ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

E. SHARPSTON

представено на 31 октомври 2019 година ( 1 )

Дeло C‑507/18

NH

срещу

Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI — Rete Lenford

(Преюдициално запитване, отправено от Corte suprema di cassazione (Италия)

„Директива 2000/78/EC — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Дискриминация, основана на сексуална ориентация — Член 3, параграф 1, буква а) — Достъп до заетост — Публични изявления, изключващи наемането на работа на хомосексуалисти — Член 8, параграф 1 — Член 9, параграф 2 —Прилагане и способи за защита — Активна процесуална легитимация на сдружение при липсата на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва — Искове за вреди“

1. Έπεα πτερόεντα, думите имат криле. Значението на този израз, чийто произход може да бъде проследен обратно до Омир ( 2 ), е двусмислено: че думите отлитат, носени от вятъра ( 3 ), но също така, че думите пътуват бързо и се разпространяват бързо. Настоящият случай, който се отнася до изявления, направени по време на радиоинтервю, се доближава до второто значение. Днес думите, изречени по радиото или телевизията или предадени чрез социалните медии, се разпространяват бързо и имат последствия. Устните изявления в основата на главното производство стигат до Люксембург и дават възможност на този Съд да тълкува разпоредбите на Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите ( 4 ). Попада ли в обхвата на член 3, параграф 1, буква а) от Директивата, който забранява дискриминацията при достъп до заетост, и общо изявление, направено по радиото, че интервюираният няма да наема хомосексуалисти в своята адвокатска кантора? И възможно ли е, при липса на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва, сдружение да предприема действия за спазване на забраната за дискриминация в областта на заетостта и професиите, включително като поиска присъждане на обезщетение?

Правна уредба

Европейска конвенция за защита на правата на човека и основните свободи

2. Член 10 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) предвижда: „1. Всеки има право на свобода на изразяването на мнения. Това право включва свободата да отстоява своето мнение, да получава и да разпространява информация и идеи без намеса на държавните власти и независимо от границите. Този член не забранява на държавите да въвеждат разрешителен режим за дейността на радио- и телевизионните компании и производителите на кинематографична продукция. 2. Ползването на тези свободи, доколкото е съпроводено със задължения и отговорности, може да бъде обусловено от процедури, условия, ограничения или санкции, които са предвидени от закона и са необходими в едно демократично общество в интерес на националната и обществената сигурност, териториалната цялост, за предотвратяване на безредици или на престъпления, за защитата на здравето и морала, както и на репутацията или на правата на другите, за предотвратяване на изтичането на секретна информация или за поддържане на авторитета и безпристрастността на правосъдието“.

3. Член 14 забранява дискриминацията, като предвижда, че „[у]пражняването на правата и свободите, предвидени в тази конвенция, следва да бъде осигурено без всякаква дискриминация, основана по-специално на пол, раса, цвят на кожата, език, религия, политически и други убеждения, национален или социален произход, принадлежност към национално малцинство, имущество, рождение или друг някакъв признак“.

4. Правото на заетост обаче не е сред конкретните права, защитени от ЕКПЧ.

Правото на Съюза

Хартата на основните права на Европейския съюз

5. Член 11, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) ( 5 ) предвижда, че „[в]секи има право на свобода на изразяването на мнения. Това право включва свободата да отстоява своето мнение, да получава и да разпространява информация и идеи без намеса на публичните власти и независимо от границите“.

6. Член 15, параграф 1 гласи, че „[в]секи има право да работи и да упражнява свободно избрана или приета професия“.

7. Член 21, параграф 1 забранява „всяка форма на дискриминация, основана по-специално на пол, раса, цвят на кожата, етнически или социален произход, генетични характеристики, език, религия или убеждения, политически или други мнения, принадлежност към национално малцинство, имотно състояние, рождение, увреждане, възраст или сексуална ориентация“.

8. Член 52, параграф 1 предвижда, че „[в]сяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от настоящата Харта, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на същите права и свободи. При спазване на принципа на пропорционалност ограничения могат да бъдат налагани, само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора“. Член 52, параграф 3 предвижда, че „[д]околкото настоящата Харта съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от [ЕКПЧ], техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената Конвенция. Тази разпоредба не пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита“.

Директива 2000/78

9. В съображенията от Директива 2000/78 се посочва по-специално: „(1) […] Европейският съюз се основава на принципите на свобода, демокрация, спазване на човешките права и основните свободи, върховенство на закона, принципи, които са общи за всички държави членки, и спазва основните права […] (9) Заетостта и упражняването на занятие са ключови елементи за гарантиране на равните възможности за всички и силно подпомагат пълното участие на гражданите в икономическия, културния и социален живот и реализирането на техния потенциал. […] (11) Дискриминацията, която се основава на […] сексуална ориентация може да възпрепятства постигането целите на Договора за ЕО, по-специално, достигането на високо ниво на заетост и социална закрила, повишаване на жизнения стандарт и качеството на живота, икономическата и социална сплотеност и солидарност, свободното движение на хора. […] (15) Оценяването на фактите, от които може да се заключи, че е налице пряка или непряка дискриминация е от компетенциите на националните съдебни или други компетентни органи, в съответствие с разпоредбите на националното законодателство или практика. […] (28) Настоящата директива регламентира минимум изисквания като дава на държавите членки възможността от въвеждане и прилагане на по-благоприятни разпоредби. Прилагането на настоящата директива по никакъв начин не трябва да служи за оправдаване на каквато и да е регресия на ситуацията, която вече съществува във всяка държава членка. (29) Лица, които са били обект на дискриминация, основаваща се на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация, следва да разполагат с адекватни средства за правна защита. За предоставяне на по-ефективно ниво на защита, сдруженията или юридическите лица също трябва да са оправомощени да участват в производствата, като държавите членки определят, дали от името или в защита на жертва без да се засягат националните процесуални закони относно представителството и защитата в съда. […] (30) Ефективното прилагане на принципа за равенство изисква адекватна юридическа защита срещу преследване. […] (35) Държавите членки следва да осигурят ефективни, пропорционални и убедителни санкции в случай на нарушения на задълженията по настоящата директивa. […] (37) В съответствие с принципа за субсидиарност […] целта на настоящата директива, а именно създаването в [ЕС] на [равни възможности] по отношение на [заетостта и професиите], не може да се постигне в достатъчна степен от държавите членки […]“.

10. Член 1 предвижда, че целта на Директивата е „да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.

11. Член 2 („Понятие за дискриминация“) предвижда: „1. За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1. 2. За целите на параграф 1: а) проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1; б) проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата от определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, освен ако: […] 5. Настоящата директива не засяга мерките, регламентирани от национален закон, които в демократичното общество са необходими за обществената сигурност, поддържането на обществения ред и предотвратяването на престъпни деяния, защитата на здравето, правата и свободите на другите“.

12. Съгласно член 3 („Приложно поле“): „1. В границите на сферите на компетентност, поверени на [ЕС], настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с: а) условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение; […]“.

13. Член 8 предвижда: „1. Държавите членки могат да приемат или поддържат разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на принципа за равно третиране от тези, изложени в настоящата директива. 2. Прилагането на настоящата директива при никакви обстоятелства не представлява основание за намаляване на равнището на защита срещу дискриминация, което вече е постигнато от държавите членки в областите, уредени от настоящата директива“.

14. Съгласно член 9 („Защита на права“): „1. Държавите членки осигуряват, че съдебните и/или административни процедури […] за привеждане в изпълнение на задълженията по настоящата директива са достъпни за всички лица, които считат себе си засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа за равно третиране […] 2. Държавите членки осигуряват, че асоциациите, организациите и други юридически лица, които имат, в съответствие с критериите, изложени от тяхното национално законодателство, законосъобразен интерес от гарантиране спазването на разпоредбите на настоящата директива могат да участват от името, или в подкрепа на тъжителя, с нейно или негово одобрение, във всяка съдебна и/или административна процедура, съществуваща за привеждането в изпълнение на задълженията по настоящата директива. […]“.

15. Член 17 предвижда, че „[д]ържавите членки регламентират правилата за санкциите, приложими при нарушение на националните разпоредби, приети в съответствие с настоящата директива и предприемат всички необходими мерки да гарантират тяхното прилагане. Санкциите, които могат да включат изплащане на обезщетение на жертвата, следва да бъдат ефективни, пропорционални и убедителни. […]“.

Италианското право

16. Decreto legislativo 9 luglio 2003, No 216 (Законодателен декрет № 216 от 9 юли 2003 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет 216/2003“) транспонира Директива 2000/78. Съгласно член 1 Декретът „установява разпоредбите за прилагане на принципа на равно третиране на лицата без оглед на религия, убеждения, увреждане, възраст и сексуална ориентация в областта на заетостта и професиите и предвижда необходимите мерки, за да се гарантира, че тези фактори не са основание за дискриминация, като се отчитат и различните последици от тези форми на дискриминация за жените и мъжете“.

17. Член 2 определя дискриминацията. Съгласно параграф 1 „[…] принципът на равно третиране означава отсъствие на пряка или непряка дискриминация, основана на религия, убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация. Този принцип изисква да не се допускат никакви прояви на пряка или непряка дискриминация, които се определят както следва: a) пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа на религия, убеждения, увреждане, възраст или сексуална ориентация; b) непряка дискриминация има, когато привидно неутрална разпоредба, критерий, практика, акт, договор или поведение могат да поставят лицата с определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в особено неблагоприятно положение в сравнение с други лица. […]“.

18. Член 3, параграф 1 гласи, че „[п]ринципът на равно третиране без оглед на религия, убеждения, увреждане, възраст и сексуална ориентация се прилага към всички лица в публичния и частния сектор и подлежи на съдебна защита по реда, предвиден от член 4, по-специално в следните области: a) достъп до заетост, до самостоятелна заетост и до заетост, включително критериите за подбор и условията за наемане на работа […]“.

19. Член 5 се отнася до активната процесуална легитимация и предвижда, че: „1. Синдикалните организации, сдруженията и организациите, които представляват засегнато право или интерес по силата на упълномощаване, направено с официален документ или с нотариално заверен частен документ, като условие за действителност, са процесуално легитимирани по смисъла на член 4 да предявят иск от името и за сметка на лице жертва на дискриминация или в подкрепа на такова лице срещу физическото или юридическото лице, на което може да се вмени дискриминационното поведение или акт. 2. Субектите по точка 1 са процесуално легитимирани и в случаите на колективна дискриминация, когато засегнатите от дискриминацията лица не могат да се определят направо и незабавно“.

Обстоятелствата, производството и преюдициалните въпроси

20. NH е старши адвокат. Материалите по делото, изпратени на Съда, не позволяват да се направят категорични изводи относно актуалния статут на NH в адвокатската кантора, към която принадлежи. По време на радиоинтервю NH заявява, че никога не би наел хомосексуалист в кантората си, нито би желал да работи с такива лица. Към момента, в който прави тези изявления, няма открита текуща процедура по наемане на работа в адвокатската кантора на NH.

21. Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI — Rete Lenford (наричано по-нататък „Associazione“) ( 6 ) е сдружение на адвокати, което съгласно своя устав има за цел „да допринася за развитието и разпространението на културата и за зачитането на правата на [ЛГБТИ]“, както и да създаде мрежа от адвокати, които да предлагат съдебна защита на ЛГБТИ лица и да ги представлява пред национални и международни юрисдикции. Associazione предявява иск срещу NH, с който иска той да бъде осъден да публикува извлечение от определението в национален ежедневник, да изготви план за действие за премахване на дискриминацията и да заплати обезщетение на Associazione за неимуществени вреди.

22. С определение от 6 август 2014 г. Tribunale di Bergamo (Районен съд Бергамо, Италия), правораздаващ в качеството си на юрисдикция по трудовоправни спорове, установява, че NH е действал незаконно. Той счита, че поведението му е било незаконосъобразно, тъй като има дискриминационен характер, издава разпореждане за публикуване на част от определението, както е поискано, и го осъжда да заплати обезщетение за вреди на Associazione в размер на 10000 EUR.

23. Жалбата, подадена от NH срещу това определение, е отхвърлена от Corte d’appello di Brescia (Апелативен съд Бреша, Италия) с решение от 23 януари 2015 г.

24. NH подава касационна жалба срещу това решение до Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) (наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“).

25. Запитващата юрисдикция изразява съмнение дали Associazione е орган, представляващ колективни интереси за целите на член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 и следователно дали има активна процесуална легитимация да предяви иск срещу NH. Тя изразява съмнение и дали изявленията на NH попадат в приложното поле на Директива 2000/78 въз основа на това, че се отнасят до „заетостта“ или трябва да се разглеждат като просто изразяване на мнение, което не е свързано с каквато и да било дискриминационна процедура по наемане на работа.

26. При тези обстоятелства запитващата юрисдикция отправя до Съда следните въпроси: „1) Трябва ли член 9 от Директива 2000/78/ЕО да се тълкува в смисъл, че сдружение, съставено от адвокати, специализирани в съдебната защита на лица с различна сексуална ориентация, в чийто устав се предвижда, че целта на сдружението е да насърчава зачитането на културата на тази категория лица и спазването на техните права, автоматично, като носител на колективен интерес и сдружение с нестопанска цел, е процесуално легитимирано да предяви иск, включително иск за обезщетение за вреди, когато са налице действия, счетени за дискриминационни по отношение на тази категория лица? 2) Попада ли в приложното поле на предвидената в Директива 2000/78 антидискриминационна защита — при правилно тълкуване на членове 2 и 3 от тази директива — изказването на мнение срещу хомосексуалистите, с което по време на интервю в развлекателно радиопредаване интервюираният заявява, че никога няма да наеме или да използва като сътрудници такива лица в кантората си, въпреки че интервюираният не провежда, нито планира да проведе процедура по подбор и наемане на работа?“.

27. Писмени становища представят NH, Associazione, гръцкото и италианското правителство, както и Европейската комисия. В съдебно заседание, проведеното на 15 юли 2019 г., NH, Associazione, италианското правителство и Комисията представят устните си становища.

Анализ

Предварителни бележки

28. Фактите в основата на настоящото дело не се оспорват. По време на рaдиоинтервю NH заявява, че не би наел в кантората си хомосексуалист и не би работил с такива лица. Делото се отнася до правната квалификация на тези факти. Представляват ли тези изявления дискриминация в областта на заетостта по смисъла на Директива 2000/78? И ако това е така, може ли Associazione да предяви иск срещу NH, при положение че няма лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва?

29. Ето защо най-напред следва да се провери дали положението, разглеждано в главното производство, попада в приложното поле на Директива 2000/78, а след това да се установи дали Associazione има активна процесуална легитимация да предяви иск, за да гарантира спазването на разпоредбите на тази директива. Това е редът, в който ще разгледам преюдициалните въпроси (като по този начин обръщам реда на задаването им в акта за преюдициално запитване).

30. Съгласно постоянната практика на Съда както от заглавието и съображенията, така и от съдържанието и целта на Директива 2000/78 следва, че тя е предназначена да установи обща рамка, за да се осигури на всяко лице равно третиране „в областта на заетостта и професиите“, като му се предостави ефикасна защита срещу дискриминацията, основана на един от признаците, упоменати в член 1, сред които е сексуалната ориентация ( 7 ).

31. Директивата има за цел и да създаде в Европейския съюз равни възможности по отношение на заетостта и професиите ( 8 ). Предлаганата от Директивата защита обаче трябва се счита за минимум, като на държавите членки се дава възможността да въвеждат и прилагат по-благоприятни разпоредби ( 9 ). Директива 2000/78 предлага защита на две различни нива: материалноправно ниво, чрез забрана на пряката и непряката дискриминация въз основа, наред с другото, на сексуална ориентация, и ниво на прилагане, чрез предвиждане на минимални изисквания относно способите за защита, които държавите членки трябва да гарантират в случаи на дискриминация.

Въпрос 2

32. Вторият въпрос се отнася до приложното поле на Директива 2000/78. Попада ли в приложното поле на тази директива изявление, направено в рамките на радиопредаване, по време на което интервюираният заявява ясно и недвусмислено, че никога не би наел хомосексуалист в кантората си, нито би желал да работи с такива лица, дори ако това изявление не се отнася до провеждана или планирана процедура по наемане на работа?

33. Преценката на фактите, от които може да се заключи, че е налице пряка или непряка дискриминация, е от компетенциите на националните съдебни или други компетентни органи, в съответствие с разпоредбите на националното законодателство или практика ( 10 ). С оглед на това ми се струва, че ако Директива 2000/78 е приложима, фактите по настоящия случай, както са представени пред Съда, представляват пряка дискриминация. Очевидно е, че хомосексуално лице, което търси работа в адвокатската кантора на NH, ще бъде третирано по-неблагоприятно — а именно няма да бъде наето — заради сексуалната си ориентация в сравнение с друго лице в сходно положение ( 11 ).

34. Попадат ли фактите, описани от запитващата юрисдикция, в приложното поле на Директива 2000/78? Попадат ли те в рубриката „заетост и професии“, и по-специално в „условията за достъп до заетост“ по член 3, параграф 1, буква а) от Директивата?

Приложното поле на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78

35. Запитващата юрисдикция изразява съмнения относно наличието на достатъчна връзка между изявленията на NH по време на радиопрограмата и достъпа до заетост, тъй като към момента на тези изявления не е имало текуща процедура по наемане на работа, нито дори обява за работа в адвокатската кантора на NH. Тя отбелязва също, че простото изразяване на мнение, което няма никаква връзка с процедура по наемане на работа, е защитено от свободата на изразяване на мнение.

36. NH твърди, че не е имало провеждана или планирана процедура по наемане на работа. Следователно не е имало професионален контекст. Той е изразявал своето лично мнение като обикновен гражданин.

37. В съдебното заседание италианското правителство подчертава, че трябва да се има предвид контекстът, в който са направени изявленията. Връзката с достъпа до заетост би могла да бъде различна в зависимост от това дали изявленията са били направени по време на сериозна емисия с участието на работодатели и журналисти от новините или по време на изпълнена с ирония програма на политическата сатира.

38. Може ли да се счита, че изявления като тези, които са в основата на спора по главното производство, попадат в обхвата на понятието „достъп до заетост“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 и когато няма текуща процедура по наемане на работа?

39. Тази разпоредба предвижда, че трябва да се избягва дискриминация по отношение на „критериите за подбор“, „условията за наемане на работа“ и „повишението“. Тя обаче не определя какво трябва да се разбира под „достъп до заетост“.

40. Както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване в целия Европейски съюз, като се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба ( 12 ).

41. Директива 2000/78 конкретизира в обхванатите от нея области основния принцип на недопускане на дискриминация, закрепен в член 21 от Хартата ( 13 ). Самата директива не прогласява принципа на равно третиране в областта на заетостта и професиите. Както става ясно от съображения 3 и 4 от преамбюла на Директивата, източник на принципа за забрана на тези форми на дискриминация са различните международни инструменти и общите конституционни традиции на държавите членки ( 14 ). Целта на Директивата е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията в областта на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране, за да се гарантират равни възможности за всички и да се подпомогне пълното участие на гражданите в икономическия, културния и социален живот и реализирането на техния потенциал ( 15 ).

42. Предвид целта на Директива 2000/78 и естеството на правата, които тя цели да защити, нейното приложно поле не може да се определя ограничително ( 16 ). Този извод се отнася и до понятията от Директивата, които определят материалното ѝ приложно поле, като например заетост, достъп, професионална ориентация и квалификация, условия на труд, социална закрила и социални придобивки. Равното третиране в областта на достъпа до заетост или самостоятелна заетост изисква премахване на всяка дискриминация, произтичаща от всяка разпоредба, която възпрепятства достъпа на лицата до всички форми на заетост и професия ( 17 ). Заетостта и професията са ключови елементи за гарантиране на равни възможности за всички ( 18 ).

43. Понятието „достъп“ е определено като „средства или възможност за приближаване или влизане на дадено място“ ( 19 ). Когато става въпрос за „достъп до заетост“ понятието обхваща условията, критериите, средствата, начина за получаване на работа. Ако работодател реши да не наеме на работа определени лица поради (предполагаемата) им сексуална ориентация, той установява (отрицателен) дискриминационен критерий за наемане на работа. Такава ситуация категорично попада в приложното поле на Директива 2000/78.

44. Както посочва моят колега генерален адвокат Poiares Maduro, достъпът до заетост и професионалното развитие имат „основно значение за всеки човек не само като средство да изкарва прехраната си, но и като важен начин за самоутвърждаване и реализиране на личния потенциал. Който дискриминира човек от подозрителните категории, несправедливо го лишава от полезни възможности. В резултат способността на този човек да води самостоятелен живот е сериозно застрашена, тъй като определен важен аспект от неговия живот зависи не от собствения му избор, а от предразсъдъците на другиго. Когато са третирани по-малко благоприятно поради своите признаци, хората от тези групи са лишени от възможност да упражняват своята самостоятелност. При това положение е справедливо и обосновано да се приложи антидискриминационен закон. По същество като приемаме равенството за ценност и се съгласяваме да постигнем равенство чрез закона, ние се опитваме трайно да осигурим условия за самостоятелен живот на всеки човек“ ( 20 ).

45. Въпреки че не засяга пряко разглеждания тук въпрос, практиката на Съда вече дава някои насоки относно това какво означава „достъп до заетост“.

46. По делата за дискриминация, основана на пола, Съдът дава широко определение за „достъп до заетост“. Така той подчертава, че „в понятието за достъп до заетост се включват не само условията, които съществуват преди възникването на трудово правоотношение“, но и фактори, които влияят върху решението на лицето дали да приеме или не оферта за работа ( 21 ).

47. По дело Feryn, което се отнася до тълкуването на Директива 2000/43, директорът на дружество прави публични изявления, че предприятието му търси да назначи монтажисти, но не може да наеме „лица с чужд произход“, тъй като клиентите му няма да искат да им предоставят достъп до личните си помещения, за да извършат работата. Съдът постановява, че „[т]акива факти, които могат да породят презумпция за дискриминационна политика по наемане на работа, биха могли да бъдат публичните изявления на даден работодател, че в рамките на политиката си по наемане на работа няма да наема работници или служители с определен етнически или расов произход“. Фактът, че работодател заявява публично, че няма да наема на работа работници или служители с определен расов или етнически произход, което очевидно би могло да разубеди сериозно някои кандидати да подадат своите кандидатури и следователно би могло да представлява пречка за достъпа им до пазара на труда, съставлява пряка дискриминация при наемането на работа, която не изисква наличието на конкретен тъжител, който да може да бъде идентифициран и който твърди, че е бил жертва ( 22 ).

48. По-близко до настоящото положение е дело Asociaţia Accept, което, както в случая, се отнася до тълкуването на Директива 2000/78. По това дело, в интервю пред медиите във връзка с евентуален трансфер на професионалния футболист Х, голям акционер в FC Steaua, който е „спонсор“ на клубa, заявява че няма да приеме хомосексуалист в отбора. Футболният клуб така и не започва преговори за наемането футболист Х, който е бил представен като хомосексуалист. Предполага се обаче, че футболният клуб не е наел този играч поради сексуалната му ориентация ( 23 ).

49. Съдът приема, че факти като тези по главното производство позволяват да се предположи, че е налице дискриминация по смисъла на Директива 2000/78. Без значение е, че „системата за наемане на професионални футболисти не се основава на обществена поръчка или на преки преговори след процедура за подбор, която предполага представяне на кандидатури и техния предварителен подбор с оглед на интереса на работодателя“. Освен това „работодателят ответник не може да оспори съществуването на факти, от които може да бъде заключено, че той провежда дискриминационна политика за наемане на работа, като се ограничи да посочи, че изявленията, внушаващи съществуването на хомофобска политика на наемане на работа, са направени от лице, което, макар да заявява и да изглежда, че играе важна роля в управлението на този работодател, не е оправомощено да ангажира неговата воля по въпросите за наемането на работа“. Обстоятелството, че един такъв работодател „не се е разграничил категорично от разглежданите изявления, съставлява критерий, с който сезираната юрисдикция може да се съобрази в рамките на общата преценка на фактите“. Възприемането на съответните защитени групи също може да е от значение за общата преценка на разглежданите изявления. Освен това обстоятелството, че професионален футболен клуб не е започнал каквито и да било преговори за наемането на работа на спортист, представян като хомосексуалист, „не изключва възможността някои факти, позволяващи да се заключи за наличието на дискриминация, прилагана от този клуб, да бъдат приети за установени“ ( 24 ).

50. Ето защо извеждам следните принципи относно приложното поле на понятието „достъп до заетост“ съгласно член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78: i) това понятие трябва да получи самостоятелно и еднакво тълкуване в целия Европейския съюз; ii) като се има предвид целта на Директива 2000/78 и естеството на правата, които тя има за цел да гарантира, обхватът на това понятие не може да се определя ограничително; iii) публични изявления, че няма да бъдат наемани на работа лица, които принадлежат към защитена група, очевидно могат да разубедят някои кандидати да подадат кандидатурата си и да възпрепятстват достъпа им до пазара на труда, iv) конкретният начин за наемане на работа е ирелевантен (няма значение дали става въпрос за покана за подаване на кандидатури, процедура за подбор и т.н.); v) ако разумно може да се счета, че лицето, което прави дискриминационните изявления по отношение на критериите за подбор, има влияние върху потенциалния работодател, обстоятелството, че това лице не може да обвърже юридически действителния работодател по въпросите за наемането на работа, също е без значение; vi) обстоятелството, че работодателят не е започнал преговори за наемането на лице, което принадлежи към защитена група, не изключва възможността за установяване на дискриминация; и vii) не е необходимо да е налице конкретен тъжител, за да се установи наличието на дискриминация. Други релевантни фактори, които могат да бъдат разгледани, са въпросът дали действителният работодател се е разграничил ясно от изявленията и начинът, по който това се възприема от съответните защитени групи.

51. В този контекст, колко тясна трябва да е връзката с действителна процедура по подбор и наемане на работа, за да попаднат в приложното поле на Директива 2000/78 дискриминационни изявления като тези в главното производство?

52. Струва ми се, че не е достатъчна чисто хипотетична връзка. Така например да си представим, че дадено лице заяви „ако бях адвокат, никога не бих наел ЛГБТИ лице в адвокатската си кантора“. Ако лицето, което прави това изявление, е архитект, а не адвокат, и не работи в адвокатска кантора в каквото и да било качество, изявлението, колкото и да е достойно за съжаление, няма действителна връзка с достъпа до заетост. Същото важи и ако някой, който няма градина, нито желание да придобие такава, заяви, че никога няма да наеме ЛГБТИ градинар. Примерите могат да бъдат умножени. В зависимост от начина, по който са конфигурирани, връзката между дискриминационното изявление и потенциалния достъп до заетост ще бъде по-тясна или по-далечна.

53. Принципите, които изведох от практиката на Съда, обаче позволяват да се направи (неизчерпателен) списък с критерии за установяване кога дискриминационни изявления имат достатъчна връзка с достъпа до заетост, за да попадат в приложното поле на Директива 2000/78.

54. Следователно трябва да се вземат предвид статутът и качеството на лицето, което прави изявлението. Това лице трябва да е или потенциален действителен работодател, или някой, който de iure или de facto може да окаже значително влияние върху политиката по наемане на работа на потенциалния работодател или най-малкото може разумно да бъде възприеман като способен да упражнява такова влияние, въпреки че не може да обвързва юридически работодателя по въпросите, свързани с наемането на работа.

55. Освен това трябва да се вземат предвид естеството и съдържанието на направените изявления. Те трябва да се отнасят до заетост в областта на дейност на потенциалния работодател или на направилото ги лице — тоест област, в която това лице може да наема на работа. От изявленията трябва да личи волята на работодателя да дискриминира членове на защитената група. Освен това те трябва да са от такова естество, че да могат разубедят лицата, които принадлежат към защитената група, да се кандидатират, ако и когато се появи свободна позиция при този потенциален работодател. В това отношение ми се струва, че трябва да има оборима презумпция в смисъл, че рано или късно потенциалният работодател ще пожелае да наеме на работа дадено лице и че когато го направи, той ще приложи дискриминационния критерий, за който публично е обявил, че е част от политиката му по наемане на работа. В такъв случай тежестта за оборване на тази презумпция във всеки конкретен случай на наемане пада върху потенциалния работодател ( 25 ).

56. Също така е релевантен контекстът, в който са направени изявленията. Те частни изказвания ли са (например по време на вечеря с партньора на лицето, което прави изявлението) или са публични изявления (или, дори по-лошо, са направени на живо в ефир и след това са възпроизведени в социалните мрежи)? При това положение отхвърлям категорично твърдението, че „хумористичното“ дискриминационно изявление някак „не се брои“ или е приемливо. Хуморът е мощен инструмент и с него твърде лесно може да се злоупотреби. Човек лесно може да си представи смразяващия ефект на хомофобските „шеги“, направени от потенциален работодател в присъствието на ЛГБТИ кандидати.

57. Накрая, трябва да се установи в каква степен естеството, съдържанието и контекста на направените изявления могат да разубедят лицата, които принадлежат към защитената група, да кандидатства за работа при този работодател. Както генерален адвокат Poiares Maduro убедително обяснява в заключението си по дело Feryn „[п]ри всеки процес по наемане на работа най-съществената част от „подбора“ се извършва още на етапа, когато някои подават кандидатури, а други — не. Не би било разумно да се очаква, че някой ще се кандидатира за дадена длъжност, ако предварително знае, че поради своята раса или етнически произход няма вероятност да бъде нает на работа. Следователно публичното изявление на работодател, че лицата от определена раса или етнически произход няма нужда изобщо да се кандидатират, в никакъв случай няма само хипотетични последици. Да не се приеме това за акт на дискриминация означава да не се приеме социалният факт, че подобни изявления въздействат унизително и обезсърчително върху лицата от такъв произход, които искат да участват на пазара на труда, и по-специално върху онези, които иначе биха имали интерес да работят за съответния работодател“ ( 26 ).

58. От предоставената на Съда информация е видно, че NH е старши адвокат и че направените от него изявления се отнасят до собствената му адвокатска кантора. Той ясно формулира (отрицателен) критерий за назначаване, който дискриминира евентуални хомосексуални кандидати. Неговите изявления са направени публично по радиото. Те са широко разпространени — действително италианското правителство заяви в съдебното заседание, че те могат лесно да бъдат намерени в интернет. Тези изявления могат да разубедят хомосексуални потенциални кандидати да търсят работа като адвокати или сътрудници в тази адвокатска кантора.

59. Стигам до заключението, че изявления като направените в главното производство могат да попаднат в приложното поле на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78. Запитващата юрисдикция е тази, която трябва да установи и оцени съответните факти в необходимата дълбочина, за да стигне до окончателно заключение ( 27 ).

Относно намесата в свободата на изразяване на мнение

60. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали изявленията на NH могат да бъдат защитени от свободата на изразяване на мнение, като същевременно заявява, че законодателството срещу дискриминация в областта на заетостта и професиите не може да се счита за намеса в тази свобода.

61. Свободата на изразяване на мнение, правото на труд и принципът на недопускане на дискриминация са основни права, признати от Хартата (съответно в член 11, параграф 1, член 15, параграф 1 и член 21, параграф 1). Свободата на изразяване на мнение е един от фундаментите на демократичното общество. Като принцип тя не се отнася само до информация или идеи, които са добре възприемани или са считани за безобидни или без значение, но също и до такива, които обиждат, шокират или смущават ( 28 ). Към свободата на изразяване на мнение обаче се прилагат някои ограничения ( 29 ).

62. Според мен с приемането на Директива 2000/78 законодателят на Съюза е направил ясен избор. Изявления, които са дискриминационни и попадат в приложното поле на Директива 2000/78, не могат да бъдат оправдани въз основа на свободата на изразяване на мнение. Така един работодател не може да заяви, че не би наел ЛГБТИ лица или лица с увреждания, или християни, или мюсюлмани, или евреи, и след това да се позове на свободата на изразяване на мнение, за да се защити. Като прави такова изявление, той не упражнява правото си на свобода на изразяване на мнение. Той обявява дискриминационна политика за наемане на работа.

63. Изборът на законодателя на Съюза допустим избор ли е?

64. Член 52, параграф 1 от Хартата допуска налагането на ограничения при упражняването на признатите в нея права и свободи, ако тези ограничения са предвидени в закон, зачитат основното съдържание на същите права и свободи и при спазване на принципа на пропорционалност са необходими и действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора ( 30 ).

65. В случая тези условия са изпълнени.

66. Първо, ограничаването на свободата на изразяване на мнение е предвидено в закон, а именно в Директива 2000/78.

67. Второ, както изтъква гръцкото правителство в писменото си становище, ограниченията на свободата на изразяване на мнение, произтичащи от Директива 2000/78, са обосновани с оглед на целите на Директивата — а именно равно третиране в областта на заетостта и професиите и постигането на висока степен на заетост и социална закрила — и са необходими за постигането на тези цели. Равното третиране в областта на заетостта и професиите, израз на основното право на защита срещу дискриминация, представлява призната от Съюза цел от общ интерес.

68. Трето, въпреки че постигането на целите на Директивата може да накърни свободата на изразяване на мнение, намесата не е такава, че да засегне неблагоприятно съдържанието на това право. Директива 2000/78 не допуска изразяването на дискриминационни мнения само в ограничен контекст, а именно този на заетостта и професиите.

69. Четвърто, принципът на пропорционалност е спазен. Приложното поле на Директива 2000/78 е определено в член 1 (където са изброени забранените основания за дискриминация) и член 3 (който определя персоналното и материалното приложно поле на тази директива). Единствените забранени изявления са тези, които представляват дискриминация в областта на заетостта и професиите. Тази намеса в свободата на изразяване на мнение не надхвърля пределите на необходимото и подходящото за постигане на преследваните с Директивата цели ( 31 ).

70. Това тълкуване се подкрепя и от практиката на Съда в Страсбург ( 32 ). Като се има предвид, че упражняването на свободата на изразяване на мнение е „съпроводено със задължения и отговорности“, член 10, параграф 2 от ЕКПЧ допуска намеса „за защита на репутацията или на правата на другите“, доколкото те са „предвидени от закона“ и са „необходими в едно демократично общество“. В решение Vejdeland и др./Швеция на няколко лица са наложени осъдителни присъди за разпространение на листовки в училище, в които се изразява презрение към хомосексуалистите. Съдът в Страсбург приема, че намесата в свободата на изразяване на мнение, гарантирана от член 10, параграф 1 от ЕКПЧ, е обоснована от член 10, параграф 2 от ЕКПЧ. Съдът в Страсбург подчертава, че дискриминацията, основана на сексуалната ориентация, е толкова сериозна, колкото е и дискриминация, основана на раса, произход или цвят. Той потвърждава заключението на Върховния съд на Швеция, който признава „правото на жалбоподателите да изразяват своите идеи, но същевременно подчертава, че наред със свободите и правата хората имат и задължения; едно такова задължение е да се избягват, доколкото е възможно изявления, които са неоправдано обидни за другите и представляват посегателство върху техните права, [и] постановява, че изявленията в листовките са били ненужно обидни“ ( 33 ).

71. Ето защо считам, че забраната по силата на Директива 2000/78 на изявления, които съставляват пряка дискриминация по отношение на достъпа до заетост, не може да се счита за намеса в свободата на изразяване на мнение, която нарушава правата, гарантирани от член 11, параграф 1 от Хартата.

Относно възможността за дерогиране на Директива 2000/78

72. Вече посочих, че според мен изявленията на NH в радиопрограмата представляват пряка дискриминация въз основа на сексуална ориентация ( 34 ). Като такива те са изявления, които са забранени съгласно член 2, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78. Единствените дерогации, възможни в случай на пряка дискриминация, са професионалните изисквания (член 4), оправдаването на разликите в третирането на основание възраст (член 6), позитивното действие (член 7) и мерките, необходими, наред с другото, за защита на правата и свободите на другите (член 2, параграф 5).

73. Никоя от страните не твърди, че е приложима някоя от дерогациите, предвидени в членове 4, 6 или 7, и според мен те са очевидно ирелевантни. Тъй като член 2, параграф 5 бе обсъден в съдебното заседание, ще го разгледам накратко.

74. Съдът е приел, че „[с] приемането на тази разпоредба законодателят на Съюза е предвидил и разрешил възможното противоречие в областта на заетостта и професиите между принципа за равно третиране и необходимостта да се поддържат общественият ред, обществената сигурност и общественото здраве, да се предотвратяват престъпленията и да се защитават правата и свободите на личността, които са от същностно значение за функционирането на всяко демократично общество. Законодателят е преценил, че в определени случаи, изброени в член 2, параграф 5 от Директива 2000/78, закрепените в тази директива принципи не следва да се прилагат спрямо мерките, с които се въвеждат разлики в третирането въз основа на някой от признаците, посочени в член 1 от нея, стига обаче тези мерки да са „необходими“ за осъществяването на упоменатите цели“ ( 35 ). Като изключение от принципа на забрана за дискриминация член 2, параграф 5 трябва да се тълкува стриктно ( 36 ).

75. Според мен в случая не може да се приложи дерогацията по член 2, параграф 5. Първо, не е установено съответно национално законодателство, което да привежда в действие тази дерогация. Второ, дори ако съществуваше такова законодателство (а това не е така), не мога да разбера как разрешаването на дискриминационни изявления, които възпрепятстват достъпа до заетост, може да се счете за „необходимо“ за защитата на „правата и свободите на лицата, които са от същностно значение за функционирането на всяко демократично общество“ ( 37 ).

76. От това следва, че в случая не е приложима нито една от възможните дерогации от забраната за пряка дискриминация, предвидени в Директива 2000/78.

77. С оглед на гореизложеното стигам до извода, че изявленията на интервюиран по време на радиопрограма, че никога не би наел хомосексуалист в кантората си, нито би желал да работи с такива лица, могат да попаднат в приложното поле на Директива 2000/78, тъй като могат да възпрепятстват достъпа до заетост. Когато тези изявления не са направени в хода на текуща процедура по подбор и наемане на работа, националната юрисдикция трябва да прецени дали връзката с достъпа до заетост не е хипотетична, като се имат предвид статутът и качеството на лицето, направило тези изявления, естеството, съдържанието и контекста на изявленията, както и степента, в която тези изявления могат да възпрат лица, принадлежащи към защитената група, да кандидатстват за работа при този работодател. Забраната, по силата на членове 2 и 3 от Директива 2000/78, на изявления, които съставляват пряка дискриминация в областта на достъпа до заетост, не може да се счита за намеса в свободата на изразяване на мнение, която нарушава правата, гарантирани от член 11, параграф 1 от Хартата.

Въпрос 1

78. Ще припомня, че Associazione е сдружение на адвокати, което съгласно устава си има за цел „да допринася за развитието и разпространението на културата и зачитането на правата на лицата ЛГБТИ“, както и да създаде мрежа от адвокати, които да предлагат съдебна защита на ЛГБТИ лица и да ги представляват пред национални и международни юрисдикции. С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали по силата на член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 такова сдружение автоматично е легитимирано да предяви иск, включително за обезщетение за вреди, когато се твърди наличието на дискриминация въз основа на сексуална ориентация.

79. Този въпрос поставя три проблема. Първо, легитимирано ли е едно сдружение да предяви иск за изпълнение на задължения, произтичащи от Директива 2000/78, при липса на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва? Второ, налице ли са конкретни критерии, на които трябва да отговаря едно сдружение, за да бъде процесуално легитимирано, и при утвърдителен отговор, кои са тези критерии? Трето, включва ли възможността едно сдружение да предяви иск за изпълнение на задълженията, произтичащи от Директива 2000/78, при липса на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва, и възможност за предявяване на искове за обезщетение за вреди?

Легитимирано ли е едно сдружение да предяви иск за изпълнение на задълженията, произтичащи от Директива 2000/78, при липса на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва?

80. Член 9 от Директива 2000/78 отново потвърждава основното право на ефективни правни средства за защита и предвижда, че държавите членки осигуряват възможност на всички лица, които считат себе си за засегнати от дискриминация, да защитят правата си ( 38 ). Тази разпоредба въвежда правото на предявяване на иск за зачитане на правата по Директивата не само в полза на всички лица, които се считат за засегнати, но също така, в съответствие с член 9, параграф 2, в полза на сдружения с легитимен интерес, които могат да участват, от името или в подкрепа на тъжителя, с негово или нейно одобрение, във всяка съдебна или административна процедура.

81. Тази формулировка обаче не означава непременно, че сдруженията не могат да предявят иск при липсата на тъжител, който да може да бъде идентифициран. Би било трудно да се реализира преследваната от Директивата цел за подпомагане на пълното участие на гражданите в икономическия, културния и социален живот, ако Директива 2000/78 се прилага само когато неуспял кандидат за дадена позиция, който счита себе си за жертва на пряка дискриминация, предяви иск пред съда срещу работодателя ( 39 ).

82. Член 8, параграф 1 oт Директива 2000/78 относно „минималните изисквания“ въвежда „нерегресионна“ разпоредба по отношение на държавите членки, които имат или искат да приемат законодателство, което предвижда по-високо ниво на защита от гарантираното от директивата ( 40 ). В него се посочва, че прилагането на Директивата при никакви обстоятелства не представлява основание за намаляване на равнището на защита срещу дискриминация, което вече е постигнато от държавите членки в областите, уредени от Директивата ( 41 ).

83. Съдът вече е тълкувал член 8, параграф 1 във връзка с член 9, параграф 2, за да заключи, че Директива 2000/78 по никакъв начин не изключва възможността държавите членки да предвиждат в националните си законодателства право за сдруженията, които имат законен интерес от това да се гарантира спазването на тази директива, да инициират съдебно или административно производство, без да действат от името на определен тъжител или в отсъствието на тъжител, който да може да бъде идентифициран ( 42 ). Така в Asociaţia Accept Съдът приема, че неправителствена организация, чиято цел е да насърчава и защитава правата на лицата, които са лесбийки, гейове, бисексуални и транссексуални, може да предяви иск, наред с другото, за налагане на глоба на футболен клуб и на един от акционерите му на основание, че професионален футболист не е бил нает, тъй като се предполага, че е хомосексуалист.

84. Този подход съответства на общата тенденция в практиката на Съда. Всъщност същото разрешение е възприето и в решение по дело Feryn. По това дело белгийски орган за насърчаване на равното третиране, определен в съответствие с член 13 от Директива 2000/43, предявява иск пред белгийските трудови съдилища за установяване, че Feryn прилага дискриминационна политика по наемане на работа. Като се основава, първо, на факта, че наличието на пряка дискриминация не зависи от идентифицирането на тъжител, който твърди, че е бил жертва, и второ, на факта, че Директива 2000/43 съдържа разпоредба, наречена „минимални изисквания“ (сходна с член 8, параграф 1 от Директива 2000/78), Съдът постановява, че тази директива по никакъв начин не е пречка държавите членки да признават правото на сдруженията, които имат законен интерес да гарантират спазването на Директивата, да предявяват искове, без да действат от името на определен тъжител, или в отсъствието на жертва, която да може да бъде идентифицирана ( 43 ).

85. От член 9, параграф 2 и член 8, параграф 1 от Директива 2000/78, така както са тълкувани в практиката на Съда, следва, че държавите членки не са лишени от възможността да предвидят допълнителни възможности за прилагане на Директивата. Всъщност струва ми се, въпреки че само националният съд е този, който може да го прецени, че точно това прави член 5, параграф 2 от Законодателен декрет № 216/2003, като признава изрично на посочените в параграф 1 сдружения „[активна процесуална легитимация] и в случаите на колективна дискриминация, когато засегнатите от дискриминацията лица не могат да се определят направо и незабавно“.

Налице ли са конкретни критерии, на които трябва да отговаря едно сдружение, за да е процесуално легитимирано, и при утвърдителен отговор, кои са тези критерии?

86. В акта за преюдициално запитване се посочва, че процесуалната легитимация на сдруженията по делата за дискриминация, попадащи в приложното поле на Директива 2000/78, се урежда в Италия от член 5, параграф 1 от Законодателен декрет № 216/2003, който предоставя процесуалната легитимация на „синдикалните организации, сдруженията и организациите, които представляват засегнато право или интерес“. Запитващата юрисдикция посочва, че националният законодател не е установил допълнителни критерии в това отношение, за разлика от това, което е направил по отношение на сдружения с дейност в други области. Ето защо законният интерес на сдружението да предяви иск, трябва да се проверява за всеки случай поотделно.

87. NH поддържа, че не може да се счете, че Associazione представлява интересите на лицата ЛГБТИ и че поради това то не е процесуално легитимирано по настоящото дело. Associazione е сдружение на около 100 адвокати, които сами по себе си не са ЛГБТИ лица. Целта му е да насърчава правата и културата на ЛГБТИ лица и да осигурява тяхното представителство. Не е сигурно, че това сдружение е сдружение с нестопанска цел.

88. Единственото изискване по член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 за признаването на активна процесуална легитимация на сдружение е то да има законен интерес от това да се гарантира спазването на разпоредбите на Директивата.

89. По дело Asociaţia Accept Съдът е разгледал член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 в светлината на член 8, параграф 1 и е заключил, че тази разпоредба „не изключва по никакъв начин възможността държавите членки да предвиждат в националните си законодателства право за сдруженията, които имат законен интерес от това да се гарантира спазването на тази директива, да инициират съдебно или административно производство с цел осигуряване спазването на произтичащите от посочената директива задължения, без да действат от името на определен тъжител или в отсъствието на тъжител, който да може да бъде идентифициран“ ( 44 ). Този извод прокарва разделителната линия между признатата на сдруженията процесуална легитимация (locus standi) за предявяване на иск за изпълнение на задължения по Директивата и иска в обществен интерес (actio popularis).

90. В това отношение Директивата препраща изрично към националното право. От това следва, че когато няма тъжител или подлежаща на идентифициране жертва, активната процесуална легитимация на сдруженията не се урежда от правото на Съюза ( 45 ). Материалните права и задължения, чието изпълнение искат сдруженията, обаче всъщност произтичат от Директива 2000/78.

91. В това отношение настоящият случай се различава от този по делото Julián Hernández и др. ( 46 ). По това дело Съдът разглежда член 11, параграф 1 от Директива 2008/94 ( 47 ), който гласи, че тази директива „не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“. Съдът приема, че тази разпоредба не предоставя на държавите членки възможност да приемат законодателни актове по силата на правото на Съюза, а само признава правото им да предвидят в националното право такива по-благоприятни разпоредби извън рамките на установения с тази директива режим ( 48 ). От това следва, че не може да се счете, че попада в приложното поле на тази директива национална правна разпоредба, която единствено предоставя на работниците и служителите по-благоприятна закрила в резултат от упражняването на компетентност от страна на самите държави членки (потвърдена от член 11, параграф 1 от Директива 2008/94) ( 49 ).

92. За разлика от това в случая разглежданата национална правна уредба предвижда процесуално право (активна процесуална легитимация) за защита на материални права, произтичащи от правото на Съюза (защита от дискриминация). Това съзвездие задейства прилагането на принципа на процедурна автономия заедно с произтичащите от него принципи на равностойност и на ефективност.

93. Съгласно установената съдебна практика при липса на правна уредба на Съюза в дадена област във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се посочат компетентните юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, доколкото, от една страна, тези правила не са по-неблагоприятни от тези, които уреждат аналогични вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност), и от друга страна, доколкото не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективността)“ ( 50 ).

94. Спазването на принципа на равностойност предполага спорната национална правна норма да се прилага еднакво както за исковете и жалбите относно нарушаване на правото на Съюза, така и за исковете и жалбите относно нарушаване на вътрешното право със сходни предмет и основание. За да провери дали принципът на равностойност е спазен в делото по главното производство, националната юрисдикция, която единствена познава пряко процесуалните правила, уреждащи исковете и жалбите в областта на трудовото право, трябва да разгледа както предмета, така и основните характеристики на евентуалните сходни искове и жалби по вътрешното право ( 51 ).

95. По отношение на прилагането на принципа на ефективност Съдът е приел, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. От тази гледна точка следва да се вземат под внимание, ако е необходимо, принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правна сигурност и ефективното развитие на производството ( 52 ).

96. От всичко гореизложено следва, че: i) определението за сдружения, които имат законен интерес, е въпрос, който попада в приложното поле на националното право; ii) тези сдружения предприемат действия за изпълнение на правата и задълженията, произтичащи от правото на Съюза; iii) следователно принципите на равностойност и на ефективност трябва да се спазват. Единствено националните юрисдикции са компетентни да преценят тези аспекти.

97. За да извърши тази преценка, запитващата юрисдикция иска да получи насоки по въпроса дали целите на Associazione (припомнени в точка 78 по-горе) съответстват на целите на сдружение, което има законен интерес да предприеме действия за изпълнение на права и задължения, произтичащи от Директива 2000/78.

98. С уговорката, че запитващата юрисдикция трябва да провери фактите в светлината на приложимото национално законодателство, ми се струва, че сдружение с такива цели е именно този тип сдружение, което ще има законен интерес да предяви иск при такива обстоятелства. Това е и типът сдружение, към което би се обърнала жертва на дискриминация, основана на сексуалната ориентация, ако реши да предяви иск в конкретен случай.

99. В това отношение доводите на NH, свързани с броя на членовете на Associazione, с факта, че те са адвокати и стажант адвокати, и с факта, че самите те не са ЛГБТИ лица, са напълно ирелевантни. Няма изискване всички членове на сдружение в обществен интерес, посветено на опазването на дивите птици и техните местообитания, да имат крила, човки и пера. Всъщност има много отлични адвокати в ЛГБТИ общността, които могат и говорят красноречиво в защита на ЛГБТИ права. Това не означава, че други, които не са част от тази общност — включително адвокати и стажанти, мотивирани просто от алтруизъм и чувство за справедливост — не могат да се присъединят към такова сдружение и да участват в работата му, без да се излага на риск неговата активна процесуална легитимация да предявява искове. Приемането на доводите на NH би попречило да се предостави ценна помощ за осигуряване на адекватна съдебна защита и би застрашило полезния ефект на Директивата ( 53 ).

100. Запитващата юрисдикция иска да се установи и дали сдружение, което има законен интереси, трябва да е с нестопанска цел, по-специално с оглед на Препоръката на Комисията от 11 юни 2013 година за общи принципи на механизмите за колективни искове за преустановяване на нарушения и колективни искове за обезщетение в държавите членки, свързани с нарушения на правата, предоставени съгласно правото на Европейския съюз ( 54 ).

101. Според постоянната съдебна практика, въпреки че препоръките нямат обвързващо действие, националните съдилища са длъжни да ги вземат предвид при разрешаването на разглежданите от тях спорове, по-конкретно когато препоръките изясняват тълкуванието на национални разпоредби, приети с оглед на изпълнението им, или когато имат за цел да допълнят разпоредби на Съюза с обвързващ характер ( 55 ).

102. Изискването по точка 4, буква а) от Препоръката обаче, съгласно което сдружението трябва да е с нестопанска цел, за да може да предявява представителни искове, се прилага, когато държавите членки определят представителни организации за предявяването на такива искове. Запитващата юрисдикция уточнява, че това не е така в Италия, където законодателят не е определил такива сдружения, които да предприемат действия за защита на правата, произтичащи от Директива 2000/78.

103. В писменото си становище гръцкото правителство подчертава (потенциалната) опасност сдружение със стопанска цел да злоупотреби с правото на предявяване на иск, за да увеличи печалбата си, и изтъква, че това би застрашило постигането на целите на Директивата. Най-очевидният отговор е, че с оглед на присъщата за съдебните спорове несигурност (и може би особено в рамките на спорове, свързан с дискриминация) активният подход за предявяване на искове сам по себе си би бил рискова стратегия за едно търговски ориентирано сдружение. Извън това националната юрисдикция е тази, която трябва да провери, ако е необходимо, дали Associazione спазва заявените си цели в областта на защитата на интересите на въпросните лица и дали спазва устава си относно статута си ( 56 ).

104. Така стигам до извода, че националното право трябва да определи критериите, на които трябва да отговаря едно сдружение, за да има законен интерес да предявява искове за изпълнение на правата и задълженията, произтичащи от Директива 2000/78, при спазване на принципите на равностойност и ефективност.

Включва ли възможността за сдруженията да предявят иск за изпълнение на задълженията, произтичащи от Директива 2000/78, при липса на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва, и възможност за предявяване на искове за обезщетение за вреди?

105. Член 17 от Директива 2000/78 възлага на държавите членки задължението да регламентират правилата за санкциите, приложими при нарушение на националните разпоредби, приети в съответствие с тази директива. Той уточнява, че санкциите трябва да бъдат ефективни, пропорционални и убедителни и че могат да включат изплащане на обезщетение на жертвата.

106. Така член 17 задължава държавите членки да гарантират, че националните им правни системи съдържат необходимите правни инструменти за постигане на преследваната от тази директива цел, така че съдебната защита на правата, предоставени по силата на тази директива, да бъде действителна и ефективна. Той обаче не предвижда конкретна санкция, а оставя на държавите членки свободата да избират между различните разрешения, подходящи за постигане на неговата цел, при спазване на принципите на равностойност и ефективност (вж. т. 89—93 по-горе).

107. Съдът е разяснил, че „[…]санкциите, които трябва да бъдат предвидени от националното право съгласно член 17 от [Директива 2000/78], трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи, включително и в случаите, в които няма жертва, която да може да бъде идентифицирана“ ( 57 ). Те трябва „да гарантира[т] по-конкретно, наред с мерките, приети в изпълнение на член 9 от същата директива, ефективна и ефикасна правна защита на изведените от нея права […] Строгостта на санкциите трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения, включително и като гарантират реално възпиращ ефект […] като същевременно съблюдават основния принцип на пропорционалност“ ( 58 ). Във всички случаи „една напълно символична санкция не би могла да бъде приета за съвместима с правилното и ефикасно изпълнение на Директива 2000/78“ ( 59 ).

108. Решението на Съда Feryn, постановено в контекста на Директива 2000/43, предоставя насоки, които са напълно уместни и подходящи и в контекста на Директива 2000/78: „[в] случай като този, отнесен пред Съда от [запитващата] юрисдикция, когато няма пряка жертва на дискриминация, а оправомощен по закон орган иска установяването и санкционирането на дискриминация, санкциите, които член 15 от Директива 2000/43 изисква да бъдат предвидени в националното право, също трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. В зависимост от случая и ако това изглежда подходящо за ситуацията, разглеждана в главното производство, те може да се състоят в установяване на дискриминацията от компетентните юрисдикция или административен орган, придружено с разгласяване в достатъчна степен, като разходите за разгласяването следва да се поемат от ответника. Санкциите може също така да се изразяват в разпореждане до работодателя, отправено съгласно разпоредбите на националното право, да преустанови установената дискриминационна практика, придружено според случая с имуществена санкция. Те могат освен това да се изразяват в присъждане на обезщетение за претърпени вреди на органа, който е предявил иск пред съда“ ( 60 ).

109. От това следва, че: i) сдружение, което според национална правна уредба има право да предяви иск за изпълнение на права и задължения, произтичащи от Директива 2000/78, може да поиска санкциониране на дискриминационно поведение; ii) това важи независимо дали има или не лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва; iii) Директива 2000/78 не предвижда конкретни санкции, а препраща към националното право; iv) предвидените в националното право санкции трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи; и v) те могат да бъдат под формата на обезщетение за вреди. Видът на вредите, които подлежат на обезщетение, отново попада в приложното поле на националното право. Не виждам принципна причина защо тези вреди да не бъдат както имуществени, така и неимуществени, включително морални вреди.

110. Така стигам до извода, че член 8, параграф 1 и член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 допускат национална правна уредба, която предоставя на сдружения, които имат законен интерес, правото да предявят иск за изпълнение на задължения, произтичащи от Директива 2000/78/ЕО, при липсата на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва. Националното право трябва да установи критериите, които позволяват да се определи дали дадено сдружение има такъв законен интерес, при условие че са спазени принципите на равностойност и ефективност. Сдружение, което има законен интерес да предяви иск, може да поиска дискриминационно поведение да бъде санкционирано по ефективен, пропорционален и възпираща начин, включително чрез присъждането на обезщетение за вреди, при условията, предвидени от националното право.

Заключение

111. С оглед на всички тези съображения предлагам на Съда да отговори на въпросите, отправени от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия), по следния начин: „– Изявленията на интервюиран по време на радиопрограма, че никога не би наел хомосексуалист в кантората си, нито би желал да работи с такива лица, могат да попаднат в приложното поле на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите. — Когато тези изявления не са направени в хода на текуща процедура по подбор и наемане на работа, националната юрисдикция трябва да прецени дали връзката с достъпа до заетост не е хипотетична, като се имат предвид статутът и качеството на лицето, направило тези изявления, естеството, съдържанието и контекста на изявленията, както и степента, в която тези изявления могат да възпрат лица, принадлежащи към защитената група, да кандидатстват за работа при този работодател. — Забраната, по силата на членове 2 и 3 от Директива 2000/78, на изявления, които съставляват пряка дискриминация в областта на достъпа до заетост, не може да се счита за намеса в свободата на изразяване на мнение, която нарушава правата, гарантирани от член 11, параграф 1 от Хартата. — Член 8, параграф 1 и член 9, параграф 2 от Директива 2000/78 допускат национална правна уредба, която предоставя на сдружения, които имат законен интерес, правото да предявят иск за изпълнение на задължения, произтичащи от Директива 2000/78, при липсата на лице, което да може да бъде идентифицирано като жертва. Националното право трябва да установи критериите, които позволяват да се определи дали дадено сдружение има такъв законен интерес, при условие че са спазени принципите на равностойност и ефективност. — Сдружение, което има законен интерес, може да поиска дискриминационно поведение да бъде санкционирано по ефективен, пропорционален и възпиращ начин, включително чрез присъждането на обезщетение за вреди, при условията, предвидени от националното право“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Формулировката е използвана няколко пъти от Омир както в Илиада, така и в Одисея. Вж. например Илиада, книга 15, 145 и 157.

( 3 ) В този смисъл формулировката съответства на първата част от добре познатия латински израз verba volant, scripta manent, който подчертава значението на писмените текстове.

( 4 ) ОВ L 303, 2000 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7.

( 5 ) ОВ C 303, 2007 г., стр. 1.

( 6 ) „LGBTI“ [„ЛГБТИ“] е общоизползван акроним за лесбийки, гей, бисексуални, транссексуални и интерсексуални лица. Вж. включително Съвет на Европейския съюз, Насоки за насърчаване и защита на упражняването на всички права на човека от лесбийките, гейовете,, бисексуалните, транссексуалните и интерсексуалните (ЛГБТИ) лица, Люксембург, 24 юни 2013 г. Точка 13 от тези насоки предвижда работно определение на термина, като обаче се уточнява, че то не е обвързващо и че не е прието официално от междуправителствен орган.

( 7 ) Решение от 15 януари 2019 г., E.B. (C‑258/17, EU:C:2019:17, т. 40 и цитираната съдебна практика).

( 8 ) Вж. съображение 37 от Директива 2000/78 и решение от 17 юли 2008 г., Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415, т. 47).

( 9 ) Съображение 28.

( 10 ) Вж. съображение 15 и решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 42).

( 11 ) Вж. по аналогия решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 25). Тъй като от съобщените изявления не е ясно какво би било отношението на NH към наемането на човек, който е бисексуален, транссексуален или интерсексуален, тук род „друго лице“ трябва да се разбира „лице, чиято видима сексуална ориентация е хетеросексуална“. Дали сексуалната ориентация на дадено лице може да бъде определена от външния му вид и дали от отговорите на въпроси, зададени по време на интервю, могат да се извлекат (или биха могли или би трябвало да се извлекат) сведения, от които може да се направи извод за тази ориентация, са въпроси, които не са част от този случай и няма да ги разглеждам повече.

( 12 ) Вж., inter alia, решение от 11 юли 2006 г., Chacón Navas (C‑13/05, EU:C:2006:456, т. 40 и цитираната съдебна практика).

( 13 ) Вж. решение от 17 април 2018 г., Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, т. 47).

( 14 ) Решение от 22 ноември 2005 г., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709, т. 74).

( 15 ) Съображение 9 и член 1 от Директива 2000/78/EО.

( 16 ) Вж. по аналогия решение от 16 юли 2015 г., ЧЕЗ Разпределение България АД (C‑83/14, EU:C:2015:480, т. 42 и цитираната съдебна практика). Това решение се отнася до Директива 2000/43/ЕО на Съвета от 29 юни 2000 година относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход (OB L 180, 2000 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 20, том 1, стр. 19). Приложното поле на Директива 2000/43 е различно от това на Директива 2000/78, като се има предвид, че първата се отнася до дискриминация в широк кръг области, както е определено в член 3, параграф 1, буква а) до буква з), докато втората обхваща само дискриминацията в областта на заетостта и професиите, както е определено в член 3, параграф 1, буква а) до буква г). Като се има предвид това, Съдът вече е черпил полезно вдъхновение за тълкуването на Директива 2000/78 от практиката си по тълкуването на Директива 2000/43: вж. например решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275).

( 17 ) Вж. обяснението на член 3, който определя приложното поле на Директивата, в обяснителния меморандум към Предложението за директива на Съвета за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите, ОВ C 177 E, 2000 г., стр. 42, (наричано по-нататък „обяснителен меморандум към Предложението за директива“), курсивът е мой.

( 18 ) Съображение 9.

( 19 ) Това определение на понятието „достъп“ се съдържа в Oxford English Dictionary. Всъщност Collins English Dictionary предлага „действия по приближаване или влизане“, „условията, които позволяват влизане“, „правото или привилегията да се приближите, да достигнете, да влезете или да използвате нещо“ и „начин или средства за приближаване или влизане“.

( 20 ) Заключение по дело Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:61, т. 11).

( 21 ) Вж. в този смисъл решение от 13 юли 1995 г., Meyers (C‑116/94, EU:C:1995:247, т. 22). Вж. също Ellis, E. et Watson, P. EU Anti-Discrimination Law. Oxford University Press, 2012 г., р. 287.

( 22 ) Решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 15, 16, 25 и 31).

( 23 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 24, 25 и 52). Фактът, че футболният клуб не е започнал преговори за назначаването на играч X, се извежда косвено от точка 52 от това решение.

( 24 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 45 и 49—52). Отбелязвам, че Съдът реши да не се съобрази със становището на генералния адвокат при разглеждането на това дело.

( 25 ) Според мен този подход към тежестта на доказване е в съответствие с член 10 от Директива 2000/78, който предвижда, че „[д]ържавите членки предприемат необходимите мерки в съответствие с техните национални правни системи, за да гарантират, че, когато лица, които считат себе си за засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа за равно третиране, представят пред съда или друга компетентна власт факти, от които може да бъде заключено, че е налице пряка или непряка дискриминация, че ответникът следва да докаже, че няма нарушение на принципа за равно третиране“.

( 26 ) Заключение на генералния адвокат Poiares Maduro (C‑54/07, EU:C:2008:155, т. 15).

( 27 ) Вж. точка 33 по-горе. Тъй като запитването е отправено от национален върховен съд в касационно производство, може да се окаже необходимо делото да бъде върнато на първоинстанционния съд, за да се направят допълнителни фактически констатации.

( 28 ) Решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 39).

( 29 ) Вж. текста на член 10 от ЕКПЧ, вж. също решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 40).

( 30 ) Вж., inter alia, решение от 8 април 2014 г., Digital Rights Ireland и др. (C‑293/12 и C‑594/12, EU:C:2014:238, т. 38). Текстът на член 52, параграф 1 до голяма степен е вдъхновен от предходната практика на Съда (вж. по-специално решение от 13 април 2000 г., Karlsson и др., C‑292/97, EU:C:2000:202, т. 45), която от своя страна се основава на практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „Съдът в Страсбург“). Вж. Lenaerts, K. Exploring the limits of the EU Charter of Fundamental Rights. — European Constitutional Law Review, 2012, 8(3), 375—403.

( 31 ) За анализа на тези фактори вж. по аналогия решение от 17 октомври 2013 г., Schwarz (C‑291/12, EU:C:2013:670, т. 34 и сл.).

( 32 ) В член 52, параграф 3 от Хартата се уточнява, че доколкото тя съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената Конвенция. Смисълът и обхватът на гарантираните права се определят не само в текста на тези актове, но и в практиката на Съда в Страсбург и на Съда. Вж. Разяснения относно Хартата на основните права (ОВ C 303, 2007 г., стр. 17).

( 33 ) ЕСПЧ, решение от 9 февруари 2012 г., Vejdeland и др. с/у Швеция (CE:ECHR:2012:0209JUD000181307, § 47—60).

( 34 ) Вж. точка 33 по-горе.

( 35 ) Решение от 13 септември 2011 г., Prigge и др. (C‑447/09, EU:C:2011:573, т. 55).

( 36 ) Решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, т. 54 и 55).

( 37 ) Вж. по аналогия заключението ми по дело Bougnaoui и ADDH (C‑188/15, EU:C:2016:553, т. 104 и 105) (курсивът е мой).

( 38 ) Решение от 8 май 2019 г., Leitner (C‑396/17, EU:C:2019:375, т. 61).

( 39 ) Вж. съображение 9 от Директива 2000/78 и по аналогия, решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 24).

( 40 ) Вж. съображение 28 от Директивата, както и обяснителния меморандум към Предложението за директива.

( 41 ) Решение от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 43).

( 42 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 24, 30, 36 и 37).

( 43 ) Решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 15—17 и 25—28).

( 44 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 37).

( 45 ) Решение от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 24), макар и по особения въпрос за сроковете по член 9, параграф 3 от Директива 2000/78.

( 46 ) Решение от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др. (C‑198/13, EU:C:2014:2055).

( 47 ) Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, 2008 г., стр. 36).

( 48 ) Точки 44 и 45 от съдебното решение.

( 49 ) Разглежданото в посочения случай национално законодателство няма за цел признаването на вземане на работника или служителя, произтичащо от трудово правоотношение и противопоставимо на неговия работодател (по отношение на което може да се приложи Директива 2008/94 съгласно нейния член 1, параграф 1), а на право от друго естество, тоест на правото на работодателя да поиска от испанската държава обезщетяването на вредите, претърпени поради „нетипичното функциониране“ на съдебната администрация: вж. точка 39 от решението.

( 50 ) Решение от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 25).

( 51 ) Решение от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 26 и 28)

( 52 ) Решение на Съда от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 35).

( 53 ) Изобилната съдебна практика на Съда във връзка с активната процесуална легитимация на неправителствените сдружения в областта на околната среда (и конкретните разпоредби на Орхуската конвенция, която предоставя активна процесуална легитимация на такива организации) предоставя полезен паралел в това отношение. Вж. по-специално решения от 20 декември 2017 г., Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C‑664/15, EU:C:2017:987, т. 34 и сл.), и от 15 октомври 2009 г., Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631).

( 54 ) ОВ L 201, 2013 г., стр. 60.

( 55 ) Решение от 15 септември 2016 г., Koninklijke KPN и др. (C‑28/15, EU:C:2016:692, т. 41).

( 56 ) Няма доказателства пред Съда относно начина, по който Associazione се финансира или относно сумата или сумите (ако има такава), които е получило за себе си (различна от сумата или сумите, получени от името на ЛГБТИ клиенти, които е представлявало) в резултат на успешни искове.

( 57 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 62). Вж. също относно паралелната разпоредба, предвидена в член 15 от Директива 2000/43, решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 40).

( 58 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 63 и цитираната съдебна практика).

( 59 ) Решение от 25 април 2013 г., Asociaţia Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, т. 64).

( 60 ) Решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397, т. 38 и 39)