ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 28 февруари 2019 година ( 1 )

Дело C‑729/17

Европейска комисия

срещу

Република Гърция

„Неизпълнение на задължения от държава членка — Директива 2005/36/ЕО — Признаване на професионалните квалификации — Национални правила относно признаването на удостоверенията за професионални квалификации, придобити с цел упражняване на професията на медиатор“

I. Въведение

1. С иска си Европейската комисия моли Съда, първо, да установи, че Република Гърция не е изпълнила задълженията си по член 49 ДФЕС, забраняващ ограниченията върху свободата на установяване, и на член 15, параграф 2, букви б) и в) и параграф 3 от Директива 2006/123/ЕО относно услугите на вътрешния пазар ( 2 ). В това отношение тя упреква тази държава членка, че в противоречие с посочените разпоредби е ограничила правната форма, която трябва да имат организациите за обучение на медиатори.

2. Второ, Комисията иска да се установи, че Република Гърция не е изпълнила задълженията, произтичащи от член 49 ДФЕС и от членове 13, 14 и член 50, параграф 1 от Директива 2005/36/ЕО относно признаването на професионалните квалификации ( 3 ), както и от приложение VII към нея. На това основание тя упреква Република Гърция, че е обвързала процедурата за признаване на квалификацията на лицата, подали заявления за акредитация с цел упражняване на дейност като медиатор, от една страна, с допълнителни изисквания относно съдържанието на необходимите удостоверения, които не са предвидени в тази директива, и от друга страна, с компенсационни мерки без предварителна преценка за евентуалното наличие на съществени различия с националното обучение, като в този контекст също така се нарушава и принципът за недопускане на дискриминация.

3. В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще е съсредоточено върху твърденията за нарушения, отнасящи се до несъвместимостта на разглежданата гръцка правна уредба с Директива 2005/36 ( 4 ), и по-специално от гледна точка на връзката между тази директива и Директива 2008/52/ЕО ( 5 ).

II. Правна уредба

А. Директива 2005/36

4. Член 13 от Директива 2005/36 е озаглавен „Условия за признаване“ и в параграф 1 от него се посочва следното: „Ако достъпът до регламентирана професия или нейното упражняване в приемаща държава членка са обвързани с притежаване на определени професионални квалификации, компетентният орган на тази държава членка разрешава на заявителите достъп до тази професия и нейното упражняване при същите условия, които се прилагат към нейните граждани, ако заявителите притежават удостоверение за правоспособност или удостоверение за професионални квалификации по член 11, изисквани от друга държава членка за получаване на достъп до тази професия и упражняването ѝ на нейна територия. Удостоверенията за правоспособност или за професионални квалификации се издават от компетентен орган на държава членка, определен за тази цел в съответствие със законовите, подзаконовите или административните разпоредби, действащи в тази държава членка“.

5. Член 14 от тази директива, озаглавен „Компенсационни мерки“, предвижда в параграфи 1, 4 и 5: „1. Член 13 не препятства приемащата държава членка да изисква от заявителя да премине период на адаптация с продължителност до три години или да положи изпит за правоспособност, ако: a) завършеното от заявителя обучение е със съществено различаващо се съдържание по отношение на професионалните дейности в сравнение с обхва[натото от удостоверението за професионална квалификация, изисквано] в приемащата държава членка; б) регламентираната професия в приемащата държава членка включва една или повече регламентирани професионални дейности, които не са включени в съответстващата професия в държавата членка по произход на заявителя и за които в приемащата държава членка се изисква обучение, чието съдържание се различава съществено от отразеното в удостоверенията за правоспособност или за професионални квалификации на заявителя. […] 4. За целите на прилагането на параграфи 1 и 5 „съществено различаващо се съдържание“ означава съдържание, придобитите във връзка с което знания, умения и компетентности са необходими за упражняването на професията и по отношение на което обучението, преминато от мигранта, се характеризира със съществени различия в съдържанието в сравнение с обучението, изисквано от приемащата държава членка. 5. Параграф 1 се прилага при съблюдаване на принципа на пропорционалност. По-специално, ако приемащата държава членка възнамерява да изиска от заявителя преминаването на период на адаптация или полагането на изпит за правоспособност, тя трябва първо да провери дали знанията, уменията и компетентностите, които са придобити от заявителя по време на професионалния му стаж или чрез учене през целия живот и които са официално валидирани за целта от компетентен орган, в която и да е държава членка или в трета държава, са от такъв характер, че да компенсират изцяло или отчасти съществено различаващото се съдържание по смисъла на параграф 4“.

6. Член 50 от посочената директива, озаглавен „Документи и формални изисквания“, предвижда в параграф 1, че „[к]огато компетентните органи на приемащата държава членка вземат решение по молба за предоставяне на право на упражняване на регламентирана професия по силата на тази глава, тези органи могат да изискат документите и свидетелствата, изброени в Приложение VII […]“.

7. Приложение VII относно „[д]окументи и свидетелства, които може да се изискват в съответствие с член 50, параграф 1“, гласи следното: „1. Документи a) Доказателство за гражданството на заинтересованото лице. б) Копия от свидетелствата за професионална компетентност или от удостоверенията за професионални квалификации, даващи достъп до съответната професия, и, при необходимост, свидетелство за професионален опит на заинтересованото лице. Компетентните органи на приемащата държава членка могат да поканят молителя да представи информация относно професионалната си подготовка, доколкото това е необходимо за установяване на евентуалното наличие на съществени несъответствия с националните изисквания за подготовка, съгласно предвиденото в член 14. […] в) В случаите по член 16 свидетелство, отнасящо се до характера и продължителността на дейността, издадено от компетентната власт или орган в приемащата държава членка или държавата членка по произход на чуждия гражданин. […]“.

Б. Гръцкото право

1. Закон № 3898/2010

8. Закон № 3898/2010 ( 6 ) транспонира Директива 2008/52.

9. Член 6 от този закон, озаглавен „Организации за акредитация“, гласи в параграфи 1 и 3: 1. Създава се Комисия за акредитация на медиатори под надзора на Министерство на правосъдието, прозрачността и правата на човека, [която е] по-специално компетентна [относно] […] акредитацията на кандидатите за медиатори […]. 3. Акредитация на кандидатите за медиатори се предоставя след полагане на изпити пред комисия с участието на двама членове на комисията по параграф 1, определени от нейния председател, и съдия, който […] ръководи изпитната комисия. Изпитната комисия проверява дали кандидатът притежава знанията, уменията, квалификацията и достатъчно обучение, придобито в посочени в член 5 организации за обучение, необходими за предоставянето на услуги по медиация; решението на комисията е в писмена форма и е надлежно мотивирано. […]“.

10. Съгласно член 7, параграф 2, буква a) от този закон „министърът на правосъдието, прозрачността и правата на човека […] определя конкретните условия за одобряване на медиаторите, както и процедурата за признаване на удостоверението за одобрение, издадено на медиаторите в друга държава — членка на Европейския съюз. За това признаване, както и за временното или постоянно отнемане на одобрението, се изисква предварителното съгласие на комисията, посочена в член 6, параграф 1“. В посочения член 6, параграф 5 се предвижда по-специално, че този министър приема наредба, с която „определя конкретните изисквания, критерии и условия за полагането на изпити от кандидатите за медиатори пред изпитната комисия“.

11. Член 14 от същия закон е изменен със законодателен акт от 4 декември 2012 г. ( 7 ), с който е добавен параграф 2, предвиждащ, че „[у]достоверение за одобрение на медиатор, издадено от чуждестранна организация за обучение след проведено обучение в Гърция, може да бъде признато, при условие че това удостоверение е издадено до датата на разрешението и преди началото на дейността на организацията или организациите за обучение, посочени в член 5 от Закон № 3898/2010, но не по-късно от 31 декември 2012 г.“

2. Изменената Наредба на министъра № 109088

12. Член единствен, глава А, параграфи 1, 2 и 5 от Наредба на министъра № 109088 от 12 декември 2011 г. ( 8 ), изменена с Наредба № 107309 от 20 декември 2012 г. ( 9 ) (наричана по-нататък „изменената Наредба на министъра № 109088“), гласи следното: „А. Процедурата за признаване на удостоверенията за одобрение на медиатори, издадени от чуждестранна организация за обучение, се определя както следва: Удостоверенията за одобрен медиатор, издадени от чуждестранна организация за обучение, се признават за еквивалентни от Комисията за акредитация на медиатори при следната процедура: 1. Заинтересованите лица подават заявление за признаване на удостоверението за одобрен медиатор. […] 2. Заявлението се придружава от следните удостоверителни документи: […] c) удостоверение от организацията за обучение, адресирано до Комисията за акредитация на медиатори, посочена в член 6, параграф 1 от Закон № 3898/2010, удостоверяващо: aa) общия брой на часовете обучение, bb) учебните предмети, cc) мястото на обучение, dd) броя на участниците, ee) броя и квалификацията на обучителите, ff) процедурата за полагане на изпити и оценяване на кандидатите и реда и условията, които гарантират целостта ѝ. […] 5. Комисията за акредитация на медиатори приема, че удостоверението за одобрение е еквивалентно, при условие че това удостоверение е издадено от призната чуждестранна организация и заинтересованото лице може да докаже опит, свързан най-малко с три процедури по медиация като медиатор, сътрудник на медиатора или съветник на една от страните. Комисията може по своя преценка да изиска от заинтересованото лице да положи допълнителен изпит, по-специално когато неговото обучение в Гърция е проведено от чуждестранна организация за обучение. По отношение на признаването на еквивалентността на удостоверение за одобрение, получено в чужбина или издадено от призната чуждестранна организация за обучение след проведено обучение в Гърция, Комисията за акредитация на медиатори може да приеме че удостоверението за одобрение е еквивалентно дори ако заинтересованото лице не докаже опит в участие в най-малко три процедури по медиация като медиатор, сътрудник на медиатора или съветник на една от страните, при условие че всички документи по преписката на заинтересованото лице явно показват наличието на продължаващо обучение и системно практикуване на медиация и когато това удостоверение е издадено не по-късно от 31 декември 2012 г.“

3. Закон № 4512/2018

13. Закон № 4512/2018, в който се съдържа глава II с наименование „Правила за медиация“, е обнародван на 17 януари 2018 г. ( 10 ).

14. Член 188 от посочения закон, озаглавен „Квалификация на медиаторите“, предвижда в параграф 1, че „[м]едиаторите трябва: а) да притежават диплома за висше образование [на държавата] или еквивалентна диплома за образование в чужбина; b) да са преминали обучение в организация за обучение на медиатори, призната от Централната комисия за медиация или да притежават удостоверение за акредитация, издадено от друга държава — членка на Европейския съюз; с) да са акредитирани от посочената комисия и да са вписани в регистъра на медиаторите, воден от Министерството на правосъдието, прозрачността и правата на човека. Ако лицето, притежаващо диплома за висше образование [на държавата] или еквивалентна диплома за образование в чужбина, има също диплома за специализирана магистърска степен или докторска степен, издадена от чуждестранно висше учебно заведение в областта на медиацията, за целите на акредитацията то не трябва да преминава допълнително обучение в организация за обучение на медиатори, нито да полага изпити. Всеки, който е изпълнявал функциите на съдия, се изключва от упражняването на професията на медиатора“.

15. Член 202 от посочения закон, озаглавен „Акредитация на медиаторите“, предвижда в параграф 1, че „[а]кредитацията на медиаторите и вписването им в регистъра, посочен в член 203, параграф 2, се извършва от Централната комисия за медиация след полагането на изпити […]“.

16. Член 203 от същия закон, с наименование „Информиране на обществеността — Регистър“, предвижда в параграф 6, че „[в]секи медиатор, акредитиран в друга държава — членка на Европейския съюз, в съответствие с изискванията, предвидени в тази държава членка за целите на законното упражняване на професията на медиатора, може да бъде вписан в регистъра на медиаторите […] след подаването на заявление. Към заявлението се прилагат доказателствата, необходими за удостоверяване на качеството на медиатор на лицето, а вписването му се извършва след тяхната проверката и след одобрение от Централната комисия за медиация. Тя проверява законосъобразността на документите, представени от заинтересованото лице, чрез всички подходящи средства за тази цел, по нейна преценка“.

17. Член 205 от Закон № 4512/2018 предвижда, че „[с]читано от влизането в сила на този закон, се отменят всички разпоредби, които му противоречат и които уреждат по различен начин всеки въпрос в областта на медиацията. Разпоредбите на член 1 от Закон № 3898/2010 остават в сила“. Освен това член 206 от Закон № 4512/2018 гласи, че „[н]астоящата глава II влиза в сила от датата на публикуването на закона в Официалния вестник на правителството […]“.

III. Досъдебната процедура и производството пред Съда

18. Вследствие на жалба, с която се оспорва съответствието на Закон № 3898/2010 и на изменената Наредба на министъра № 109088 с Директива 2005/36, Директива 2006/123 и Директива 2008/52, с писмо от 11 юли 2013 г. Комисията иска от Република Гърция информация относно обучението за медиаторите в Гърция.

19. Тъй като не е удовлетворена от получения отговор, на 11 юли 2014 г. Комисията изпраща официално уведомително писмо на Република Гърция, с което я приканва да представи своето становище относно нарушението на членове 13 и 14 от Директива 2005/36 и на член 15, параграф 2, букви б) и в) от Директива 2006/123.

20. Тъй като полученият отговор отново не е задоволителен, на 29 май 2015 г. Комисията изпраща допълнително официално уведомително писмо, в което потвърждава предишното си становище и освен това посочва загрижеността си по отношение на несъвместимостта на гръцкото законодателство с член 50 от Директива 2005/36 и приложение VII към нея, както и с принципа за недопускане на дискриминация, както е установен в членове 45 ДФЕС и 49 ДФЕС.

21. Тъй като не е убедена в обосноваността на доводите, представени в отговор от Република Гърция, Комисията ѝ изпраща мотивирано становище, което е получено на 26 февруари 2016 г. ( 11 ). Съгласно това становище, първо, като е ограничила правната форма на организациите за обучение на медиатори до дружества с нестопанска цел, които трябва да бъдат съставени от най-малко една адвокатска колегия и от поне една търговска камара в Гърция, съгласно Закон № 3898/2010 и Президентски указ № 123/2011 ( 12 ), Република Гърция не е изпълнила задълженията си, отнасящи се до свободата на установяване, които има съгласно член 49 ДФЕС и член 15, параграф 2, букви б) и в) и параграф 3 от Директива 2006/123. Второ, като е обвързала процедурата за признаване на академични квалификации с допълнителни изисквания към съдържанието на удостоверенията и с компенсационни мерки без предварителна преценка на съществените различия и като е запазила в действие дискриминационни разпоредби, които задължават лицата, подали заявление за акредитация като медиатор ( 13 ), да доказват опит в най-малко три процедури по медиация, Република Гърция не е изпълнила задълженията си по членове 45 ДФЕС и 49 ДФЕС, както и по членове 13, 14 и 50 от Директива 2005/36 и по приложение VII към нея.

22. С писмо от 10 май 2016 г. Република Гърция оспорва твърдяното неизпълнение на задължения. От една страна, тя посочва, че медиацията е дейност, която е свързана с упражняването на публична власт, по-конкретно правораздаването, така че тя попада в обхвата на изключението по член 51, първа алинея ДФЕС, и че разпоредбите на Директива 2008/52 позволявали освен това да се приеме, че общият интерес може да оправдае мерки, ограничаващи свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги. От друга страна, тя поддържа, че медиаторите с професионална квалификация, придобита в друга държава членка, не са лишени от възможността да упражняват тази професия, тъй като разглежданите разпоредби позволяват признаване на тяхната компетентност въз основа на документи, свързани с тяхното продължаващо обучение, вместо въз основа на посочения по-горе критерий за опит.

23. Като не споделя този анализ, Комисията предявява настоящия иск на основание член 258 ДФЕС, с акт от 22 декември 2017 г., постъпил на 4 януари 2018 г., с цел установяване на неизпълнение на задълженията от държавата членка, изтъкнати в мотивираното ѝ становище ( 14 ).

24. В своя защита Република Гърция настоява за отхвърлянето на иска, като изтъква, че Закон № 3898/2010 и Президентски указ № 123/2011 са отменени със Закон № 4512/2018 и че със същия са били премахнати разглежданите национални норми.

25. В писмената си реплика Комисията поддържа твърденията за нарушения и доводите, изложени в исковата молба, като поддържа по-специално че промените, въведени със Закон № 4512/2018, след предявяването на иска, не били определящи за отстраняването на твърдяното неизпълнение.

26. В писмената си дуплика Република Гърция представя подробна информация относно системата, въведена със Закон № 4512/2018, и настоява искът да бъде отхвърлен.

27. В съдебното заседание на 6 декември 2018 г. Република Гърция и Комисията представят своите устни становища.

IV. Анализ

А. По националните разпоредби, предмет на настоящия иск

28. Преди да разгледам основателността на твърденията за нарушение на Комисията, свързани с неизпълнението на произтичащите от Директива 2005/36 задължения, в което се упреква Република Гърция ( 15 ), следва да се очертае обхватът на настоящия иск чрез определянето на националните разпоредби, включени в неговия предмет.

29. Всъщност в текста на исковата молба Комисията определя националната правна рамка, в която се вписва настоящото дело, и по-специално Закон № 3898/2010 и изменената Наредба на министъра № 109088 ( 16 ), в редакцията им, приложима към датата на исковата молба ( 17 ).

30. Въпреки това в писмената си защита Република Гърция твърди, че влизането в сила на Закон № 4512/2018, който урежда по-конкретно професията на медиатора, е довело до отмяната на всички национални правила, посочени в иска, и замяната им с разпоредби, които са в съответствие с правото на Съюза, така че твърденията за нарушения на Комисията са станали „понастоящем лишени от смисъл“. Тя по-специално посочва, от една страна, че „разпоредбите на Закон № 4512/2018 [са довели] до отмяната на […] изискването за лицата, подали заявление за акредитация като медиатор, които притежават удостоверения за акредитация, издадени в чужбина или от призната чуждестранна организация за обучение, да са участвали в най-малко три процедури по медиация“, и от друга страна, че с тези разпоредби са изменени условията за вписване в гръцкия регистър на медиаторите ( 18 ). Тя повтаря тези доводи в писмената си дуплика ( 19 ).

31. В своята писмена реплика Комисията посочва, що се отнася по-специално до твърдяното нарушение на Директива 2005/36, от една страна, че твърденията за нарушения, изложени в исковата ѝ молба, не са изпразнени от съдържание, и от друга страна, че би било подходящо да бъдат дадени някои разяснения относно съдържанието на редица разпоредби на Закон № 4512/2018, както и относно евентуалното продължаване на прилагането на предходните правила ( 20 ). Тя добавя, че във всички случаи продължава да се позовава на изложеното в исковата молба по отношение на това нарушение, което според нея е в резултат на предходната правна уредба, „като същевременно се вземе предвид новата правна уредба“, на която се позовава ответникът.

32. В устната фаза на настоящото производство страните по същество потвърждават отново съответно изложените от тях позиции. По-специално Република Гърция твърди, че член 205 от Закон № 4512/2018, който според Комисията е с неясна формулировка, води до отмяната на всички предходни разпоредби, свързани с медиацията, чийто списък е бил изготвен съгласно протокол, съдържащ се в архивите на гръцкия парламент. Освен това Комисията посочва, че твърденията за нарушение, основаващи се на Директива 2005/36, които тя излага срещу посочените в исковата ѝ молба национални разпоредби, са насочени и към разпоредбите на Закон № 4512/2018, уточнявайки, че според нея те не са в очевидно противоположния смисъл на разпоредбите на предходната правна уредба.

33. Във връзка с това, първо, следва да се отбележи, че Република Гърция не повдига изрично възражение за недопустимост на настоящия иск за установяване на неизпълнение на задължения. Съдът обаче може служебно да проверява дали са изпълнени предвидените в член 258 ДФЕС условия за предявяване на такъв иск. По-специално, в съответствие с постоянната съдебна практика, видно от член 120 от Процедурния правилник на Съда, съществените правни обстоятелства, на които се основава искът, трябва да се извеждат по логичен и разбираем начин от текста на исковата молба или жалбата, и заключенията в нея трябва да са изложени недвусмислено, за да определят точно обхвата на нарушението на правото на Съюза, необходимо условие, за да може съответната държава членка да упражни ефективно правото си на защита, а Съдът да упражни надлежно своя контрол ( 21 ).

34. Второ, следва да се припомни, че Съдът многократно е постановявал, че наличието на неизпълнение на задължение трябва да се преценява с оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на определения в мотивираното становище срок, така че последващите промени не могат да се вземат предвид от Съда при преценката дали е налице неизпълнение на задължение от държава членка. Следователно аргументите, изтъкнати от държавата ответник, трябва да се отхвърлят, доколкото се отнасят до законодателни промени след изтичането на посочения срок ( 22 ). Освен това искът за установяване на неизпълнение на задължения във връзка с национална правна уредба, която продължава да поражда последици към тази дата — единствено релевантна за преценката на допустимостта на иска —не е лишен от предмет. Всъщност, когато неизпълнението е било прекратено след тази дата, все още е налице интерес от продължаване на делото, за да се установи по-конкретно основанието за отговорност, която държава членка може да носи вследствие на своето неизпълнение на задължения по отношение именно на лицата, които черпят права от същото ( 23 ).

35. В конкретния случай обаче разпоредбите на глава II от Закон № 4512/2018, на които се позовава Република Гърция, са влезли в сила на 17 януари 2018 г. ( 24 ), тоест след датата, на която е изтекъл определеният в мотивираното становище срок, а именно 26 април 2016 г. ( 25 ), и дори след предявяването на настоящия иск, постъпил на 4 януари 2018 г. Тъй като твърдяното неизпълнение на задължения не е преустановено със сигурност към датата на изтичане на споменатия срок, изменението на разпоредбите, оспорвани от Комисията, настъпило след тази дата, не би довело до лишаването на иска от неговия предмет. Поради това според мен е без значение дали Закон № 4512/2018 е отменил напълно или не посочените в исковата молба разпоредби на гръцкото право, тъй като този въпрос при всяко положение е без значение за допустимостта на иска, в частта относно същите.

36. Трето, от практиката на Съда следва, че ако националната правна уредба, разглеждана в рамките на производство за установяване на неизпълнение на задължения, е изменена след изтичането на определения в мотивираното становище срок, следва да се приеме, че Комисията не е променила предмета на иска или жалбата, ако тя въвежда наред с твърденията за нарушения, насочени срещу предишните разпоредби, и такива срещу разпоредбите на приетото изменение, при условие обаче че се установи, че двете редакции на правната уредба по същество имат идентично съдържание, така че системата, установена от оспорваната правна уредба в досъдебната фаза, като цяло е запазена ( 26 ).

37. В настоящия случай според мен представените пред Съда писмени и устни доводи на Комисията относно разпоредбите на Закон № 4512/2018 се характеризират с липса на яснота или дори съдържат известна двусмисленост. Всъщност Комисията посочва, че тя иска да разшири обхвата на твърденията за нарушения, изведени от Директива 2005/36, не само спрямо посочената в исковата молба национална правна уредба, но и спрямо Закон № 4512/2018, без обаче ясно да уточнява в каква степен съдържанието на последния е аналогично на предходната правна уредба и следователно противоречащо на посочената директива, тъй като единствено излага редица съмнения по този въпрос ( 27 ). Според мен обаче този начин на действие не е в съответствие с посочената по-горе съдебна практика относно яснотата и точността, които се изискват от претенциите на Комисията, насочени към осъждането на държава членка за неизпълнение на задълженията, произтичащи от правото на Съюза ( 28 ), и Съдът не следва да компенсира пропуските на ищеца, когато последният не изпълнява тези изисквания ( 29 ).

38. В заключение, тъй като разпоредбите на гръцкото право, посочени в исковата молба на Комисията ( 30 ), не са били отменени преди изтичането на срока, определен в мотивираното становище, считам, че настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения не може да се разглежда като лишен от предмет и следователно трябва да се обяви за допустим в частта, в която се отнася до тях. За сметка на това считам, че евентуалното допълване на съдържащите се в исковата молба твърдения за нарушения с такива, отнасящи се до разпоредбите на Закон № 4512/2018, не е достатъчно подкрепено с доводи от страна на Комисията, за да може да се вземе предвид от Съда, поне що се отнася до нарушението на Директива 2005/36, като така според мен не би могла да се извърши преценка на твърдяното неизпълнение на задължения от гледна точка на тези нови разпоредби.

Б. По неизпълнението на задълженията, произтичащи от Директива 2005/36

39. С оглед на съответните доводи на страните в това производство най-напред ще разгледам въпроса дали оспорваната по делото гръцка правна уредба попада в материалното приложно поле на Директива 2005/36 относно признаването на професионалните квалификации, и по-специално от гледна точка на връзката ѝ с Директива 2008/52 ( 31 ), като се има предвид ограниченият предмет на настоящото заключение ( 32 ) (раздел 1). Тъй като Директива 2005/36, според мен в това отношение би трябвало да бъде призната за приложима, трябва след това да се прецени дали тази правна уредба е съобразена с нея (раздел 2).

1. По приложимостта на Директива 2005/36, по-специално от гледна точка на Директива 2008/52

40. В самото начало ще отбележа, че въпросът за приложимостта на Директива 2005/36, по-конкретно във връзка със съдържанието на Директива 2008/52, според мен е бил повдиган предимно в досъдебната фаза, макар този въпрос да е споменат в акта, с който е бил сезиран Съдът ( 33 ).

41. В своята искова молба Комисията посочва, че в отговора си на мотивираното становище гръцките органи изразяват съмнение относно приложимостта на Директива 2005/36, като твърдят, че квалифицирането на професията на медиатора като „регламентирана професия“ може „зависи от взаимовръзката между Директива 2005/36 и приетата след нея Директива 2008/52“.

42. На първо място, отбелязвам, че от исковата молба изрично става ясно, че гръцките органи не оспорват позицията на Комисията, че професията на медиатора в Гърция представлява „регламентирана професия“ по смисъла на член 3, параграф 1 буква а) от Директива 2005/36. Република Гърция не оспорва тази позиция и пред Съда. Освен това този анализ според мен е правилен поради следните мотиви.

43. Видно от текста на посочената разпоредба ( 34 ) и на свързаната с нея практика на Съда ( 35 ), това понятие се отнася до професионална дейност, която, по отношение на условията за достъп до нея и за упражняването ѝ, е пряко или непряко подчинена на националните разпоредби, които налагат притежаването на определени професионални квалификации, които съответстват на удостоверение за професионални квалификации, специално насочено към подготовка на неговите притежатели за упражняването на определена професия. Наистина професията на медиатора, така както е регламентирана в Гърция, действително отговаря на тези критерии, тъй като се изисква преминаването на подходящо обучение за придобиване на професионална квалификация и удостоверение, изрично позволяващо упражняването на тази професия, по-специално съгласно член 6, параграфи 1 и 3 от Закон № 3898/2010 ( 36 ). Следователно Директива 2005/36 е приложима в конкретния случай предвид член 3, параграф 1, буква а) от нея.

44. На второ място, отбелязвам, че съгласно исковата молба, гръцките органи поддържат в досъдебната фаза, че приложното поле на Директива 2005/36 било ограничено до „упражняването“ на регламентирана професия, като извеждат довод от предполагаемата връзка между тази директива и Директива 2008/52. Въпреки това така установената „взаимовръзка“ между двата акта не е изяснена от страните пред Съда. Ако правилно разбирам повдигнатите проблеми, въз основа на изложените от Комисията твърдения, следва да се определи в каква степен хармонизацията, произтичаща от Директива 2005/36, в светлината на Директива 2008/52, обхваща условията за достъп до регламентирана професия като тази на медиатора в Гърция.

45. В това отношение припомням, че в съответствие с членове 1 и 2 от Директива 2005/36 в Директивата са установени правила, съгласно които професионалните квалификации, придобити от граждани на държавите членки в една или повече държави членки, наречени „по произход“, трябва да бъдат признати в „приемащата“ държава членка за целите на достъпа до регламентираните професии по смисъла на тази директива или за тяхното упражняване на територията на последната държава ( 37 ).

46. Що се отнася до съобразяването на Директива 2008/52, за да се отграничи материалният обхват на Директива 2005/36, освен че Република Гърция не доказва пред Съда относимостта на този довод, според мен той при всички положения е неоснователен. Всъщност, от една страна, Директива 2008/52 изобщо не се позовава на Директива 2005/36 ( 38 ), която я предшества. От друга страна, доколкото ми е известно, Съдът никога не е установявал в практиката си съществена връзка между тези два акта, като следва да се отбележи, че техният предмет е много различен ( 39 ). Освен това при прочита на евентуално относимите разпоредби на Директива 2008/52 ( 40 ), които са свързани основно с качеството на медиацията ( 41 ), не виждам как те биха могли да повлияят на приложимостта на Директива 2005/36 по настоящото дело.

47. Накрая, както посочва Комисията, от постоянната съдебна практика е видно, че при липса на хармонизация на условията за достъп до дадена професия държавите членки имат право да определят знанията и квалификациите, необходими за упражняването на тази професия, като същевременно обаче трябва да зачитат основните свободи, гарантирани от ДФЕС, когато упражняват правомощията си в тази област ( 42 ). В конкретния случай считам, че условията за достъп до дейността на медиатора досега не са били предмет на хармонизация на равнището на Съюза, по-специално по силата на разпоредбите на Директива 2008/52, така че държавите членки остават компетентни да определят тези условия, като същевременно се изисква да гарантират, че приетите в тази връзка национални разпоредби не представляват необоснована пречка пред ефективното упражняване на тези свободи.

48. Ето защо, подобно на Комисията, считам, че без съмнение не само че професията на медиатора в Гърция представлява „регламентирана професия“ по смисъла на Директива 2005/36, но и че попада в нейното материално приложно поле. Предвид това следва да се установи дали националната правна уредба, оспорена чрез настоящия иск, е в съответствие с изискванията на този правен акт.

2. По несъвместимостта на разглежданите национални разпоредби с Директива 2005/36

49. От представените от страните доводи по същество е видно, че Комисията поддържа, че като е приела посочената в исковата молба правната уредба, по-специално изменената Наредба на министъра № 109088 във връзка със Закон № 3898/2010, Република Гърция не само е нарушила членове 13, 14 и 50 от Директива 2005/36 и приложение VII към нея, но и със същата правна уредба е нарушила принципа на недопускане на дискриминация.

50. Република Гърция оспорва тези доводи ( 43 ), като твърди, че новоприетите разпоредби от Закон № 4512/2018 ( 44 ) се различават съществено от тези, съдържащи се в правната уредба — предмет на исковата молба, които са били отменени с посочения закон. В това отношение припомням, че поради изложените по-горе съображения според мен разпоредбите на този закон не следва да се включват в предмета на преценката на неизпълнението на задължения, която Съдът трябва да извърши по настоящото дело ( 45 ).

51. Освен това ще подчертая, че ответникът се въздържа да се произнесе по съвместимостта с правото на Съюза на предходния вариант на гръцката правна уредба, посочена в исковата молба, макар изменението ѝ, от което той черпи довод, да е влязло в сила след изтичане на срока, определен в мотивираното становище на Комисията, така че приемането на това изменение не може да представлява основание за защита, както е видно от посочената по-горе съдебна практика ( 46 ). Освен това позоваването само на обстоятелството, че са въведени нови разпоредби в такъв процесуален контекст според мен по-скоро идва да покаже, че националната правна уредба действително не е била в съответствие с правото на Съюза при изтичането на съответния срок ( 47 ).

52. При всички положения, в съответствие с постоянната съдебна практика, дори в случаите, когато засегнатата държава членка не оспорва неизпълнението на задължения, Съдът е този, който установява дали твърдяното неизпълнение е налице или не ( 48 ).

53. Във връзка с това бих искал да отбележа, че що се отнася до несъвместимостта на посочената в исковата молба гръцка правна уредба с Директива 2005/36, Комисията излага различни твърдения за нарушения, с които упреква Република Гърция, че е обвързала процедурата за признаване на академичните квалификации, която кандидатите за медиатори трябва да следват, с изисквания, които не са предвидени в членове 13, 14 и 50 от посочената директива и в приложение VII към нея. Тази оценка е вярна според мен поради следните доводи.

54. Най-напред, бих искал да уточня, че тъй като професията на медиатора, регламентирана в Гърция ( 49 ), не е обхваната от разпоредбите на дял III, глави II и III от Директива 2005/36, чиито разпоредби се отнасят до свободата на установяване, тя е подчинена на общата уредба на признаване на удостоверенията за професионални квалификации, предвидена в глава I от този дял, и по-специално в членове 10—14 от посочената директива ( 50 ).

55. Член 13 от същата директива посочва условията за признаването. По-специално параграф 1 от този член предвижда, че компетентният орган на приемащата държава членка разрешава на заявителите достъп до регламентирана професия и нейното упражняване при същите условия, които се прилагат към нейните граждани, ако заявителите притежават удостоверение за правоспособност или удостоверение за професионални квалификации по член 11 от същата директива, издадени от компетентен орган на друга държава членка за същата цел ( 51 ).

56. Вярно е, че член 14 от Директива 2005/36 допълва, че член 13 от нея не е пречка за приемащата държава членка да налага „компенсационни мерки“ под формата на период за приспособяване или изпит за правоспособност на заявителите на достъп до регламентирана професия и нейното упражняване. Въпреки това член 14 ограничава тази възможност до положенията, посочени в параграф 1, като в буква а) се споменават по-специално случаите, в които „завършеното от заявителя обучение е със съществено различаващо се съдържание по отношение на професионалните дейности в сравнение с обхва[натото от удостоверението за професионална квалификация, изисквано] в приемащата държава членка“ ( 52 ). Параграф 4 от същия член определя понятието „съществено различаващо се съдържание“ ( 53 ), а параграф 5 от него изисква тази възможност да бъде използвана при съблюдаване на принципа на пропорционалност ( 54 ).

57. Освен това член 50, параграф 1 от същата директива предвижда, че компетентният орган на приемащата държава членка може да изисква, според мен единствено, документите и сертификатите, изброени в приложение VII към този правен акт. В точка 1, букви б) и в) от това приложение се посочва, че предоставянето на посочените в тях удостоверения могат да бъдат поискани само при условията, определени по силата на последните разпоредби.

58. В конкретния случай обаче разпоредбите на изменената Наредба на министъра № 109088 във връзка с разпоредбите на Закон № 3898/2010 излизат извън правилата, предвидени в посочените по-горе разпоредби от Директива 2005/36.

59. Първо, въпросното признаване е подчинено на изисквания относно съдържанието на необходимите удостоверения, които според мен не са в съответствие с режима, въведен с тази директива.

60. Всъщност, в член единствен, глава А, параграф 2, буква с) на изменената Наредба на министъра № 109088 са изброени редица данни, които трябва да бъдат посочени в удостоверението за кандидатите за медиатори, които те са длъжни да предоставят на гръцката Комисия за акредитация ( 55 ), сред които отбелязвам такива ( 56 ), които не съответстват на правилата, определени от законодателя на Съюза, тъй като не са относими по пропорционален начин към оценката на съдържанието на преминатото обучение от заинтересованите лица, противно на ограничените критерии за преценка, които според мен произтичат от член 14 и член 50, параграф 1 от Директива 2005/36 и от точка 1 от приложение VII към нея ( 57 ).

61. Освен това, както изтъква Комисията, видно от практиката на Съда относно свободното движение на хора, гарантирана от член 45 ДФЕС, преценката на равностойността на чуждестранната диплома трябва да се направи изключително въз основа на равнището на знанията и квалификациите, които тази диплома позволява да се предположат с оглед на естеството и продължителността на курса на обучение и на свързаната с него практическа подготовка на нейния притежател ( 58 ).

62. Второ, по силата на разглежданата гръцка правна уредба признаването на квалификациите е придружено с компенсационни мерки, които са наложени на дадена категория кандидати за медиатори, без да е извършена предварителна преценка за евентуалното наличие на съществени различия с националното обучение, въпреки че необходимостта от подобна оценка произтича, според мен и според Комисията, от член 14 от Директива 2005/36, и по-специално от посочените по-горе елементи от параграфи 1, 4 и 5 от него.

63. Всъщност в член единствен, глава А, параграф 5 от изменената Наредба на министъра № 109088 се предвижда, че когато става въпрос за признаване на еквивалентността на издадено в чужбина удостоверение за одобрение или на удостоверение, издадено от чуждестранна организация за обучение след проведено обучение в Гърция, гръцката Комисия за акредитация на медиатори може да признае тази равностойност при условия, които според мен не отговарят на предвидените в Директива 2005/36 видове критерии и които превишават свободата на преценка, дадена от тази директива на компетентните органи на държавите членки в тази област ( 59 ). Преди всичко считам, че от посочените условия не може предварително да установи, че завършеното от заявителя обучение е със съществено различаващо се съдържание по отношение на професионалните дейности в сравнение с обхвата на обучението в приемащата държава членка, така че да е обективно необходима компенсационна мярка за запълване на пропуски, както е предвидено в член 14 от тази директива.

64. Трето, Комисията поддържа, че със същата правна уредба Република Гърция е нарушила и принципа за недопускане на дискриминация, тъй като е запазила в сила национални разпоредби, установяващи, че заявителите, поискали акредитация за медиатор, след получаване на удостоверение за одобрение от чуждестранна организация за обучение ( 60 ) трябва да докажат опит в участие в най-малко три процедури по медиация, докато това не е така за лицата, получили удостоверение за одобрение от гръцка организация за обучение.

65. Споделям тази гледна точка, но считам, че третото твърдение за нарушение съвпада с второто, тъй като то също се отнася до съдържанието на член единствен, глава А, параграф 5 от изменената Наредба на министъра № 109088, разгледан по-горе от гледна точка на Директива 2005/36, и че според мен последната сама по себе си съдържа забрана на всеки критерий за признаване на професионалните квалификации, който има дискриминационен характер ( 61 ).

66. Накрая, подобно на Комисията, отбелязвам, че доводите, които Република Гърция противопоставя в тази връзка в рамките на досъдебната процедура, не са обосновани. По-конкретно, съгласно постоянната практика на Съда ( 62 ) е без значение, че съществува административна практика, която позволява евентуално да не се прилагат за всеки отделен случай разпоредбите на гръцкото законодателство, които не са в съответствие с Директива 2005/36, и по-конкретно посочените по-горе разпоредби, съдържащи изисквания за опит ( 63 ).

67. Ето защо считам, че Комисията е доказала надлежно наличието на твърдяното неизпълнение на задължения, основани на Директива 2005/36, от страна на Република Гърция, що се отнася до изменената Наредба на министъра № 109088 във връзка със Закон № 3898/2010.

V. Заключение

68. С оглед на изложените по-горе съображения и без да се засяга разглеждането на другите твърдения за нарушения, формулирани в настоящото дело, предлагам на Съда да се произнесе, както следва: „Като е обвързала процедурата за признаване на академични квалификации с допълнителни изисквания към съдържанието на изискваните удостоверения и с компенсационни мерки без предварителна преценка за евентуалното наличие на съществени различия с националното обучение, Република Гърция не е изпълнила задълженията си съгласно членове 13, 14 и 50 от Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации и приложение VII към нея“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година (ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50).

( 3 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година (ОВ L 255, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3).

( 4 ) Що се отнася до евентуалната несъвместимост на национална правна уредба с член 15 от Директива 2006/123 и с член 49 ДФЕС, вж. заключението на генералния адвокат Szpunar по висящо дело Комисия/Германия (C‑377/17).

( 5 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2008 година относно някои аспекти на медиацията по гражданскоправни и търговскоправни въпроси (ОВ L 136, 2008 г., стр. 3).

( 6 ) Закон за медиацията по гражданскоправни и търговскоправни въпроси (FΕΚ А’ 211/16.12.2010).

( 7 ) Законодателен акт относно уреждането на неотложни въпроси от компетентността на Министерството на финансите, Министерството на развитието, конкуренцията, инфраструктурата, транспорта и мрежите, Министерството на образованието и религиозните въпроси, Министерството на културата и спорта, Министерство на околната среда, енергетиката и изменението на климата, Министерство на труда, социалното осигуряване и социалното подпомагане, Министерството на правосъдието, прозрачността и правата на човека, Министерство на административната реформа и електронното управление и относно други разпоредби (FΕΚ А’ 237/5.12.2012).

( 8 ) FΕΚ B’ 2824/14.12.2011.

( 9 ) FΕΚ B’ 3417/21.12.2012.

( 10 ) Закон относно правилата за прилагане на структурните реформи на програмата за икономическо приспособяване и други разпоредби (FΕΚ А’ 5/17.1.2018), по-специално членове 178—206.

( 11 ) Бих искал да уточня, че в исковата молба се посочва „16 февруари“, но видно от приложените към нея документи, мотивираното становище е с дата 25 февруари 2016 г. и е получено на следващия ден.

( 12 ) Президентски указ за определяне на условията за издаването на разрешение и за дейността на организациите за обучение на медиатори по граждански и търговски дела (FΕΚ А’ 255/9.12.2011). Съгласно член 1, параграф 1 от него „[о]рганизация за обучение на медиатори […] може да бъде юридическо лице с нестопанска цел, съставено от поне една адвокатска колегия и поне от една от търговските камари в страната, която осъществява дейността си въз основа на разрешение, издадено от Службата за адвокатската професия и за съдебните изпълнители при Генерална дирекция „Съдебна администрация“ на Министерството на правосъдието, прозрачността и правата на човека (член 5, параграф 1 от Закон № 3898/2010)“.

( 13 ) Исковата молба на Комисията в това отношение посочва по-конкретно лицата, подали заявление за акредитация, които притежават удостоверение за одобрение, издадено в чужбина или от призната чуждестранна организация за обучение след проведено обучение в Гърция.

( 14 ) Вж. точка 21 от настоящото заключение. Следва да се направи уточнение, че сред правните основания в исковата молба е цитиран единствено член 49 ДФЕС, а не член 45 ДФЕС, който е посочен като допълнение в мотивираното становище.

( 15 ) Основателност, която ще бъде разгледана в точка 39 и сл. от настоящото заключение.

( 16 ) Струва ми се, че изменената Наредба на министъра № 109088 е приета по-специално на основание член 7, параграф 2, буква а) от Закон № 3898/2010.

( 17 ) Бих искал да уточня, че Комисията се позовава също на Президентски указ № 123/2011, но този акт не е предмет на частта от иска за установяване на неизпълнение на задължения, върху която е съсредоточено настоящото заключение (вж. т. 3 от него).

( 18 ) В това отношение Република Гърция твърди, че Закон № 4512/2018 има за цел „да засили обучението на кандидатите за медиатори, като определи предварителни изисквания за провеждането на обучение на медиатори. [Заинтересованите лица трябва] да имат диплома от висше учебно заведение в страната или призната за равностойна чуждестранна диплома, без да се изисква да са придобили опит в участието в процедура по медиация“. Тя добавя, че „член 203, параграф 6 от [този] закон предвижда възможността в регистъра на медиаторите да се впишат и акредитираните медиатори в друга държава членка в съответствие с разпоредбите, предвидени в държавата членка, за законното упражняване на професията на медиатора“.

( 19 ) Съгласно посочената дуплика „наредбите на министъра относно медиацията[, които предшестват] Закон № 4512/2018, не се прилагат с влизането му в сила“.

( 20 ) Според Комисията не следвало ясно, по-специално от член 205 и член 188, параграф 1, букви а) и b) от този закон, че националните правила, поставени за разглеждане в исковата ѝ молба, са били изцяло отменени. Следователно твърдяното неизпълнение продължава въпреки изменението на релевантната правна уредба.

( 21 ) Вж. по-специално решения от 14 октомври 2010 г., Комисия/Австрия (C‑535/07, EU:C:2010:602, т. 42), от 19 декември 2012 г., Комисия/Италия (C‑68/11, EU:C:2012:815, т. 49—54), и от 5 април 2017 г., Комисия/България (C‑488/15, EU:C:2017:267, т. 50).

( 22 ) Вж. по-специално решения от 28 юли 2011 г., Комисия/Белгия (C‑133/10, непубликувано, EU:C:2011:527, т. 31—39), от 25 октомври 2012 г., Комисия/Португалия (C‑557/10, EU:C:2012:662, т. 24 и 25), от 4 септември 2014 г., Комисия/Франция (C‑237/12, EU:C:2014:2152, т. 52—55), от 18 декември 2014 г., Комисия/Обединено кралство (C‑640/13, непубликувано, EU:C:2014:2457, т. 41—44), и от 4 май 2017 г., Комисия/Люксембург (C‑274/15, EU:C:2017:333, т. 41, 47 и 48).

( 23 ) Вж. по-специално решения от 10 април 2008 г., Комисия/Италия (C‑442/06, EU:C:2008:216, т. 42), от 7 април 2011 г., Комисия/Португалия (C‑20/09, EU:C:2011:214, т. 31—42), и от 23 април 2015 г., Комисия/България, C‑376/13, непубликувано, EU:C:2015:266, т. 43 и 45).

( 24 ) Посочените разпоредби (откъси от които са цитирани в точка 13 и сл. от настоящото заключение) са влезли в сила в деня на обнародване на този закон съгласно член 206 от същия.

( 25 ) Уточнявам, че видно от приложените към исковата молба доказателства, Комисията е определила на Република Гърция срок за отстраняване на твърдяното неизпълнение от два месеца, считано от датата на получаване на мотивираното становище, получено на 26 февруари 2016 г.

( 26 ) Вж. в този смисъл решения от 22 септември 2005 г., Комисия/Белгия (C‑221/03, EU:C:2005:573, т. 38 и сл.), от 10 януари 2006 г., Комисия/Германия (C‑98/03, EU:C:2006:3, т. 27), от 21 март 2013 г., Комисия/Франция (C‑197/12, непубликувано, EU:C:2013:202, т. 26), и от 4 септември 2014 г., Комисия/Германия (C‑211/13, непубликувано, EU:C:2014:2148, т. 24).

( 27 ) Както в писмената реплика на Комисията, така и по време на съдебното заседание.

( 28 ) Освен решенията, посочени по-горе в бележка под линия 21, вж. заключението на генералния адвокат Jääskinen по дело Комисия/Естония (C‑39/10, EU:C:2011:770, т. 32 и сл.).

( 29 ) Като се има предвид, че по съществото на иска Комисията е тази, която следва да докаже твърдяното неизпълнение на задължения и да представи на Съда необходимите доказателства, въз основа на които последният да провери дали е налице неизпълнение на задължения, без да може да се позовава на предположения (вж. по-специално решения от 29 октомври 2015 г., Комисия/Белгия, C‑589/14, непубликувано, EU:C:2015:736, т. 28 и 32, от 29 юни 2017 г., Комисия/Португалия, C‑126/15, EU:C:2017:504, т. 70 и 80, и от 12 април 2018 г., Комисия/Дания, C‑541/16, EU:C:2018:251, т. 25).

( 30 ) И по специално разпоредбите на Закон № 3898/2010 и на изменената Наредба на министъра № 109088, що се отнася до твърденията, изведени от нарушение на Директива 2005/36.

( 31 ) Република Гърция се позовава също и дори основно на разпоредбите на Директива 2008/52 (относно някои аспекти на медиацията), като способ за защита срещу първото твърдение за нарушение, изложено от Комисията, което се основава на задълженията по член 49 ДФЕС (относно свободата на установяване) и по член 15 от Директива 2006/123 (относно услугите на вътрешния пазар). Необходимо е да се припомни, че това твърдение за нарушение все пак не е част от предмета, върху който трябва да се съсредоточи настоящото заключение (вж. т. 1 и 3 от същото).

( 32 ) Според исковата молба, за да оспори приложимостта на Директива 2005/36, Република Гърция се позовава също на два други довода, единият — изведен от член 51, първа алинея ДФЕС (който съдържа изключение от свободата на установяване за дейности, свързани с упражняването на публична власт в държава членка), и другият — че все още не е определен национален орган, компетентен да признава професионалната квалификация на медиаторите в Гърция (като предвидения в член 56, параграф 3 от посочената директива). Тези два довода обаче няма да бъдат анализирани в настоящото заключение.

( 33 ) Всъщност в исковата молба на Комисията се посочва, че гръцките органи са повдигнали възражение по този въпрос в своя отговор на мотивираното становище. Според мен Република Гърция не е подкрепила с доводи това възражение нито в писмената защита, нито в писмената дуплика, представени пред Съда, нито пък в устното си становище, с уточнението, че действително по време на устните състезания тя се позовава на Директива 2008/52, но във връзка с Директива 2006/123, като тази част не е предмет на разглеждане в настоящото заключение (вж. бележка под линия 31 от същото). Въпреки това в хода на досъдебната процедура страните имат възможност да изложат и изработят доводите, които впоследствие ще трябва да развият пред Съда в случай на сезиране на последния с иск за установяване на неизпълнение на задължения (вж. по-специално определение на председателя на Съда от 15 ноември 2018 г., Комисия/Полша, C‑619/18, EU:C:2018:910, т. 24).

( 34 ) Член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 определя понятието „регламентирана професия“ като „професионална дейност или съвкупност от професионални дейности, достъпът до които, упражняването на които или един от начините на упражняване на които, са подчинени, пряко или непряко, от законовите, подзаконовите или административните разпоредби, на притежаването на определени професионални квалификации; по-специално, използването на професионално звание, ограничено от законови, подзаконови и административни разпоредби до титулярите на определена професионална квалификация, представлява начин на упражняване […]“.

( 35 ) Вж. по-специално решения от 17 декември 2009 г., Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, т. 24), от 6 октомври 2015 г., Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, т. 36—38), и от 21 септември 2017 г., Malta Dental Technologists Association и Reynaud (C‑125/16, EU:C:2017:707, т. 34 и 35).

( 36 ) Който предвижда, че кандидатите за медиатори са длъжни да положат изпит пред изпитна комисия, която преди издаването на акредитация трябва да провери дали те притежават необходимите знания, умения и достатъчно обучение, проведено от призната организация.

( 37 ) Вж. по-специално заключението на генералния адвокат Sharpston по дело Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:408, т. 28).

( 38 ) За разлика например от съображение 19 и член 3, параграф 2 от Директива 2013/11/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 21 май 2013 година за алтернативно решаване на потребителски спорове и за изменение на Регламент (ЕО) № 2006/2004 и Директива 2009/22/ЕО (Директива за АРС за потребители) (ОВ L 165, 2013 г., стр. 63). По този въпрос вж. заключението ми по дело Menini и Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:132, т. 55 и сл.).

( 39 ) Бих искал да припомня, че Директива 2008/52 се отнася до някои аспекти на медиацията като форма за извънсъдебно уреждане на спорове, която следва да бъде насърчена, докато Директива 2005/36 е свързана с признаването на професионалните квалификации, както е видно от заглавието на съответния член 1 от тези актове, които определят съответно техния предмет.

( 40 ) С оглед на обсъжданията пред Съда на връзката на Директива 2008/52 също и с Директива 2006/123 (вж. бележка под линия 31 от настоящото заключение).

( 41 ) А именно съображение 16 и член 1 от Директива 2008/52, които определят нейните цели, член 3, буква б), който дава определение на понятието „медиатор“ и член 4, който урежда „гарантирането на качеството на медиацията“. Макар посоченото съображение 16 и член 4, параграф 2 да приканват държавите членки да насърчават обучението на медиаторите с цел подкрепа на медиация с добро качество, посочената директива все пак няма за цел да регламентира тяхната професионална квалификация. Вж. по-специално Cadiet, L. Directive № 2008/52/CE […]. — Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Paris 2011, р. 321 sq., pt 850; Ybarra Bores, A. The European Union and alternative dispute resolution methods: Directive 2008/52/EC […]. Latest developments in EU private international law, Intersentia, Cambridge 2011, р. 175 sq., р. 181, и Esplugues, C. Civil and commercial mediation in the EU after the transposition of Directive 2008/52/EC. — Civil and commercial mediation in Europe, vol. II, Intersentia, Cambridge 2014, р. 485 sq., р. 516.

( 42 ) Вж. по-специално решения от 10 декември 2009 г., Peśla (C‑345/08, EU:C:2009:771, т. 34 и сл.), от 27 юни 2013 г., Nasiopoulos (C‑575/11, EU:C:2013:430, т. 20), и от 17 декември 2015 г., X-Steuerberatungsgesellschaft (C‑342/14, EU:C:2015:827, т. 44 и сл.).

( 43 ) Както в писмената си защита и писмената си дуплика, така и в устното си становище.

( 44 ) Относно текста на тези нови разпоредби, вж. точки 13—17 и 30 от настоящото заключение.

( 45 ) Вж. точка 34 и сл. от настоящото заключение.

( 46 ) Вж. точка 34 и сл. от настоящото заключение.

( 47 ) Вж. по аналогия по-специално решения от 10 март 2016 г., Комисия/Испания (C‑38/15, непубликувано, EU:C:2016:156, т. 33 и 34), и от 10 ноември 2016 г., Комисия/Гърция (C‑504/14, EU:C:2016:847, т. 144).

( 48 ) Вж. по-специално решения от 17 юли 2014 г., Комисия/Гърция (C‑600/12, непубликувано, EU:C:2014:2086, т. 46), от 14 септември 2017 г., Комисия/Гърция (C‑320/15, EU:C:2017:678, т. 21), и от 15 март 2018 г., Комисия/Чешка република (C‑575/16, непубликувано, EU:C:2018:186, т. 105).

( 49 ) По този въпрос вж. точка 42 и сл. от настоящото заключение.

( 50 ) Вж. също решение от 21 септември 2017 г., Malta Dental Technologists Association и Reynaud (C‑125/16, EU:C:2017:707, т. 38).

( 51 ) Като следва да се направи уточнението, че параграф 2 от същия член 13 се отнася до особената хипотеза, в която заявителите са упражнявали съответната професия в друга държава членка, която не регламентира тази професия.

( 52 ) Отбелязвам, че и в буква б) на посочения параграф 1 е направено позоваване на критерия „съществено различаващо се съдържание“.

( 53 ) Както следва: „съдържание, придобитите във връзка с което знания, умения и компетентности са необходими за упражняването на професията и по отношение на което обучението, преминато от мигранта, се характеризира със съществени различия в съдържанието в сравнение с обучението, изисквано от приемащата държава членка“ (курсивът е мой).

( 54 ) Както се потвърждава в съображение 15 от тази директива, според което „[п]ри отсъствие на хармонизация на минималните квалификационни изисквания за получаване на достъп до професиите, регламентирани от общата система, приемащата държава членка трябва да разполага с възможност за налагане на компенсационна мярка. Тази мярка трябва да бъде пропорционална и, по-специално, да бъде съобразена с професионалния стаж на [заявителя]. Опитът показва, че изискването към мигрантите да направят избор между изпит за правоспособност и период за приспособяване, осигурява достатъчни гаранции, що се отнася до тяхното равнище на квалификация, поради което всяко изключение от изискването за такъв избор следва да бъде мотивирано във всеки отделен случай с императивно изискване от общ[…] интерес“.

( 55 ) Съгласно текста на посочената буква с) тези кандидати за медиатори трябва да представят, наред с другите документи, „удостоверение от организацията за обучение, адресирано до комисията за акредитация на медиатори, посочена в член 6, параграф 1 от Закон № 3898/2010, удостоверяващо: aa) общия брой на часовете обучение, bb) учебните предмети, cc) мястото на обучение (като се има предвид, че в исковата молба Комисията, според мен, погрешно посочва „методи на обучение“), dd) броя на участниците, ee) броя и квалификацията на обучителите, ff) процедурата за полагане на изпити и оценяване на кандидатите и изискванията, които гарантират обективността ѝ“.

( 56 ) А именно по-конкретно четирите категории данни, изисквани в буква с), подточки cc)—ff), цитирани в предходната бележка под линия, които са изрично посочени в исковата молба на Комисията.

( 57 ) Относно критериите, присъщи за тези разпоредби, вж. по-специално Pertek, J. Consolidation de l’acquis des systèmes de reconnaissance des diplômes par la directive 2005/36 du 7 septembre 2005. — Revue du marché commun et de l’Union européenne, 2008, 126—127, и Berthoud, F. La reconnaissance des qualifications professionnelles — Union européenne et Suisse—Union européenne. — Dossiers de droit européen, no 30, Schulthess, Genève 2016, 306—334.

( 58 ) Вж. по-специално решения от 10 декември 2009 г., Peśla (C‑345/08, EU:C:2009:771, т. 39), и от 6 октомври 2015 г., Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, т. 55).

( 59 ) Така първата алинея на посочения параграф 5 изисква „заинтересованото лице [да] може да докаже опит в участие в най-малко три процедури по медиация като медиатор, сътрудник на медиатора или съветник на една от страните“ и добавя, че „[тази] комисия може по своя преценка да изиска от съответното лице да положи допълнителен изпит“. Втората алинея допуска заинтересованото лице да бъде освободено от задължението за представяне на такова доказателство за опит, при условие че „всички документи по преписката на заинтересованото лице явно показват наличието на продължаващо обучение и системно практикуване на медиация и когато това удостоверение е издадено не по-късно от 31 декември 2012 г.“ (курсивът е мой).

( 60 ) По-конкретно, удостоверение за одобрение, получено в чужбина, издадено от призната чуждестранна организация за обучение след проведено обучение в Гърция.

( 61 ) По-конкретно, видно от член 13 от Директива 2005/36, компетентният орган на държава членка трябва да предостави достъп до регламентирана професия като тази на медиатора „при същите условия, които се прилагат към нейните граждани“. Разпоредбите на разглежданата изменена Наредба на министъра № 109088 поради своето естество могат да засегнат обаче в по-голяма степен граждани на други държави членки отколкото гражданите на съответната държава, така че да се породи риск те да бъдат поставени в неблагоприятно положение и поради това да бъдат подложени на непряка дискриминация.

( 62 ) Всъщност, макар на практика органите на държава членка да не прилагат национална разпоредба, противоречаща на правото на Съюза, принципът на правната сигурност въпреки това изисква тази разпоредба изрично да бъде изменена (вж. по-специално решения от 13 март 1997 г., Комисия/Франция, C‑197/96, EU:C:1997:155, т. 14, от 5 юли 2007 г., Комисия/Белгия, C‑522/04, EU:C:2007:405, т. 70, и от 24 октомври 2013 г., Комисия/Испания, C‑151/12, EU:C:2013:690, т. 26 и 36).

( 63 ) Комисията подчертава, че възможността, предоставена на гръцките органи да не прилагат критерия за опит, е ограничена, тъй като се отнася само за лицата, които са получили удостоверение за одобрение за медиатор до 31 декември 2012 г. (вж. член единствен, глава А, параграф 5, втора алинея, второ изречение от изменената Наредба на министъра № 109088 и член 14, параграф 2 от Закон № 3898/2010, изменен през 2012 г.).