“.

( 10 ) Регламент на Комисията от 2 септември 2003 година за определяне условията за прилагане на Регламент (ЕО) № 343/2003 на Съвета за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета страна (ОВ L 222, 2003 г. стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19 том 6 стр. 140), изменен с Регламент за изпълнение (ЕС) № 118/2014 на Комисията от 30 януари 2014 година (ОВ L 39, 2014 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламентът за изпълнение“).

( 11 ) В настоящия анализ тя не се взема предвид.

( 12 ) Информация, съобщена от страните по време на съдебното заседание.

( 13 ) C‑63/15, EU:C:2016:409.

( 14 ) Отбелязвам факта, че по време на съдебното заседание Комисията е декларирала, че оттегля писменото си становище в частта му относно възможността търсещо международна закрила лице да се позовава в рамките на съдебно производство на разпоредбите, които определят, от една страна, сроковете, предвидени в Регламент „Дъблин III“, и от друга страна, сътрудничеството между органите на държавите членки.

( 15 ) Въз основа на съображенията, съдържащи се по-специално в точки 3.2—3.3 от акта за преюдициално запитване, както и на съдържанието на шестия преюдициален въпрос, предпочетох в първия въпрос да акцентирам върху тълкуването на член 23, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“, а след това директно да изследвам въпроса, свързан с тълкуването на член 24 от този регламент.

( 16 ) Въпреки че това не следва изрично от формулировката на първия преюдициален въпрос, то следва от съображенията, включени в точка 3.2 от преюдициалното запитване.

( 17 ) Вж. решение от 16 февруари 2017 г., C. K. и др. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, т. 56).

( 18 ) Вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2017 г., Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, т. 39, курсивът е мой). В решението от 26 юли 2017 г., Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587), Съдът приема, че „макар да са предназначени да уредят процедурата за поемане на отговорност, разпоредбите на член 21, параграф 1 от Регламента [(подаване на искане за поемане на отговорността за търсещото убежище лице)] — точно както и критериите по глава III от този регламент — служат и за определянето на компетентната държава членка по смисъла на същия регламент“ (т. 53).

( 19 ) Вж. решение от 25 януари 2018 г., Hasan (C‑360/16, EU:C:2018:35, т. 62—63 и цитираната съдебна практика).

( 20 ) Вж. решение от 26 юли 2017 г., Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587). В точка 61 от това решение Съдът посочва, че „член 21, параграф 1 [трета алинея] [от Регламент „Дъблин III“] […] предвижда, че в случай на изтичане на сроковете по предходните две алинеи компетентността автоматично преминава върху държавата членка, в която е подадена молбата за международна закрила, без преминаването на отговорността да зависи от някаква реакция от страна на замолената държава членка“.

( 21 ) Съгласно член 67, параграф 2 ДФЕС Съюзът развива единна политика по въпросите на убежището, която се основава на солидарността между държавите членки. Член 80 ДФЕС посочва, че политиката на Съюза по въпросите на убежището се ръководи от принципа на солидарност и на справедливо разпределение на отговорностите между държавите членки.

( 22 ) Вж. Заключенията на Съвета на Европейския съюз по правосъдие и вътрешни работи от 8 март 2012 година относно обща рамка за действителна и практическа солидарност с държавите членки, чиито системи за предоставяне на убежище са изложени на особено силен натиск, включително предизвикан от смесени миграционни потоци, приети по време на неговата 3151-ва сесия.

( 23 ) Вж. в този смисъл решение от 10 декември 2013 г., Abdul