ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

Г-Н JÁN MAZÁK

представено на 16 януари 2008 година ( 1 )

Дело C-331/06

K. D. Chuck

срещу

Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank

„Осигуряване за старост — Работник, гражданин на държава-членка — Осигурителни вноски — Различни периоди — Различни държави-членки — Изчисляване на осигурителни периоди — Заявление за пенсия — Пребиваване в трета държава“

1. Преюдициалното запитване се отнася до член 48 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 1386/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 5 юни 2001 година ( 2 ).

2. Тази разпоредба засяга осигурителните периоди с продължителност до една година, завършени при определена национална пенсионна схема. По същество член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71 гласи, че толкова кратки периоди трябва да се сумират с осигурителните периоди, завършени при други схеми за социална сигурност на една или няколко други държави-членки.

3. По делото в основата на настоящото преюдициално запитване британски гражданин е работил няколко години в Общността (главно в Нидерландия, но също девет месеца в Дания), след което се е преместил в Съединените щати, където живее оттогава. Когато подава заявление за пенсия пред нидерландските пенсионни органи, се поставя въпросът дали нормата, закрепена в член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, трябва да се прилага за заявление за пенсия, подадено от лице, пребиваващо извън Общността, което в случая ще означава, че за да изчислят размера на исканата пенсия, нидерландските пенсионни органи трябва да държат сметка едновременно за завършените при действието на нидерландската и на датската схема осигурителни периоди.

I — Правна уредба

А — Общностна правна уредба

4. Регламент № 1408/71 закрепва правилата, позволяващи да се координира прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността.

5. Член 2 от Регламент № 1408/71 гласи следното: „Лица, включени в приложното поле 1. Настоящият регламент се прилага за заети лица, самостоятелно заети лица и студенти, към които се прилага или е било прилагано законодателството на една или повече държави-членки, и които са граждани на държава-членка, или които са лица без гражданство или бежанци, живеещи на територията на някоя от държавите-членки, както и към членовете на техните семейства и преживелите ги лица. […]“

6. Член 3, параграф 1 от Регламент 1408/71 гласи следното: „Еднакво третиране 1. Съобразно особените разпоредби на настоящия регламент лицата[, които пребивават на територията на една от държавите-членки ( 3 )], за които се прилага настоящият регламент, подлежат на същите задължения и се ползват със същите обезщетения съгласно законодателството, на която и да е държава-членка, както гражданите на съответната държава. […]“

7. Член 10 от Регламент № 1408/71 гласи следното: „Отмяна на клаузите за пребиваване — Ефект на задължителното осигуряване върху възстановяването на вноски 1. Ако в настоящия регламент не е предвидено друго, придобитите съгласно законодателството на една или повече държави-членки парични обезщетения за инвалидност, старост или на преживели лица, пенсия за трудова злополука или професионална болест и помощи при смърт не подлежат на никакво намаление, изменение, спиране, прекратяване или конфискация, заради факта, че получателят пребивава на територията на държава-членка, различна от тази, в която се намира институцията, която отговаря за изплащането на обезщетенията. Разпоредбите на предходната алинея важат и за отпусканите еднократни обезщетения при повторна женитба на преживял съпруг, който е имал право на наследствена пенсия. […]“

8. Член 46, параграф 2 от Регламент № 1408/71 гласи: „2. Когато изискванията за получаване на право на обезщетение съгласно законодателството на държава-членка се удовлетворяват само след прилагане на член 45 и/или на член 40, параграф 3, приложение намират следните правила: а) компетентната институция изчислява теоретичния размер на обезщетението, за което заинтересованото лице би могло да претендира, ако всички осигурителни периоди или периоди на пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на държавите-членки, чийто субект е било заетото или самостоятелно заето лице, са завършени във въпросната държава съгласно прилаганото от нея законодателство в деня на отпускане на обезщетението. Ако, съгласно това законодателство, размерът на обезщетението не зависи от продължителността на завършените периоди, сумата се приема за посочения в настоящата буква а) теоретичен размер; […]“ [неофициален превод]

9. Член 48 от Регламент № 1408/71 гласи: „Осигурителни периоди или периоди на пребиваване, по-малки от една година 1. Независимо от разпоредбите на член 46, параграф 2, институцията на държава-членка не е длъжна да отпуска обезщетения за завършени периоди съгласно прилаганото от нея законодателство, които се вземат предвид при материализиране на риска, ако: — продължителността на споменатите периоди е по-малка от една година и — като се вземат предвид само тези периоди, не се придобива право на обезщетение съгласно разпоредбите на въпросното законодателство. 2. Компетентната институция на всяка от заинтересованите държави-членки взема под внимание периодите, посочени в параграф 1, с оглед прилагане на разпоредбите на член 46, параграф 2, без буква б). 3. Ако ефектът от прилагането на разпоредбите на параграф 1 би се изразил в облекчаване на задълженията на всички институции на заинтересованите държави-членки, обезщетенията се отпускат изключително съгласно законодателството на последната от тези държави, чиито условия са изпълнени, все едно че всички завършени и взети под внимание осигурителни периоди и периоди на пребиваване в съответствие с разпоредбите на член 45, параграфи от 1 до 4, са завършени съгласно законодателството на тази държава.“ [неофициален превод]

10. Член 36, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 574/72 ( 4 ) гласи следното: „Когато лице, претендиращо обезщетение, пребивава на територията на държава, която не е държава-членка, той подава заявлението си до компетентната институция на държавата-членка, на чието законодателство заетото или самостоятелно заетото лице последно е било субект. Ако лицето, претендиращо обезщетение, подаде заявлението си до институцията на държавата-членка, чийто гражданин е, последната препраща заявлението на компетентната институция.“

Б — Национална правна уредба

1. Нидерландското законодателство

11. Algemene Ouderdomswet (Закона относно осигуряването за старост, наричан по-нататък „AOW“) предвижда, че осигурените съгласно този закон лица получават пенсия за старост след навършване на 65-годишна възраст. Осигуряват се лицата, които все още не са достигнали 65-годишна възраст и които, независимо дали пребивават в Нидерландия, се облагат там с данък върху доходите за труд срещу възнаграждение, полаган в Нидерландия. Размерът на пенсията за старост се намалява с 2 % за всяка пълна календарна година, през която получателят не е бил осигуряван след навършване на 15-годишна, но преди навършване на 65-годишна възраст.

1. Датското законодателство

12. Датската схема за пенсиите за старост предвижда осигуряване за всички лица, които пребивават или работят в Дания. Подобно на нидерландската схема, при датската има натрупване. Правилата на датската схема не позволяват на г-н Chuck да иска пенсия за старост на основание само на деветте месеца, през които е бил осигуряван в тази страна.

II — Фактите, националното производство и преюдициалният въпрос

13. Заявителят е роден на 13 декември 1935 г. и е британски гражданин. Между 1 септември 1972 г. и 1 април 1975 г. и между 1 януари 1976 г. и 31 декември 1977 г., т.е. в продължение на четири години и седем месеца, той живее и работи в Нидерландия. През деветте месеца, които разделят тези два периода, заявителят работи в Дания, където плаща социалноосигурителни вноски. От 1 януари 1978 г. той пребивава в Съединените щати.

14. С достигането на пенсионна възраст заявителят подава заявление за пенсия за старост до Raad van bestuur van de Sociale Verzekeringsbank (съвет на директорите на Банката за социално осигуряване, наричан по-нататък „SVB“).

15. С решение от 11 септември 2001 г. SVB го уведомява, че считано от 1 декември 2000 г., на основание на AOW той има право на пенсия, равна на 10 % от пълната пенсия по AOW. При изчисляване на размера на тази пенсия SVB не отчита социалноосигурителните вноски, направени в Дания, тъй като г-н Chuck не пребивава в Общността, когато подава заявлението си за пенсия, поради което според SVB той не може да се ползва от член 48 от Регламент № 1408/71.

16. SVB също го уведомява, че тъй като съпругата му все още не е навършила 65-годишна възраст, считано от декември 2002 г., той има право на помощ, равна на 26 % от пълния ѝ размер.

17. Господин Chuck обжалва това решение по административен ред пред SVB, който отхвърля жалбата му с решение от 2 януари 2002 г., поради това че е неоснователна. Тогава г-н Chuck обжалва пред Rechtbank Amsterdam, като по същество изтъква, че при изчисляване на размера на пенсията му SVB е следвало да вземе предвид периода, през който е правил вноски към датската схема за социална сигурност, и че SVB е допуснал грешка, като не е приложил член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, тъй като обстоятелството, че не е пребивавал на територията на Общността, не е било пречка за прилагането на тази разпоредба.

18. На 27 юли 2006 г. Rechtbank Amsterdam решава да спре производството и да отправи следния преюдициален въпрос до Съда на Европейските общности: „Когато към датата на навършване на възрастта за пенсиониране работник пребивава извън Общността, следва ли член 48 от Регламент [№ 1408/71] да се прилага по същия начин, както ако съответният работник пребиваваше на територията на Общността?“

III — Производство пред Съда

19. SVB, Комисията на Европейските общности, както и гръцкото, италианското и нидерландското правителство представят становища пред Съда.

20. На 27 септември 2007 г. се провежда съдебно заседание.

IV — Основни доводи на страните

21. Комисията предлага да се отговори, че когато към датата, на която навършва пенсионна възраст, даден работник пребивава извън Общността, член 48 от Регламент № 1408/71 трябва да се прилага по същия начин, както ако той пребиваваше на нейна територия. Тя счита, че въпросът дали заявителят пребивава на територията на Общността или извън нея няма никакво значение за приложението на тази разпоредба.

22. От практиката на Съда произтичало, че Регламент № 1408/71 не създава обща схема за социална сигурност, а единствено координира националните схеми. Докато работниците мигранти, които са били осигурени по различни национални схеми, запазват отделни права на вземане спрямо различни национални организации, общностните правила в областта на социалната сигурност на работниците мигранти гарантирали признаването и защитата на правата от момента на придобиването им от лицата, които трябва да се считат за работници мигранти по смисъла на тази уредба.

23. Освен това от практиката на Съда личало, че решаващият критерий за прилагането на тези правила е връзката между работника и схемата за социална сигурност на определена държава-членка, по която той е бил осигурен през даден период, и че не следвало да се взема предвид например мястото, където е упражнявал дейност като заето лице. Според Комисията основен критерий за прилагането на Регламент № 1408/71 следователно е връзката между работника и националната схема за социална сигурност на държавата-членка.

24. Да се приемат разсъжденията на SVB би лишило принципа на акумулирането, възприет в Регламент № 1408/71, от голяма част от неговото действие.

25. Все пак било безспорно, че нито една от разпоредбите на Регламент № 1408/71 не налага възможността социалните обезщетения да се прехвърлят към страни, които не членуват в Европейския съюз. Тази възможност продължава да се урежда от националното право.

26. Гръцкото и италианското правителство по същество споделят гледната точка на Комисията. Гръцкото правителство също посочва, че член 36, параграф 3 от Регламента за прилагане гласи, че когато заявителят пребивава извън територията на Общността, той подава заявлението си до компетентната институция на държавата-членка, на чието законодателство последно е бил субект.

27. Италианското правителство счита, че член 10, параграф 1 от Регламент № 1408/71, който цели запазване на обезщетенията в случай на преместване от една държава-членка към друга, сам по себе си не води до запазване на правото на обезщетение само когато съответното лице се мести от една държава-членка в друга, и не изключва придобиването на право на обезщетение, когато заявителят вече не пребивава в държава-членка към момента на пенсиониране. Италианското правителство напомня още, че с Регламент № 647/2005 се изменя член 3 от Регламент № 1408/71, като се премахва изискването получаващото обезщетението лице да пребивава на територията на държава-членка, за да се ползва от обезщетенията в областта на социалната сигурност, предвидени от законодателството на държава-членка, независимо коя, при същите условия като нейните граждани. То също отбелязва, че член 2, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 883/2004 ( 5 ), който отменя Регламент № 1408/71 от датата на прилагане на отменителния регламент ( 6 ), гласи, че „[н]астоящият регламент се прилага към граждани на държава-членка, лица без гражданство и бежанци, които пребивават в държава-членка, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави-членки“.

28. Като довод в полза на положителен отговор на преюдициалния въпрос нидерландското правителство изтъква, че член 42 ЕО предвижда система за гарантиране на правата на социална сигурност на работниците, за да насърчи свободното им движение. За целта той на първо място предвиждал система на акумулиране на всички осигурителни периоди, завършени извън националната територия на всяка държава-членка, която се прилага за придобиването и запазването на правото на обезщетение. По-нататък той предвиждал задължението за плащане на обезщетенията на цялата територия на Общността. Допълнително член 36, параграф 3 от Регламента за прилагане уточнявал процедурата, съгласно която лицата, които не пребивават в Общността, трябва да подадат заявлението си за пенсия за старост или инвалидност.

29. Като довод в полза на отрицателен отговор обаче нидерландското правителство посочва, че Регламент № 1408/71 е предназначен да улесни свободното движение на работниците и на техните семейства в рамките на Общността. Тази гледна точка се потвърждава и от текста на член 42 ЕО, съгласно който Съветът трябва да приеме необходимите мерки, за да осигури изплащане на обезщетения на лицата, пребиваващи на територията на държавите-членки.

30. Накрая нидерландското правителство подчертава, че макар пенсията за старост да трябва да се изчислява в съответствие с член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, това не означава, че тя може да се прехвърля към страна, която не е част от Общността, и да се изплаща там. Регламент № 1408/71 не урежда този въпрос, който е изключително предмет на уредба в националното законодателство.

31. Ответникът по главното производство SVB счита, че Съдът би трябвало да даде отрицателен отговор на преюдициалния въпрос.

32. Той посочва на първо място, че Регламент № 1408/71 гарантира само правата и преимуществата на работници, които се движат в рамките на Общността, и че от практиката на Съда не може да се направи извод, че всеки, спрямо когото регламентът се прилага, може автоматично да черпи права от него.

33. SVB добавя, че е длъжен да прилага разпоредбите на член 48 от Регламент № 1408/71 по отношение на заявител, който пребивава извън Общността, само ако на основание член 10 от същия регламент подлежащите на акумулиране обезщетения могат да бъдат прехвърлени. Последната разпоредба обаче гарантирала възможността за прехвърляне на пенсия само към друга държава-членка. Оттук следва, че член 10 не задължава датските власти да разрешат прехвърлянето на пенсия извън Съюза, така че било нелогично член 48 от Регламента да задължава нидерландските власти да вземат предвид вноските, направени от г-н Chuck през деветте месеца, които е прекарал в Дания, и по този начин същите вноски да имат действие извън Общността. В настоящия случай въз основа изключително на националното нидерландско законодателство г-н Chuck имал право да прехвърли в Съединените щати правата, които черпи по AOW.

34. Тъй като общностното право не предвиждало прехвърлянето на датските обезщетения, на още по-силно основание е невъзможно въз основа на член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71 от него да се изведе право на прехвърляне на акумулирането. Това заключение се потвърждавало от член 7 от Регламент (EО) № 883/2004 ( 7 ).

V — Съображения

35. Основният въпрос, по който спорят страните в главното производство, е дали съгласно член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71 SVB е трябвало да вземе под внимание деветмесечния осигурителен период, завършен от заявителя в Дания, при изчисляване на размера на пенсията, която SVB трябва да му изплаща.

36. В случая не се поставя под въпрос самият принцип на член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/72. Член 48 от Регламента урежда особения проблем, свързан с осигурителните периоди с продължителност до една година, завършени в съответствие със законодателството на определена държава-членка. Член 48, параграф 1 гласи, че предвид неголямата продължителност на такъв осигурителен период, натоварената с прилагането на това законодателство институция се освобождава от задължението да отпусне обезщетение. Член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71 гарантира, че тези периоди все пак се вземат под внимание от институцията на компетентната за изчисляване на правото на пенсия държавата-членка ( 8 ).

37. Спорният за страните въпрос е дали тази разпоредба трябва да се прилага в случай на работник, който не пребивава в Общността при подаване на заявлението си за пенсия.

38. Член 2 от Регламент № 1408/71 въвежда две кумулативни условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да може този регламент да се прилага относно положението на физическо лице, а именно то трябва да бъде гражданин на държава — членка на Общността (или да има статут на лице без гражданство или бежанец, пребиваващи на територията на държава-членка), както и да бъде осигурено по схемата за социална сигурност на държава-членка.

39. Регламент № 1408/71 обаче не установява никакво конкретно правило относно своето териториално приложно поле или правното положение на пенсионните права, придобити от работници, които впоследствие са се преместили и са се установили в страна, която не е част от Общността.

40. Въпреки че член 10 от Регламент № 1408/71 действително забранява изрично т.нар. клаузи за пребиваване само за държавите-членки от Общността, това не дава възможност да се направи извод, че работниците престават да се ползват от правата, предвидени в Регламента, когато се преместят в страна извън Съюза. Всъщност териториалното приложение на Договора, определено в член 299 ЕО, не изключва възможността общностните норми да пораждат последици извън територията на Общността ( 9 ).

41. Ето защо е необходимо да се разгледат общата система и целта на член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, за да се определи дали местопребиваването на заявителя в момента на подаване на неговото заявление за пенсия би трябвало да окаже въздействие върху прилагането на принципа за акумулиране на кратки осигурителни периоди, както е предвидено в тази разпоредба.

42. На първо място може да се посочи, че регламентът за прилагане на Регламент № 1408/71 съдържа правило за определяне на институцията за социална сигурност, компетентна в областта на заявленията за пенсия, подадени от заявители, пребиваващи извън територията на Общността. Това изглежда показва, че Регламент № 1408/71 е предназначен да се прилага за заявители, които не пребивават в Общността в момента на подаване на заявлението си.

43. Що се отнася до член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, Съдът многократно е постановявал, че приетите с оглед на прилагането на член 42 ЕО регламенти имат за цел да създадат в полза на работниците мигранти възможно най-голяма свобода на движение в рамките на общия пазар и че трябва да се тълкуват в светлината на тази цел ( 10 ).

44. Регламент № 1408/71 се стреми да постигне тази цел, като предотвратява възможните отрицателни последици, които упражняването на правото на свободно движение на работниците би могло да има спрямо ползването на обезщетенията за социална сигурност от тях и членовете на техните семейства. Що се отнася до правата на пенсия, Регламентът цели да консолидира кариерата на работниците мигранти, които са правили вноски в различни схеми за социална сигурност, а следователно и да им предостави правната сигурност, че ще запазят правата си на пенсия, произтичащи от вноските им в пенсионни схеми, също като работниците, които не са упражнили правата си на свободно движение в рамките на Общността ( 11 ).

45. Член 48 от Регламент 1408/71 урежда по-конкретно акумулирането на осигурителни периоди с продължителност до една година, завършени в съответствие със законодателството на определена държава-членка, с осигурителни периоди, завършени в други държави-членки. Ако кратките осигурителни периоди, завършени в съответствие със законодателството на дадена държава-членка, не се вземат под внимание при изчисляването на размера на пенсията към момента на пенсиониране, тази загуба би могла да окаже влияние върху решението на даден работник да упражнява или не правото си да се движи свободно в рамките на Общността, защото в момента, когато решава да се установи в друга държава-членка, той явно няма възможност да предвиди колко време ще работи в нея и дали ще бъде в състояние да придобие права на пенсия в съотвествие с приложимото национално законодателство. Ето защо член 48 от Регламента гарантира, че такива периоди ще се добавят към осигурителните периоди, завършени в съответствие със законодателството на една или няколко други държави-членки, така че да могат да породят правото на изплащане на пенсия, дори ако на основание само на националното право изобщо не би могло да се придобие самостоятелно право на пенсия за старост въз основа на толкова кратки осигурителни периоди.

46. В случая на г-н Chuck е ясно, че решението му да напусне Нидерландия, за да се установи в Съединените щати, няма никаква връзка със свободното движение на работниците в рамките на Общността. Тази връзка обаче произтича от обстоятелството, че по-рано той е упражнил правото си на свободно движение в рамките на Общността, когато е работил в Нидерландия като британски гражданин, преди да отиде в Дания, за да работи в продължение на девет месеца и да се завърне впоследствие в Нидерландия. Става дума точно за онзи вид обстоятелства, при които Регламент № 1408/71 цели да гарантира, че упражняването на свободното движение няма да има отрицателно въздействие върху правата на социална сигурност на работника.

47. Когато взема решение да замине на работа в друга държава-членка за кратък период, гражданинът на Общността всъщност не може да предвиди къде ще пребивава в момента на пенсионирането си. Ако се налага работникът да се опасява, че завършеният в определена държава-членка кратък период на работа като деветмесечния престой на г-н Chuck в Дания няма да се вземе под внимание при изчисляване на размера на пенсията му, когато достигне пенсионна възраст, в зависимост от това дали ще пребивава или не в Общността при подаване на заявлението си за пенсия, тази несигурност би могла да повлияе на решението му да упражни или не правото си на свободно движение в рамките на общия пазар на по-ранен етап от кариерата му на заето лице в Общността. Подобен резултат би бил несъвместим с целта на Регламент № 1408/71, при положение че е в състояние да обезкуражи работниците да упражняват правото си на свободно движение.

48. От изложеното по-горе следва, че в светлината на следваната от него цел член 48 от Регламент № 1408/71 би трябвало да се прилага към положение като това на г-н Chuck.

49. Тази констатация се потвърждава от анализа на принципите, залегнали в основата на Регламент № 1408/71. Закрепените в него мерки имат за цел не да хармонизират законодателствата на държавите-членки, а да координират националните социалноосигурителни схеми ( 12 ). Основен принцип на тази координация е, че останалите държави-членки трябва да признават вноските, направени по различни национални пенсионни схеми, а работниците запазват до пенсионирането си правата, които са придобили посредством тези вноски. Въпреки че Регламент № 1408/71 не съдържа нито една разпоредба, която да закрепва изрично този принцип на запазване на придобитите права, както принципът на акумулиране, така и принципът на забрана на изискванията за пребиваване всъщност са средства за гарантиране на пълното му зачитане ( 13 ).

50. Съдът винаги прилага този принцип последователно, и по-специално в решението по дело Belbouab ( 14 ), в което постановява, като се основава на принципа на правната сигурност, че притежаваното от заявителя към момента на подаване на заявлението му за пенсия гражданство на страна, която не членува в Общността, не препятства прилагането на Регламент № 1408/71 при изчисляване на пенсията му. От значение било през кариерата си като заето лице и по време на осигурителните периоди работникът да е изпълнявал двата закрепени в член 2 от Регламент № 1408/71 критерия, и по-специално към съответния момент да е бил гражданин на Общността — обстоятелство от особено значение по това дело. Съдът постановява, че загубата на гражданството му, настъпила впоследствие, и придобиването на гражданство на страна, която не членува в Общността, са неотносими за изчисляването на правата му на пенсия. Докато заявителят изпълнявал и двете условия за прилагането на Регламент № 1408/71, той придобивал правото пенсионните му права да се изчисляват в съответствие с регламента ( 15 ), а това право не можело да се повлияе от последваща промяна в гражданството.

51. В по-близкото минало Съдът прилага същия подход по дело Buhari Haji ( 16 ), но този път не в полза на заявителя. По времето, когато работи в белгийско Конго и прави социалноосигурителни вноски в съответствие с белгийския закон, заявителят е гражданин на Обединеното кралство ( 17 ), което все още не е част от Общността. Ето защо той не отговаря едновременно на изискванията да бъде гражданин на държава — членка на Общността, и да бъде осигурен по схема за социална сигурност на държава-членка. Предвид това Регламент № 1408/71 не се прилага към неговото положение.

52. От това следва, че за да се определи дали физическо лице може да се ползва от разпоредбите на Регламент № 1408/71, и по-специално от правилата за изчисляване, закрепени в член 48, параграф 2, е достатъчно то да изпълнява условията, посочени в член 2 от него. Принципът на правната сигурност изисква спазването на тези условия да се преценява в пряка връзка с периодите, през които работникът е бил заето лице ( 18 ). Стриктното прилагане на този принцип включва също че последващо събитие като местопребиваването в момента на подаване на заявлението за пенсия не би могло да окаже въздействие върху правото на заявителя размерът на пенсията му да бъде изчислен в съответствие с правилата за изчисляване, закрепени в Регламент № 1408/71, и по-специално в съответствие с член 48, параграф 2 от него ( 19 ).

53. По настоящото дело г-н Chuck през цялото време е бил британски гражданин и като работник е бил осигурен по схемите за социална сигурност в Нидерландия и Дания. Следователно той изпълнява условията за прилагането на нормите на Регламент № 1408/71, що се отнася до неговите вноски към схемите за социална сигурност на държавите —членки на Общността.

54. От това произтича, че според мен би било несъвместимо със системата и целта на Регламент № 1408/71 да се подчини прилагането на нормите за изчисление по член 48, параграф 2 от него на условието заявителят да пребивава на територията на Общността към момента на подаване на заявлението си за пенсия.

55. Това заключение обаче трябва да се разграничи от въпроса дали е възможно да се получи изплащането на пенсия, изчислена в съответствие с член 48, параграф 2 от Регламент № 1408/71, в страна, която не е част от Общността. Предвид становищата, представени от SVB и нидерландското правителство, и за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, се оказва необходимо да се направят следните бележки във връзка с този въпрос.

56. Макар действително член 10 от Регламент № 1408/71 да установява право с обвързващ характер да се получава пенсия, изплащана във всяка държава — членка на Общността, този регламент и общностното право по принцип не съдържат нито една разпоредба, задължаваща държавите-членки да изплащат пенсии в държави, които не членуват в нея. Това означава, че в съответствие с разпоредбите на Регламент № 1408/71 г-н Chuck изобщо не притежава право с обвързващ характер пенсията му да бъде изплащана по банкова сметка в Съединените щати ( 20 ).

57. При това положение изплащането на пенсия в страна, която не е част от Общността, остава подчинено на националноправните разпоредби на държавата-членка, в която се намира институцията, задължена да изплати пенсията. На практика това означава, че възможността да се получи плащане на пенсията в страна извън Общността и практическите правила за такова плащане ще се различават в зависимост от разпоредбите на националното право на държавата-членка, която е компетентна да плати пенсията. Това национално право може да бъде повлияно от двустранни договори в областта на социалната сигурност, сключени поотделно от държавите-членки с множество страни, които не са част от Общността. Обикновено такива договори предвиждат и възможност размерът на пенсията да се изплаща направо в съответната страна, която не е част от Общността.

58. От материалите по делото се вижда, че Кралство Нидерландия и Съединените щати са сключили двустранен договор в областта на правата на пенсия. Принципът на взаимно признаване на осигурителните периоди и принципът на недискриминационно третиране на осигурителните периоди, завършени при действието на законодателството на други държави-членки ( 21 ), които принципи са присъщи на Регламент № 1408/71, означават, че разпоредбите на такъв договор, приложими за правата на пенсия, произтичащи от осигурителни периоди, завършени в съответствие със законите на държавата-членка, сключила двустранен договор със страна, която не членува в Общността, трябва да се прилагат и за правата, произтичащи от осигурителни периоди, завършени при действието на законодателството на други държави-членки ( 22 ). При това положение не е възможно да се сподели твърдението на SVB, че ползването от прилагането на двустранен договор изключително се свеждало до правата на пенсия, придобити въз основа на нидерландския закон.

59. Ето защо ако съществува разпоредба на двустранен договор, разрешаваща плащането в Съединените щати на пенсионни права, придобити в съответствие с нидерландския закон, г-н Chuck има право да получи плащането на пенсия, изчислена в съответствие с разпоредбите на Регламент № 1408/71, и включително на член 48, параграф 2, в Съединените щати в съответствие с условията, предвидени в приложимия двустранен договор.

60. От гореизложеното следва, че прилагането на член 48 от Регламент № 1408/71 за изчисляването на пенсията на г-н Chuck според мен не зависи от изискването заявителят да пребивава на територията на Общността в момента на подаване на заявлението си за пенсия.

VI — Заключение

61. В светлината на гореизложеното съм на мнение, че отговорът на отправения до Съда въпрос би следвало да бъде следният: „Когато към датата на навършване на възрастта за пенсиониране работник пребивава извън Общността, член 48 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 1386/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 5 юни 2001 година, трябва да се прилага по същия начин, както ако съответният работник пребиваваше на територията на Общността.“

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) ОВ L 187, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 51, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“. Наскоро бяха направени нови изменения, по-специално с Регламент (ЕО) № 647/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 година за изменение на Регламент № 1408/71, и Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета за определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 (ОВ L 177, 2005 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г, глава 5, том 7, стр. 211).

( 3 ) Част, заличена с Регламент № 647/2005.

( 4 ) Регламент на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент № 1408/71 за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членовете на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 74, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74), изменен с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 година (ОВ L 28, 1997 г.1 стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г. глава 5, том 4, стр. 35, наричан по-нататък „Регламент за прилагане“).

( 5 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (OВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82).

( 6 ) Съгласно член 91 от Регламент № 883/2004 този отменителен регламент не трябва да се прилага преди датата на влизане в сила на новия регламент за прилагане, който все още не е приет (вж. предложението на Комисията в документ COM/2006/0016 окончателен).

( 7 ) По същество тази разпоредба възпроизвежда съдържанието на член 10, параграф 1 от Регламент № 1408/71.

( 8 ) Вж. във връзка с това Решение от 18 февруари 1982 г. по дело Vermaut (55/81, Recueil, стр. 649). По това дело Съдът решава, че националната институция, компетентна в областта на пенсиите за осигурителен стаж, трябва да вземе предвид осигурителните периоди с продължителност до една година, завършени от работника в съответствие със законодателството. Тези осигурителни периоди по същество се добавят към осигурителните периоди, завършени при действието на схемата за социална сигурност на една или няколко други държави-членки, които пораждат самостоятелни права на пенсия в съответствие с тези национални законодателства.

( 9 ) Вж. по-специално Решение от 30 април 1996 г. по дело Boukhalfa (C-214/94, Recueil, стр. I-2253, точка 14).

( 10 ) Още от първите решения, които постановява в тази област, Съдът непрестанно поставя ранното общностно законодателство в областта на социалната сигурност в този широк контекст. Вж. по-специално Решение от 19 март 1964 г. по дело Unger (75/63, Recueil, стр. 177), Решение от 9 юни 1964 г. по дело Nonnenmacher (92/63, Recueil, стр. 281) и Решение от 5 юли 1967 г. по дело Ciechelski (1/67, Recueil, стр. 181).

( 11 ) Вж. Prodromos Mavridis, „La sécurité sociale à l’épreuve de l’intégration européenne“, Bruylant 2003, p. 500.

( 12 ) Държавите-членки запазват правото си да определят видовете социални обезщетения, които предоставят, както и условията за това, докато общностното право налага някои правила и принципи, целящи да гарантират, че прилагането на различните национални норми няма да породи неблагоприятни последици за лицата, които упражняват правото си на свободно движение в рамките на Общността.

( 13 ) Вж. Prodromos Mavridis, op. cit., бележка под линия 11, стp. 524.

( 14 ) Решение от 12 октомври 1978 г. (10/78, Recueil, стр. 1915).

( 15 ) Вж. Решение по дело Belbouab, посочено по-горе в бележка под линия 14, точка 8.

( 16 ) Решение от 14 ноември 1990 г. (C-105/89, Recueil, стр. I-4211).

( 17 ) Заявителят, роден в Нигерия, е британски гражданин до независимостта на Нигерия през 1960 г., т.е. тринадесет години преди присъединяването на Обединеното кралство към Европейската общност, след което придобива нигерийско гражданство. Той живее и работи в белгийско Конго от 1937 г. и прави вноски в белгийска пенсионна схема до независимостта на тази територия на 1 юли 1960 г.

( 18 ) Вж. по този въпрос Решение по дело Belbouab, посочено в бележка под линия 14, точка 7.

( 19 ) По този повод може да се отбележи, че след решението по дело Belbouab (посочено по-горе в бележка под линия 14) ясно личи, че следваният в Регламент № 1408/71 подход се различава от залегналия в основата на международните договори в областта на социалната сигурност, в които условията за предоставяне на социалните обезщетения трябва да са изпълнени при настъпване на пораждащия правото да се получи плащане на обезщетенията факт, т.е. що се отнася до правото на пенсия, към момента, в който работникът достига пенсионна възраст или към датата на заявлението за пенсия (вж. Ph. Gosseries, „Europe sociale — La libre circulation des travailleurs et les règlements CEE Nos 1408/71 et 1612/68: champ d’application matériel et personnel — règle de l’égalité de traitement“, Journal des Tribunaux du travail, 1993, № 560, p. 273—274).

( 20 ) Вж. в това отношение Заключение на генералния адвокат Mischo, представено по дело Buhari Haji (посочено по-горе в бележка под линия 16), точка 11. Генерален адвокат Mischo преценява, че дори заявителят да е бил гражданин на държава — членка на Общността, той не може да се позовава на член 10, параграф 1 от Регламент № 1408/71, за да принуди компетентен в областта на пенсиите национален орган да му изплати пенсията по сметка, която притежава във финансова институция, намираща се в Заир или Нигерия.

( 21 ) В това отношение е важно да се има предвид, че макар осигурителните периоди да трябва да бъдат взаимно признати от компетентните в областта на пенсиите органи, това не означава, че те се преобразуват в национални осигурителни периоди.

( 22 ) Вж. в това отношение Решение от 15 януари 2002 г. по дело Gottardo (55/00, Recueil, стр. I-413). По това дело двустранен договор в областта на социалната сигурност, сключен от държава-членка и страна, която не членува в Общността, позволява на гражданите на тази държава-членка да им бъдат признати завършени в третата страна осигурителните периоди за целите на придобиване на право на обезщетение за старост. Съдът постановява, че при изпълнение на поети по силата на такива международни споразумения задължения държавите-членки трябва да изпълняват задълженията, които им налага общностното право. По това дело това означава, че компетентният в областта на социалната сигурност орган на тази държава-членка трябва да предостави на гражданите на друга държава-членка преимуществата, от които се ползват собствените му граждани съгласно двустранния договор за социална сигурност.