Дело T‑208/06

Quinn Barlo Ltd и др.

срещу

Европейска комисия

„Конкуренция — Картели — Пазар на метакрилатите — Решение за установяване на нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Понятие за едно-единствено нарушение — Продължителност на нарушението — Глоби — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства“

Резюме на решението

1. Конкуренция — Картели — Съгласувана практика — Нарушаване на конкуренцията — Критерии за преценка — Антиконкурентна цел — Достатъчна констатация

(член 81, параграф 1 ЕО)

2. Конкуренция — Картели — Съгласувана практика — Понятие — Необходимост от причинно-следствена връзка между съгласуването и пазарното поведение на предприятията — Презумпция за наличието на тази причинно-следствена връзка

(член 81, параграф 1 ЕО)

3. Конкуренция — Картели — Комплексно нарушение, съдържащо елементи на споразумение и елементи на съгласувана практика — Единна квалификация като „съгласувано споразумение и/или практика“ — Допустимост

(член 81, параграф 1 ЕО)

4. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Начин на доказване — Позоваване на съвкупност от улики — Необходима доказателствена сила, когато става дума за отделни улики

(член 81, параграф 1 ЕО)

5. Конкуренция — Картели — Участие на предприятие в антиконкурентни инициативи — Мълчаливото одобрение без публично разграничаване, достатъчно условие за ангажиране на отговорността на предприятието

(член 81, параграф 1 ЕО)

6. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Използване на изявления на други участвали в нарушението предприятия като доказателствени средства — Допустимост — Условия

(членове 81 ЕО и 82 EО)

7. Общностно право — Принципи — Основни права — Презумпция за невиновност — Производство в областта на конкуренцията — Приложимост

(член 81, параграф 1 ЕО)

8. Конкуренция — Картели — Забрана — Нарушения — Споразумения и съгласувани практики, представляващи едно-единствено нарушение — Вменяване на отговорност на едно предприятие за цялото нарушение — Условия

(член 81, параграф 1 ЕО)

9. Общностно право — Тълкуване — Актовe на институциите — Мотивиране — Отчитане

10. Конкуренция — Административно производство — Решение на Комисията за установяване на нарушение — Доказване на нарушението и на неговата продължителност в тежест на Комисията

(член 81, параграф 1 ЕО)

11. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Значимост на участието на всяко предприятие

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

12. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Действително отражение върху пазара — Задължение да се докаже такова отражение, за да се квалифицира едно нарушение като много сериозно — Липса

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

13. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства — Пасивно съдействие или „следване на лидера“ от предприятието

(член 81 ЕО; член 15 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

14. Конкуренция — Глоби — Размер — Определяне — Критерии — Смекчаващи обстоятелства — Поведение, отклоняващо се от договореното в рамките на картела

(член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета; Известие 98/C 9/03 на Комисията)

1. За да се прецени дали дадена съгласувана практика е забранена от член 81, параграф 1 ЕО, отчитането на конкретните резултати от нея е излишно, щом като е ясно, че тя има за цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар. Следователно не е необходимо да се разглежда резултатът от дадена съгласувана практика, щом като е доказана антиконкурентната цел на последната.

(вж. точка 39)

2. В рамките на член 81, параграф 1 ЕО, макар понятието за съгласувана практика да включва, освен съгласуването между съответните предприятия, и произтичащото от това съгласуване поведение на пазара, и причинно-следствена връзка между тези два елемента, до доказване на противното от заинтересуваните оператори следва да се презумира, че предприятията, които участват в съгласуването и продължават да развиват дейност на пазара, вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения при определянето на поведението си на този пазар.

(вж. точка 40)

3. Понятията за споразумение и за съгласувана практика по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО включват форми на тайно договаряне, които имат едно и също естество и се разграничават само по интензивността и проявните си форми.

В рамките на сложно нарушение, в което в продължение на няколко години са участвали няколко производители с цел общо регулиране на пазара, не може да се изисква от Комисията да квалифицира точно нарушението, за всяко предприятие във всеки отделен момент, като споразумение или като съгласувана практика, след като във всички случаи и двете форми на нарушение са посочени в член 81 ЕО.

В този контекст двойната квалификация на едно-единствено нарушение като „споразумение и съгласувана практика“ трябва да се разглежда като обозначаваща едно сложно цяло, съставено от фактически елементи, някои от които са квалифицирани като споразумения, а други — като съгласувани практики по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, който не предвижда специфична квалификация за този вид сложно нарушение.

(вж. точки 34, 41 и 42)

4. Що се отнася до събирането на доказателства за нарушението на член 81, параграф 1 ЕО, Комисията трябва да посочи доказателствата, които са в състояние да докажат достатъчно убедително от правна страна съществуването на фактите от състава на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО. В това отношение тя трябва да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението е извършено.

Не е задължително обаче всяко от посочените от Комисията доказателства непременно да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е съвкупността от сочени от институцията улики, преценена общо, да отговаря на това изискване.

Посочените в решението на Комисията улики за доказване на съществуването на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО от дадено предприятие трябва да бъдат преценявани не поотделно, а в тяхната съвкупност.

(вж. точки 43—45)

5. Достатъчно е Комисията да докаже, че съответното предприятие е участвало в срещи, по време на които са били сключени антиконкурентни споразумения, без явно да се е противопоставило на това, за да е доказано в достатъчна степен участието на посоченото предприятие в картела. Когато участието в такива срещи е установено, това предприятие следва да посочи косвени доказателства, с които може да се установи, че участието му в тези срещи е лишено от всякакви антиконкурентни намерения, като докаже, че е уведомило конкурентите си, че участва в тези срещи с намерения, различни от техните.

Логиката, на която се основава този правен принцип, е, че след като е участвало в посочената среща, без да се разграничи публично от нейното съдържание, предприятието е дало основание на другите участници да смятат, че се съгласява с резултата от срещата и че ще се съобразява с него.

Освен това обстоятелството, че предприятието не прилага резултатите от среща с антиконкурентна цел, не е от естество да изключи неговата отговорност за участието му в картел, освен ако то публично се е разграничило от неговото съдържание.

Впрочем понятието за публично разграничаване като елемент на освобождаване от отговорност трябва да се тълкува ограничително. По-специално, мълчанието, наблюдавано от оператор на среща, по време на която се е осъществило неправомерно съгласуване по конкретен въпрос, засягащ ценовата политика, не може да бъде приравнено на изразяването на твърдо и ясно неодобрение.

(вж. точки 47—50)

6. В областта на конкуренцията няма разпоредба или общ принцип на правото на Европейския съюз, които да забраняват на Комисията да се позовава спрямо предприятие на изявленията на други обвинени предприятия. Следователно изявленията, направени в рамките на Известието на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели, не биха могли само поради това обстоятелство да се считат за лишени от доказателствена стойност.

Разбираемо е наличието на известно недоверие към изявленията, направени доброволно от основните участници в незаконен картел, при положение че тези участници биха могли да омаловажават приноса си към нарушението и да преувеличават този на другите. Въпреки това, предвид логиката, присъща на предвидената в Известието относно сътрудничеството процедура, фактът, че дадено предприятие е поискало за него да се приложи това известие, за да бъде намален размерът на глобата му, не го подтиква непременно да представя неверни доказателства относно останалите участници в разглеждания картел. Всъщност всеки опит Комисията да се въведе в грешка може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество на предприятието и по този начин да застраши възможността му да извлече ползи от Известието относно сътрудничеството.

Следва да се приеме по-специално че когато едно лице признава, че е извършило нарушение, и по този начин признава съществуването на факти, надхвърлящи фактите, чието настъпване може пряко да се изведе от съответните документи, то това лице a priori — при липса на особени обстоятелства, показващи противното — е решило да каже истината. В този смисъл изявленията, направени против интересите на автора им, трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства.

Същевременно изявлението на обвинено в участие в картел предприятие, чиято точност е оспорена от редица други обвинени предприятия, не може да се счита за достатъчно доказателство за съществуването на извършено от последните нарушение, без да е подкрепено с други доказателства.

За да се разгледа доказателствената стойност на изявленията на предприятията, подали заявление по реда на Известието относно сътрудничеството, Общият съд взема предвид по-специално значението на непротиворечивите улики, подкрепящи релевантността на тези изявления и липсата на улики, че те биха били склонни да намалят до минимум значението на техния принос за нарушението и да увеличат максимално това на другите предприятия. Впрочем релевантността на едно изявление влияе при необходимост върху изискваната степен на подкрепа.

Обстоятелството, че едно изявление е било представено в много напреднал етап на производството, а именно в отговора на изложението на възраженията, само по себе си не позволява да се отрече всякаква доказателствена стойност на това изявление, което трябва да се разглежда в светлината на всички релевантни обстоятелства по случая. Такова изявление обаче има по-малка доказателствена стойност, отколкото ако беше направено по собствена инициатива и независимо от изявлението, направено от друго предприятие. По-специално, когато предприятието, което подава заявление за освобождаване от глоба, знае какви доказателства е събрала Комисията в рамките на разследването си, логиката, присъща на предвидената в Известието относно сътрудничеството процедура, съгласно която всеки опит да се въведе Комисията в грешка може да постави под въпрос искреното и пълно сътрудничество от страна на предприятието, не се прилага в същата степен, както ако става дума за изявление, направено по собствена инициатива, без да се знаят възраженията, възприети от Комисията. Също така съображенията, че изявленията на основание на Известието относно сътрудничеството не са в интерес на техния автор и трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства, може да не са напълно приложими, що се отнася до отговора на изложението на възраженията на предприятие, което подава заявление за освобождаване от глоба.

(вж. точки 52—56, 97, 108 и 109)

7. Що се отнася до обхвата на съдебния контрол, когато е сезиран с жалба за отмяна на решение за прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, Общият съд по правило трябва да упражни пълен контрол по въпроса дали са изпълнени условията за прилагане на член 81, параграф 1 ЕО.

Ако съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение, в съответствие с принципа на презумпцията за невиновност, който като основен принцип на правото на Съюза се прилага именно в приложимите към предприятията процедури относно нарушения на правилата за конкуренция, вследствие на които могат да бъдат наложени глоби или периодични имуществени санкции.

(вж. точки 57 и 58)

8. С оглед на естеството на нарушенията на правилата за конкуренция, както и на естеството и на степента на строгост на свързаните с тях санкции, отговорността за извършването на тези нарушения е лична по своя характер.

Визираните в член 81, параграф 1 ЕО споразумения и съгласувани практики по необходимост произтичат от сътрудничеството на няколко предприятия, които са съизвършители на нарушението, но чието участие може да има различни форми, в зависимост по-конкретно от характеристиките на съответния пазар и от положението на всяко предприятие на този пазар, от преследваните цели и от избраните или предвидени ред и условия на изпълнение.

Все пак самото обстоятелство, че всяко предприятие участва по присъщ за него начин в нарушението, не е достатъчно, за да изключи неговата отговорност за цялото нарушение, включително за действия, които фактически са извършени от други участващи предприятия, но които имат същия антиконкурентен предмет или резултат.

Освен това нарушението на член 81, параграф 1 ЕО може да бъде резултат не само от изолирано действие, но и от поредица от действия или пък от продължаващо поведение. Това тълкуване не би могло да бъде оспорено с мотива, че един или няколко елемента от тази поредица от действия или от това продължаващо поведение биха могли да съставляват, сами по себе си и взети изолирано, нарушение на посочената разпоредба. Когато различните действия се вписват в „цялостен план“, тъй като имат еднаква цел да нарушат конкуренцията в рамките на общия пазар, Комисията е в правото си да вмени отговорността за тези действия в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост, дори да е установено, че съответното предприятие е участвало пряко само в един или няколко от елементите на фактическия състав на нарушението. Също така, само фактът, че предприятието не е развивало дейност в съответния сектор, не означава непременно, че това предприятие не може да се счита за отговорно за единното нарушение в неговата цялост.

За да установи участието на дадено предприятие в такова единно нарушение, Комисията трябва да докаже, че посоченото предприятие е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за преследваните от всички участници общи цели и че е знаело за предвижданите или вече извършени от другите предприятия фактически действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск.

Така подобно предприятие може да се счита за отговорно за картел в неговата цялост само ако, от една страна, е знаело или непременно е трябвало да знае, че тайното споразумение, в което участва, по-специално чрез организирани в продължение на много години редовни срещи, се вписва в една цялостна схема, целяща да наруши нормалната конкуренция, и от друга страна, че тази схема включва всички конститутивни елементи на картела. Само идентичността на предмета на споразумение, в което участва едно предприятие, и на картела в неговата цялост не е достатъчна, за да се вмени на това предприятие участието в целия картел. Действително участието на предприятието в разглежданото споразумение би могло да съставлява израз на неговото присъединяване към целия картел единствено ако, участвайки в това споразумение, то е знаело или е било длъжно да знае, че по този начин се включва в този картел в неговата цялост.

В това отношение фактът, че предприятието е знаело за и е преследвало антиконкурентните цели в областта на една от стоките, попадащи в разглеждания сектор, сам по себе си не позволява да се направи извод за това знание по отношение на общата цел, преследвана от единния картел в целия сектор. Всъщност понятието за единна цел не би могло да се определи чрез общото позоваване на нарушението на конкуренцията в даден сектор, тъй като накърняването на конкуренцията представлява, в качеството на предмет или резултат, неразделен елемент от всяко поведение, попадащо в приложното поле на член 81, параграф 1 ЕО. Такова определение на понятието за единна цел би рискувало да лиши понятието за единно и продължавано нарушение от част от неговия смисъл, доколкото то би довело до това няколко забранени от член 81, параграф 1 ЕО вида поведение, засягащи даден икономически сектор, системно да бъдат квалифицирани като елементи от фактическия състав на едно-единствено нарушение.

(вж. точки 125—128, 143, 144 и 149)

9. Разпоредителната част на акта не може да се отдели от мотивите към него и ако е необходимо, трябва да се тълкува, като се вземат предвид мотивите, довели до неговото приемане.

(вж. точка 131)

10. Продължителността на нарушението е конститутивен елемент на понятието за нарушение по член 81, параграф 1 ЕО — елемент, тежестта за чието доказване е главно върху Комисията. При липсата на доказателства, които могат да установят пряко продължителността на едно нарушение, Комисията да се основава поне на доказателства, свързани с достатъчно близки във времето факти, така че да може да се приеме в разумна степен, че това нарушение е продължавало по непрекъснат начин между две конкретни дати.

Впрочем фактът, че картелът като такъв е действал непрекъснато, не позволява да се изключи възможността за известно време един или няколко участници в него да са прекъснали своето участие.

Макар периодът между две противоправни прояви да е релевантен критерий, за да се установи непрекъснатият характер на дадено нарушение, това не променя факта, че въпросът дали посоченият период е достатъчно дълъг, за да е налице прекъсване на нарушението, не може да бъде разглеждан абстрактно. Напротив, той следва да бъде преценен в контекста на дейността на въпросния картел, включително, ако е необходимо, специфичните условия за участието в него на съответното предприятие.

(вж. точки 155 и 156 и 159)

11. В рамките на определянето на размера на глобата за нарушаване на правилата за конкуренция по силата на Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, трябва да се разграничава преценката на тежестта на нарушението, която служи за определяне на общия начален размер на глобата, и преценката на относителната тежест на участието на всяко от съответните предприятия в нарушението, която трябва да се разгледа в рамките на евентуално прилагане на отегчаващи или смекчаващи обстоятелства.

Всъщност точки 2 и 3 от посочените Насоки предвиждат промяна на основния размер на глобата в зависимост от някои отегчаващи и смекчаващи обстоятелства, които са характерни за всяко от съответните предприятия. По-конкретно, точка 3 от Насоките установява под заглавието „Смекчаващи обстоятелства“ неизчерпателен списък с обстоятелства, които могат да доведат до намаляване на основния размер на глобата. Посочват се например пасивната роля на дадено предприятие, неприлагането на практика на споразуменията, преустановяването на нарушението веднага след намесата на Комисията, наличието на основателно съмнение на предприятието относно неправомерния характер на следваното поведение, фактът, че нарушението е извършено поради небрежност, и ефективното сътрудничество на предприятието в производството извън приложното поле на Известието относно сътрудничеството.

За сметка на това в контекста на определянето на началния размер на глобата Комисията не е длъжна да преценява последиците от поведението на конкретно предприятие. Всъщност последиците, които трябва да бъдат отчетени, за да се определи общото равнище на глобите, не са произтичащите от действителното поведение, което дадено предприятие твърди, че е възприело, а онези, които произтичат от цялото нарушение, в което то е участвало.

Всъщност, когато предприятието не носи отговорност за картела в неговата цялост, а е могла да му се вмени единствено част от споменатия картел, този факт трябва да бъде отчетен при определянето на началния размер на глобата. Действително в този случай нарушението на нормите на конкурентното право непременно е било по-малко сериозно, отколкото вмененото на лицата, участвали във всички части на нарушението, които са допринесли повече за ефикасността и тежестта на този картел от нарушител, участвал само в една част от същия този картел. На дадено предприятие обаче не може да бъде наложена глоба, чийто размер е изчислен в зависимост от участие в тайно споразумение, за което то не носи отговорност.

(вж. точки 183—185 и 197—200)

12. При преценката на тежестта на едно нарушение на общностните правила за конкуренция за целите на определянето на началния размер на глобата, наложена на дадено предприятие, от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, следва, че хоризонталните ценови картели или картели за подялба на пазари могат да бъдат квалифицирани като много сериозни нарушения въз основа само на характера им, без Комисията да бъде задължена да доказва действително отражение на нарушението върху пазара. Всъщност поради самото си естество такива картели заслужават най-суровите глоби. Конкретното отражение, което те могат да имат върху пазара, и по-специално въпросът доколко ограничаването на конкуренцията води до установяване на пазарна цена, по-висока от тази, която би била налице при липсата на картел, не са решаващ критерий за определяне на равнището на глобите.

(вж. точка 189)

13. Пасивната роля предполага поведението на засегнатото предприятие да е „безлично“, т.е. то да не взема активно участие в изработването на антиконкурентното споразумение или споразумения. Сред обстоятелствата, които са от естество да разкрият пасивната роля на дадено предприятие в рамките на картела, могат да бъдат взети предвид неговото значително по-нередовно участие в срещите в сравнение с обикновените членове на картела и късното му навлизане на пазара, предмет на нарушението, независимо от продължителността на участието му в същото, или пък наличието на изрични изявления в този смисъл, изхождащи от представители на трети предприятия, участвали в нарушението.

(вж. точка 224)

14. За целите на признаването на смекчаващото обстоятелство, отнасящо се до неприлагането на практика на противоправни споразумения или практики, посочено в точка 3, второ тире от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС, следва да се провери дали изтъкнатите от засегнатото предприятие обстоятелства са от естество да установят, че през периода, в който се е присъединило към противоправните споразумения, то действително се е отклонило от тяхното прилагане, като е възприело конкурентно поведение на пазара, или поне че ясно и съществено е нарушило задълженията, насочени към прилагането на този картел, до степен да затрудни самото му функциониране.

(вж. точка 231)

РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (трети състав)

30 ноември 2011 година( )

„Конкуренция — Картели — Пазар на метакрилатите — Решение за установяване на нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП — Понятие за едно-единствено нарушение — Продължителност на нарушението — Глоби — Тежест на нарушението — Смекчаващи обстоятелства“

По дело T‑208/06

Quinn Barlo Ltd, установено в Cavan (Ирландия),

Quinn Plastics NV, установено в Geel (Белгия),

Quinn Plastics GmbH, установено в Майнц (Германия),

за които се явяват адв. W. Blau, адв. F. Wijckmans и адв. F. Tuytschaever, avocats,

жалбоподатели,

срещу

Европейска комисия, за която първоначално се явяват г‑н V. Bottka и г‑н S. Noë, а впоследствие г‑н Bottka и г‑н N. Khan, в качеството на представители,

ответник,

с предмет искане за отмяна на членове 1 и 2 от Решение C (2006) 2098 окончателен на Комисията от 31 май 2006 година относно производство по прилагане на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.645 — Метакрилати) в частта относно жалбоподателите, както и, при условията на евентуалност, искане за отмяна на член 2 от това решение в частта, с която се налага глоба на жалбоподателите, или, също при условията на евентуалност, искане за намаляване на размера на тази глоба,

ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),

състоящ се от: г‑н O. Czúcz, председател, г‑жа I. Labucka (докладчик) и г‑н D. Gratsias, съдии,

секретар: г‑н J. Plingers, администратор,

предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 май 2011 г.,

постанови настоящото

Решение

Обстоятелства, предхождащи спора

1 С Решение C (2006) 2098 окончателен на Комисията от 31 май 2006 година относно производство по прилагане на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F/38.645 — Метакрилати) (наричано по-нататък „обжалваното решение“) Комисията на Европейските общности по-специално установява, че определен брой предприятия са нарушили член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП), като в различни периоди между 23 януари 1997 г. и 12 септември 2002 г. са участвали в съвкупност от антиконкурентни споразумения и съгласувани практики в сектора на метакрилатите, обхващащи цялата територия на ЕИП (член 1 от обжалваното решение).

2 Съгласно обжалваното решение става дума за едно-единствено продължавано нарушение, отнасящо се до следните три продукта от полиметилметакрилат (наричан по-нататък „ПММК“): формовъчните съединения, масивните плочи и санитарните артикули. От обжалваното решение е видно, че тези три продукта от ПММК са различни както физически, така и по химически състав и имат различна употреба, но могат да бъдат разглеждани като съставляващи една и съща група хомогенни продукти поради общата им суровина — метилметакрилата (наричан по-нататък „ММК“) (съображения 4— 8 от обжалваното решение).

3 Съгласно обжалваното решение разглежданото нарушение се състои в обсъждания на цените, както и в сключването, привеждането в действие и контрола върху споразуменията относно цените, предвиждащи или увеличения, или поне стабилизиране на съществуващото равнище на цените, в разглеждането на влиянието на стойността на допълнителните услуги върху купувачите, в обмена на важна и поверителна търговска информация относно пазарите и/или предприятията и в участието в редовни срещи и в други контакти, насочени към улесняване на нарушението (член 1 и съображения 1—3 от обжалваното решение).

4 Обжалваното решение е адресирано до Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG и Para-Chemie GmbH (наричани по-нататък заедно „Degussa“), до Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (с предишно наименование Atofina SA), Altuglas International SA и Altumax Europe SAS (наричани по-нататък заедно „Atofina“), до Lucite International Ltd и Lucite International UK Ltd (наричани по-нататък заедно „Lucite“), до ICI plc и до жалбоподателите Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV и Quinn Plastics GmbH.

5 Жалбоподателите участват в ирландския конгломерат Quinn Group Ltd, който на 7 май 2004 г. след съответния период на нарушението придобива целия дружествен капитал на дружеството майка, оглавяващо групата Barlo (Barlo Group plc, след това преименовано на Barlo Group Ltd) (съображение 299 от обжалваното решение). Жалбоподателите са създадени вследствие на включването на дейностите на три дружества, участвали преди това в групата Barlo (наричани по-нататък заедно „Barlo“), в групата Quinn през януари 2005 г.:

– Quinn Plastics GmbH е правоприемник на Barlo Plastics GmbH. Съгласно обжалваното решение Barlo Plastics GmbH участва в тайните действия, установени в сектора на метакрилатите (съображение 297 от обжалваното решение),

– Quinn Plastics NV е правоприемник на Barlo Plastics NV. Последното е дружеството майка на Barlo Plastics GmbH, притежаващо непряко 100 % от неговия капитал (съображения 38, 43 и 301 от обжалваното решение),

– Quinn Barlo е правоприемник на Barlo Group Ltd. Става въпрос за дружеството майка на бившата група Barlo, което притежава пряко или непряко 100 % от капитала на бившите дружества Barlo (съображения 300 и 301 от обжалваното решение).

6 И тримата жалбоподатели са адресати на обжалваното решение, тъй като Комисията счита, че Quinn Barlo и Quinn Plastics NV са отговорни за действията на Quinn Plastics GmbH (с предишно наименование Barlo Plastics GmbH) през времетраенето на нарушението (съображения 301 и 304 и член 1 от обжалваното решение).

7 Разследването, завършило с приемането на обжалваното решение, започва вследствие на заявлението, подадено на 20 декември 2002 г. от Degussa, за освобождаване от глоба на основание на Известието на Комисията от 19 февруари 2002 година относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (ОВ C 45, стр. 3, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството“).

8 На 25 и 26 март 2003 г. Комисията извършва проверки в помещенията на Atofina, Barlo, Degussa и Lucite (съображение 59 от обжалваното решение) В резултат от тези проверки Atofina и Lucite подават съответно на 3 април и на 11 юли 2003 г. заявления за освобождаване от глоба или за намаляване на нейния размер на основание на Известието относно сътрудничеството (съображения 60 и 66 от обжалваното решение). На 18 октомври 2004 г. ICI подава заявление за намаляване на размера на глобата на основание на Известието относно сътрудничеството (съображение 83 от обжалваното решение). Barlo не подава заявление на основание на посоченото известие.

9 От 9 април 2003 г. до 29 юли 2004 г. Комисията отправя до Barlo няколко искания за предоставяне на сведения на основание член 11 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), а след това на основание член 18 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (OB L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167) (съображения 62—79 от обжалваното решение).

10 На 17 август 2005 г. Комисията приема изложение на възраженията във връзка с едно-единствено продължавано нарушение, отнасящо се до ММК, както и до формовъчните съединения от ПММК, до масивните плочи от ПММК и до санитарните артикули от ПММК, и го адресира по-специално до жалбоподателите и до Quinn Plastics, SA (съображение 85 от обжалваното решение).

11 На 15 и 16 декември 2005 г. е проведено изслушване.

12 С оглед сведенията, представени от предприятията в техните отговори на изложението на възраженията и при изслушването, Комисията решава да изостави някои твърдения за нарушения, по-специално:

– твърденията за нарушения, отправени срещу всички дружества, адресати на изложението на възраженията, що се отнася до частта от нарушението, отнасяща се до ММК,

– твърденията за нарушения, отправени срещу жалбоподателите и срещу Quinn Plastics, SA, що се отнася до формовъчните съединения от ПММК,

– твърденията за нарушения, отправени срещу Quinn Plastics, SA във връзка с масивните плочи от ПММК (съображение 93 от обжалваното решение).

13 На 31 май 2006 г. Комисията приема обжалваното решение. Що се отнася до жалбоподателите, Комисията установява, че те са участвали в посочените в точки 1—3 по-горе антиконкурентни споразумения и съгласувани практики в периода от 30 април 1998 г. до 21 август 2000 г. (член 1, букви л)—н) от обжалваното решение) и им налага глоба в размер на 9 милиона евро, за плащането на която те са солидарно отговорни (член 2, буква д) от обжалваното решение).

14 Във връзка с изчисляването на размера на глобата, на първо място Комисията разглежда тежестта на нарушението и най-напред установява, че предвид характера на нарушението и обстоятелството, че то обхваща цялата територия на ЕИП, е налице много сериозно нарушение по смисъла на Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС (ОВ С 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“) (съображения 319—331 от обжалваното решение).

15 По-нататък Комисията посочва, че в рамките на категорията много сериозни нарушения е възможно към предприятията да се прилага различно третиране, така че да се отчете действителният икономически капацитет на нарушителите да нанесат значителна вреда на конкуренцията. За тази цел тя констатира, че в случая съответните предприятия „[могат] да бъдат подразделени на [три] категории в зависимост от относителната им тежест в оборота, реализиран при продажбите на продуктите от ПММК, за които те участва[т] в картела“ [неофициален превод]. Комисията посочва, че групата Barlo, с оборот на равнище ЕИП в размер на 66,37 милиона евро през 2000 г. за масивните плочи от ПММК, трябва да бъде класирана в третата категория.

16 Отново във връзка с различното третиране, Комисията намалява с 25 % началния размер на глобата, изчислена за жалбоподателите, като мотивира това по следния начин (съображение 335 от обжалваното решение):

„[К]омисията отчита обстоятелството, че не е ясно дали Barlo е участвала или не в тайните контакти относно формовъчните съединения от ПММК или санитарните артикули от ПММК. Следователно изглежда, че Barlo не е знаела или не е могла непременно да знае за общия проект за антиконкурентни договорености […]“ [неофициален превод].

17 Тези съображения мотивират Комисията да определи началния размер на глобата, която трябва да бъде наложена на жалбоподателите, на 15 милиона евро (съображение 336 от обжалваното решение).

18 На второ място, Комисията разглежда продължителността на нарушението и установява, че тъй като жалбоподателите са участвали в нарушението в продължение на две години и три месеца, началният размер трябва да се увеличи с 20 % (10 % за завършена година участие) (съображения 351—353 от обжалваното решение). В резултат на това основният размер на глобата на жалбоподателите е определен на 18 милиона евро (съображение 354 от обжалваното решение).

19 На трето място, Комисията разглежда отегчаващите и смекчаващите обстоятелства. Тя не признава никакви отегчаващи обстоятелства по отношение на жалбоподателите. Във връзка със смекчаващите обстоятелства Комисията приема довода на жалбоподателите, че те са имали само пасивна и второстепенна роля в нарушението, и в резултат на това им предоставя намаление с 50 % от размера на глобата (съображения 372—374 от обжалваното решение).

20 Комисията отхвърля останалите смекчаващи обстоятелства, изтъкнати от жалбоподателите (съображения 375—396 от обжалваното решение) и затова определя глобата в размер на 9 милиона евро (съображение 397 от обжалваното решение). Тъй като жалбоподателите не са се ползвали от прилагането на Известието относно сътрудничеството, това е окончателният размер на наложената им глоба.

Производство и искания на страните

21 Жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 8 август 2006 г.

22 Поради промяна в съдебните състави на Общия съд съдията докладчик е включен в трети състав, на който вследствие на това е разпределено настоящото дело.

23 По доклад на съдията докладчик Общият съд (четвърти състав) решава да открие устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия да прикани Комисията да отговори на няколко въпроса и да представи документи. Комисията изпълнява това искане в определения срок.

24 В съдебното заседание на 10 май 2011 г. са проведени устните състезания на страните и са изслушани отговорите им на поставените от Общия съд въпроси. Освен това Комисията представя в отговор на посоченото в предходната точка искане допълнителни документи, които са приложени по делото. Тъй като жалбоподателите потвърждават, че са имали възможност да изразят позиция по тези документи в съдебното заседание, с приключването му е закрита устната фаза на производството.

25 Жалбоподателите молят Общия съд:

– като главно искане, да отмени членове 1 и 2 от обжалваното решение в частта, която се отнася до тях,

– при условията на евентуалност, да отмени член 2 от обжалваното решение в частта, която се отнася до тях,

– също при условията на евентуалност, да отмени член 2 от обжалваното решение, в частта му, с която им се налага глоба в размер на 9 милиона евро, и да намали размера на глобата предвид доводите, изложени в подкрепа на настоящата жалба,

– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.

26 Комисията моли Общия съд:

– да отхвърли жалбата като неоснователна,

– да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна

27 В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват две правни основания. Първото правно основание е изведено от нарушение на член 81 ЕО. Второто правно основание е изведено от нарушение на член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003, на Насоките и на принципа на пропорционалност.

По първото правно основание, изведено от нарушение на член 81 ЕО

28 В рамките на първото правно основание жалбоподателите изтъкват по същество, че Комисията не е доказала надлежно по какъв начин действията на Barlo са нарушили член 81 ЕО. Това правно основание се подразделя по същество на три части. В рамките на първата част от първото правно основание жалбоподателите оспорват преценката на Комисията във връзка с пет срещи, на които се основава обжалваното решение в частта, която се отнася до тях, и я упрекват, че не е взела предвид липсата на други контакти или обмен на информация с тяхно участие. В рамките на втората част от първото правно основание те изтъкват, че Комисията не е доказала, че Barlo е участвала в „единен и общ антиконкурентен проект“. В рамките на третата част от първото правно основание жалбоподателите поддържат, че Комисията не е доказала, че Barlo е участвала в продължавано нарушение.

По първата част на първото правно основание, изведена от неправилната преценка на срещите и другите контакти или обмен с участието на Barlo

29 Тази част от първото правно основание се основава на три оплаквания.

30 На първо място, приемайки присъствието на Barlo на четири от разглежданите пет срещи (а именно на срещите, които са се провели в Германия, в Дернбах през април 1998 г., в Дармщат на 29 юни 1998 г., в Хайделберг на 24 февруари 2000 г. и в Дайдесхайм на 21 август 2000 г.), жалбоподателите същевременно изтъкват, че Комисията не е доказала, че нейното присъствие на тези срещи е представлявало значително ограничение на конкуренцията и нарушение на член 81 ЕО. По-нататък, жалбоподателите оспорват присъствието на Barlo на петата разглеждана среща, а именно тази в Барселона през май—юни 1999 г., и считат, че Комисията не е доказала, че такава среща се е състояла. На последно място жалбоподателите изтъкват, че Комисията не е взела предвид факта, че освен присъствието на един представител на Barlo на горепосочените четири срещи, тя не е доказала никакъв друг антиконкурентен контакт или обмен на информация с тяхно участие.

– Относно четирите срещи, в които присъствието на Barlo е признато

31 Жалбоподателите оспорват, че са нарушили член 81 ЕО, с мотива че представител на Barlo е участвал в четирите разглеждани срещи. От една страна, те оспорват описанието на тези срещи, възприето в обжалваното решение, с мотива че то не е подкрепено в достатъчна степен с доказателства. От друга страна, жалбоподателите поддържат, че е имало „легитимно обяснение“ на действията на Barlo. Те отбелязват, че интересите на участниците в картела не са били непременно съобразени с тези на Barlo, доколкото последната не е действала нито в областта на ММК, нито в областта на всички продукти от ПММК. Според жалбоподателите, като се има предвид, че ценовата политика на Barlo е била несъвместима с целите на картела и че неговият пазарен дял се е увеличавал, участниците в картела най-вероятно са искали да проверят дали Barlo е могла да се включи в картела, поканвайки я на срещи с „безобиден“ дневен ред или по поводи без никакви предвидени срещи. Доказателствата, съдържащи се в преписката на Комисията, показвали, че тези опити са се провалили и че Barlo е продължила да следва своята собствена търговска политика, целяща да увеличи нейния пазарен дял.

32 В това отношение в самото начало следва да се припомни, че съгласно член 1 от обжалваното решение жалбоподателите са нарушили член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП, като „са участвали […] в съвкупност от споразумения и съгласувани практики в сектора на метакрилатите, обхващащи цялата територия на ЕИП и състоящи се в обсъждания на цените, както и в сключването, привеждането в действие и контрола върху споразуменията относно цените, предвиждащи или увеличения, или поне стабилизиране на съществуващото равнище на цените, в разглеждането на влиянието на стойността на допълнителните услуги върху купувачите, в обмена на важна от търговска гледна точка и поверителна информация относно пазарите и/или предприятията и в участието в редовни срещи и в други контакти за улесняване на нарушението, включително контрола върху привеждането в действие“ [неофициален превод].

33 Съгласно член 81, параграф 1 ЕО се забраняват като несъвместими с общия пазар всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар.

34 Съгласно постоянната съдебна практика понятията за споразумение и за съгласувана практика по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО включват форми на тайно договаряне, които имат едно и също естество и се разграничават само по интензивността и проявните си форми (Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, стр. I‑4125, точки 131 и 132 и Решение на Съда от 4 юни 2009 г. по дело T‑Mobile Netherlands и др., C‑8/08, Сборник, стр. I‑4529, точка 23).

35 За да има споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение (Решение на Общия съд от 17 декември 1991 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия, T‑7/89, Recueil, стр. II‑1711, точка 256 и Решение от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стр. II‑1487, точка 199).

36 Понятието за съгласувана практика обозначава форма на координация между предприятия, при която, без да се достига до същинско споразумение, съзнателно се заменят рисковете на конкуренцията с практическо сътрудничество между тях (Решение на Съда по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 115 и Решение на Съда от 8 юли 1999 г. по дело Hüls/Комисия, C‑199/92 P, Recueil, стр. I‑4287, точка 158).

37 В това отношение член 81, параграф 1 ЕО категорично не допуска между такива оператори каквото и да било установяване на пряк или косвен контакт, който може да повлияе на поведението на пазара на настоящ или потенциален конкурент, или да разкрие пред подобен конкурент поведението, което е решено да се възприеме или което се възнамерява да се възприеме на пазара, щом като тези контакти имат за цел или резултат да създадат условия на конкуренция, които не биха отговаряли на нормалните условия на съответния пазар (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точки 115—117 и Решение по дело T‑Mobile Netherlands и др., точка 34 по-горе, точка 33).

38 От това по-специално следва, че обменът на сведения между конкуренти може да е в противоречие с правилата за конкуренция, когато намалява или премахва степента на несигурност относно функционирането на съответния пазар с произтичащо като последица от това ограничаване на конкуренцията между предприятията (Решение по дело T‑Mobile Netherlands и др., точка 34 по-горе, точка 35).

39 Същевременно следва да се подчертае, че за да се прецени дали дадена съгласувана практика е забранена от член 81, параграф 1 ЕО, отчитането на конкретните резултати от нея е излишно, щом като е ясно, че тя има за цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар. Следователно не е необходимо да се разглежда резултатът от дадена съгласувана практика, щом като е доказана антиконкурентната цел на последната (вж. в този смисъл Решение по дело T‑Mobile Netherlands и др., точка 34 по-горе, точка 29 и цитираната съдебна практика).

40 По-нататък, макар понятието за съгласувана практика да включва, освен съгласуването между съответните предприятия, и произтичащото от това съгласуване поведение на пазара, и причинно-следствена връзка между тези два елемента, до доказване на противното от заинтересуваните оператори следва да се презумира, че предприятията, които участват в съгласуването и продължават да развиват дейност на пазара, вземат предвид обменените с техните конкуренти сведения при определянето на поведението си на този пазар (вж. в този смисъл Решение по дело T‑Mobile Netherlands и др., точка 34 по-горе, точка 51 и цитираната съдебна практика).

41 В рамките на сложно нарушение, в което в продължение на няколко години са участвали няколко производители с цел общо регулиране на пазара, не може да се изисква от Комисията да квалифицира точно нарушението, за всяко предприятие във всеки отделен момент, като споразумение или като съгласувана практика, след като във всички случаи и двете форми на нарушение са посочени в член 81 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точки 111—114 и Решение на Общия съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, T‑305/94—T‑307/94, T‑313/94—T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точка 696).

42 В този контекст двойната квалификация на едно-единствено нарушение като „споразумение и съгласувана практика“ трябва да се разглежда като обозначаваща едно сложно цяло, съставено от фактически елементи, някои от които са квалифицирани като споразумения, а други — като съгласувани практики по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, който не предвижда специфична квалификация за този вид сложно нарушение (Решение по дело Hercules Chemicals/Комисия, точка 35 по-горе, точка 264 и Решение по дело HFB и др./Комисия, точка 35 по-горе, точка 187).

43 Що се отнася до събирането на доказателства за нарушението, следва да се напомни, че Комисията трябва да посочи доказателствата, които са в състояние да докажат достатъчно убедително от правна страна съществуването на фактите от състава на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО (Решение на Съда от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия, C‑185/95 P, Recueil, стр. I‑8417, точка 58). В това отношение тя трябва да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението е извършено (вж. Решение на Общия съд от 6 юли 2000 г. по дело Volkswagen/Комисия, T‑62/98, Recueil, стр. II‑2707, точка 43 и цитираната съдебна практика, Решение на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело Lafarge/Комисия, T‑54/03, непубликувано в Сборника, точка 55).

44 Не е задължително обаче всяко от посочените от Комисията доказателства непременно да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението. Достатъчно е съвкупността от сочени от институцията улики, преценена общо, да отговаря на това изискване (вж. Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 и T‑78/00, Recueil, стр. II‑2501, точка 180 и цитираната съдебна практика).

45 Посочените в решението на Комисията улики за доказване на съществуването на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО от дадено предприятие трябва да бъдат преценявани не поотделно, а в тяхната съвкупност (вж. Решение на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело BPB/Комисия, T‑53/03, Сборник, стр. II‑1333, точка 185 и цитираната съдебна практика).

46 Следва също да се вземе предвид обстоятелството, че антиконкурентните дейности се развиват скрито и следователно в повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика или споразумение трябва да бъде логически изведено от определен брой съвпадения и улики, които, взети заедно, могат да представляват, при липсата на друго смислено обяснение, доказателство за нарушаване на правилата на конкуренцията (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точки 55—57).

47 Нещо повече, според установената съдебна практика е достатъчно Комисията да докаже, че съответното предприятие е участвало в срещи, по време на които са били сключени антиконкурентни споразумения, без явно да се е противопоставило на това, за да е доказано в достатъчна степен участието на посоченото предприятие в картела. Когато участието в такива срещи е установено, това предприятие следва да посочи косвени доказателства, с които може да се установи, че участието му в тези срещи е лишено от всякакви антиконкурентни намерения, като докаже, че е уведомило конкурентите си, че участва в тези срещи с намерения, различни от техните (Решение по дело Hüls/Комисия, точка 36 по-горе, точка 155, Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 96 и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 81).

48 Логиката, на която се основава този правен принцип, е, че след като е участвало в посочената среща, без да се разграничи публично от нейното съдържание, предприятието е дало основание на другите участници да смятат, че се съгласява с резултата от срещата и че ще се съобразява с него (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 82).

49 Освен това обстоятелството, че предприятието не прилага резултатите от среща с антиконкурентна цел, не е от естество да изключи неговата отговорност за участието му в картел, освен ако то публично се е разграничило от неговото съдържание (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 85).

50 Наред с това е постановено, че понятието за публично разграничаване като елемент на освобождаване от отговорност трябва да се тълкува ограничително. По-специално, мълчанието, наблюдавано от оператор на среща, по време на която се е осъществило неправомерно съгласуване по конкретен въпрос, засягащ ценовата политика, не може да бъде приравнено на изразяването на твърдо и ясно неодобрение (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 5 декември 2006 г. по дело Westfalen Gassen Nederland/Комисия, T‑303/02, Recueil, стр. II‑4567, точки 103 и 124).

51 Същевременно следва да се отбележи и че горепосочената съдебна практика относно мълчаливото одобрение се основава на предпоставката, че съответното предприятие е участвало в срещи, по време на които са сключени антиконкурентни споразумения (Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 81) или които имат очевидно антиконкурентен характер (Решение по дело Hüls/Комисия, точка 36 по-горе, точка 155). Следователно, щом като антиконкурентният характер на дадена среща не е доказан по несъмнен начин, тази съдебна практика не може да се приложи (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 12 септември 2007 г. по дело Coats Holdings и Coats/Комисия, T‑36/05, непубликувано в Сборника, точка 91).

52 Що се отнася до доводите на жалбоподателите относно стойността на направените изявления в рамките на заявленията по реда на Известието относно сътрудничеството, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика няма разпоредба или общ принцип на правото на Европейския съюз, които да забраняват на Комисията да се позовава спрямо предприятие на изявленията на други обвинени предприятия (Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, точка 41 по-горе, точка 512). Следователно направените в рамките на Известието относно сътрудничеството изявления не биха могли само поради това обстоятелство да се считат за лишени от доказателствена стойност (Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точки 57 и 58).

53 Разбираемо е наличието на известно недоверие към изявленията, направени доброволно от основните участници в незаконен картел, при положение че тези участници биха могли да омаловажават приноса си към нарушението и да преувеличават този на другите. Въпреки това, предвид логиката, присъща на предвидената в Известието относно сътрудничеството процедура, фактът, че дадено предприятие е поискало за него да се приложи това известие, за да бъде намален размерът на глобата му, не го подтиква непременно да представя неверни доказателства относно останалите участници в разглеждания картел. Всъщност всеки опит Комисията да се въведе в грешка може да постави под съмнение искреното и пълно сътрудничество на предприятието и по този начин да застраши възможността му да извлече ползи от Известието относно сътрудничеството (Решение на Общия съд от 16 ноември 2006 г. по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, T‑120/04, Recueil, стр. II‑4441, точка 70 и Решение на Общия съд по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точка 58).

54 Следва да се приеме по-специално че когато едно лице признава, че е извършило нарушение, и по този начин признава съществуването на факти, надхвърлящи фактите, чието настъпване може пряко да се изведе от съответните документи, то това лице a priori — при липса на особени обстоятелства, показващи противното — е решило да каже истината. В този смисъл изявленията, направени против интересите на автора им, трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства (Решение на Общия съд по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точки 211 и 212, Решение на Общия съд от 26 април 2007 г. по дело Bolloré и др./Комисия, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 и T‑136/02, Сборник, стр. II‑947, точка 166 и Решение на Общия съд по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точка 59).

55 Според постоянната съдебна практика обаче изявлението на обвинено в участие в картел предприятие, чиято точност е оспорена от редица други обвинени предприятия, не може да се счита за достатъчно доказателство за съществуването на извършено от последните нарушение, без да е подкрепено с други доказателства (Решение на Общия съд по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точка 219, Решение на Общия съд от 25 октомври 2005 г. по дело Groupe Danone/Комисия, T‑38/02, Recueil, стр. II‑4407, точка 285 и Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точка 293).

56 За да се разгледа доказателствената стойност на изявленията на предприятията, подали заявление по реда на Известието относно сътрудничеството, Общият съд взема предвид по-специално значението на непротиворечивите улики, подкрепящи релевантността на тези изявления (вж. в този смисъл Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точка 220 и Решение по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, точка 53 по-горе, точка 70) и липсата на улики, че те биха били склонни да намалят до минимум значението на техния принос за нарушението и да увеличат максимално това на другите предприятия (вж. в този смисъл Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точки 62 и 295).

57 На последно място, що се отнася до обхвата на съдебния контрол в настоящия случай, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато е сезиран с жалба за отмяна на решение за прилагане на член 81, параграф 1 ЕО, Общият съд по правило трябва да упражни пълен контрол по въпроса дали са изпълнени условията за прилагане на член 81, параграф 1 ЕО (вж. Решение на Общия съд от 26 октомври 2000 г. по дело Bayer/Комисия, T‑41/96, Recueil, стр. II‑3383, точка 62 и цитираната съдебна практика).

58 Впрочем, ако съдът има съмнения, те трябва да бъдат в полза на предприятието — адресат на решението за установяване на нарушение, в съответствие с принципа на презумпцията за невиновност, който като основен принцип на правото на Съюза се прилага именно в приложимите към предприятията процедури относно нарушения на правилата за конкуренция, вследствие на които могат да бъдат наложени глоби или периодични имуществени санкции (Решение по дело Hüls/Комисия, точка 36 по-горе, точки 149 и 150).

59 Доводите на жалбоподателите, че по същество Комисията не е доказала, че участието на Barlo във въпросните четири срещи представлява нарушение на член 81 ЕО, следва да се разгледат именно в светлината на тези общи съображения.

60 На първо място, що се отнася до срещата през април 1998 г. в Дернбах, тя е описана, както следва, в съображение 151 от обжалваното решение:

„През април 1998 г. втората от срещите, посочени по-горе в съображение 144, се проведe в хотел […] в Дернбах. Според Atofina тя е целяла и привеждането в действие на новите тарифни структури в Германия и участниците са взели мерки да гарантират доброто функциониране и спазването на тези структури, по-специално що се отнася до прилагането на по-високи цени за малките количества и произтичащите от това намаления на цената за клиентите […] Barlo потвърждава провеждането на тази среща и присъствието на г‑н [B.], посочва, че срещата първоначално е целяла разглеждането на въпросите, свързани с развитието на пазара, но дневният ред на практика се е разпрострял до обявяването на нови тарифни структури под формата на прилагане към клиентите на по-високи цени за услуги. Тъй като участниците не успяват да постигнат съгласие по фактурирането на клиентите на разходите за услугите, Barlo не прави никакъв опит да увеличи средната цена за ПММК масивни плочи след срещата […] Макар Degussa да смята, че е възможно тази среща да е същата като срещата от 16 март 1998 г., посочена по-горе в съображение 148 […] Комисията стига до извода, въз основа на изявленията на Atofina и на Barlo, че посочената в това съображение среща в действителност се е състояла през април 1998 г.“ [неофициален превод]

61 От преписката, както и от самия текст на съображение 151 от обжалваното решение, е видно, че за да определи съдържанието на въпросната среща, Комисията се основава на две обстоятелства, а именно на едно изявление на Atofina, направено в рамките на нейното заявление по реда на Известието относно сътрудничеството, и на отговора на жалбоподателите на изложението на възраженията.

62 С оглед на тези обстоятелства обаче, на първо място следва да се приеме за надлежно доказано, че въпросната среща е имала явно антиконкурентен предмет.

63 От една страна, жалбоподателите неправилно смятат, че направеното от г‑н B. описание представлява единственото доказателство за антиконкурентния характер на тази среща. Всъщност от изявлението на Atofina следва, че тази среща е имала за цел да осигури функционирането и спазването на новите ценови структури — цел, която трябва да се квалифицира като явно антиконкурентна. Обстоятелството, че става въпрос за общо описание, което се прилага за няколко срещи, само по себе си не може да промени този извод.

64 От друга страна, следва да се подчертае, че жалбоподателите не поставят под въпрос точността на описанието, направено от техния представител, г‑н B. Обратно на изтъкнатото от тях обаче, това описание позволява и да се констатира, че е ставало въпрос за среща на картел. От него действително е видно, че са били обявени нови ценови структури и че тези нови ценови структури са били обсъждани, въпреки че според г‑н B. участниците не са постигнали съгласие в това отношение. Обстоятелството, че — според г‑н B. — това обсъждане не е довело до съгласие, не лишава тази среща от нейния явно антиконкурентен характер, щом като е ставало дума най-малкото за обмен на чувствителна търговска информация.

65 По-нататък, трябва да се подчертае, че тези два елемента взаимно се подкрепят, по-специално що се отнася до обсъждането на „новите ценови структури“ и присъствието на Barlo на него. При тези условия фактът, че Atofina посочва присъствието на тази среща на други предприятия, чието присъствие вече не е възприето в обжалваното решение, не позволява да се обезсили изводът на Комисията по отношение на жалбоподателите.

66 Освен това твърденията на Degussa в нейния отговор на изложението на възраженията не позволяват да се постави под въпрос описанието, направено от Atofina и от г‑н B. Всъщност Degussa просто заявява, че не може да потвърди конкретно, че през април 1998 г. се е състояла среща, като същевременно набляга на факта, че не може да я изключи. Тя посочва, че е било възможно да става въпрос за същата среща като тази от 16 март 1998 г. Впрочем трябва да се подчертае, че както следва от бележка под линия 92 към обжалваното решение, Degussa споменава и присъствието на представител на Barlo на последната среща.

67 Впрочем в последващо изявление, в отговор на искане на Комисията за представяне на информация, Atofina също ситуира въпросната среща не през април, а на 16 март 1998 г., като същевременно потвърждава нейното описание. Въпреки това тази несигурност по отношение на точната дата на разглежданата среща не може да освободи жалбоподателите, предвид собствените им изявления и факта, че възприетата дата — а именно април 1998 г. вместо 16 март 1998 г. — е благоприятна за тях, щом като това е датата (последният ден на април), която е възприета от Комисията за начало на тяхното участие в нарушението.

68 На второ място, що се отнася до преценката на действията на Barlo по време на срещата в Дернбах, следва да се напомни, че жалбоподателите не отричат присъствието на тази група във въпросната среща и не твърдят, че тя се е разграничила публично от нейното съдържание (вж. точка 47 по-горе).

69 При тези условия самото присъствие на Barlo на срещата е достатъчно, за да се приеме, че нейните действия противоречат на член 81 ЕО, щом като, както следва от гореизложеното, тя най-малкото е включвала обсъждания на цените и следователно трябва да се квалифицира като явно антиконкурентна (вж. точки 37 и 38 по-горе). При това положение, обратно на поддържаното от жалбоподателите, г‑н B. е трябвало да си даде сметка, че присъства на среща на картел и да се разграничи публично от него (вж. точки 47, 48 и 51 по-горе).

70 Относно факта, че Barlo не увеличила своите цени след посочената среща, дори да се предположи, че е доказан, не е достатъчен, за да постави под въпрос отговорността на жалбоподателите (вж. точка 49 по-горе). Във всеки случай жалбоподателите не доказват, че Barlo не е съобразила своето поведение на пазара с обменената по време на срещата информация (вж. точка 40 по-горе).

71 На второ място, що се отнася до посочената в съображение 155 от обжалваното решение среща на 29 юни 1998 г. в Дармщат, жалбоподателите не оспорват нейния антиконкурентен характер. Те обаче отбелязват, че не е доказано, че Barlo е имала намерение да допринесе със собственото си поведение за общите цели на другите участници, така че присъствието на Barlo на тази среща не може да се квалифицира като нарушение на член 81 ЕО.

72 Този довод обаче не може да бъде приет.

73 Достатъчно е да се констатира, че с оглед на описанието на тази среща в съображение 155 от обжалваното решение, което не е оспорено от жалбоподателите, става дума за явно антиконкурентна среща. При тези условия, по силата на посочената в точка 47 по-горе съдебна практика, Barlo е трябвало да се разграничи публично от нейното съдържание.

74 По-специално фактът, че Barlo не е оставила впечатлението, че би променила своята тарифна политика (съображение 155 in fine от обжалваното решение), не може да бъде квалифициран като публично разграничаване (вж. точка 50 по-горе).

75 По същия начин, доводът, че участниците в картела са поканили Barlo на тази среща, за да я включат в картела, и че този опит се е провалил, не може да бъде приет. Действително, при липсата на публично разграничаване, не е доказано, че Barlo не е убедила другите участници, че се съгласява с или се подчинява на това, което е било решено, както твърдят жалбоподателите.

76 При тези условия доводите на жалбоподателите, че от една страна, ставало дума за първата среща относно преговори във връзка с цените в присъствието на представител на Barlo и че последният не е очаквал подобно антиконкурентно съдържание, от друга страна, че Barlo е отрекла всякакво активно участие в срещата и че не е било доказано, че Barlo е променила своята тарифна политика след тази среща, и накрая, че обжалваното решение не посочва представителя на Barlo в никоя от следващите срещи, са ирелевантни. Впрочем, както следва от гореизложеното, не е ставало дума за първата среща, в която представителят на Barlo е участвал. Твърденията на Lucite в този смисъл са в противоречие с твърденията на Atofina, на Degussa и на самите жалбоподатели, както бе изложено по-горе.

77 На трето място, относно срещата на 24 февруари 2000 г. в Хайделберг жалбоподателите изтъкват, че описанието, направено от Комисията в съображение 167 от обжалваното решение, не е правилно и че става дума не за среща на картел, а за „неочакван“ „опит“ да се създаде тарифно споразумение и да се включи Barlo, и че той се е провалил.

78 В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че съображение 167 от обжалваното решение възпроизвежда правилно съдържанието на изявлението, направено от жалбоподателите в техния отговор на изложението на възраженията, чиято точност не се оспорва в рамките на настоящата жалба. Впрочем, обратно на соченото от жалбоподателите, това изявление само по себе си вече е достатъчно да докаже, че въпросната среща е имала явно антиконкурентен характер. Всъщност от него напълно недвусмислено следва, че Degussa и Atofina са представили своите нови тарифни структури, за да окуражат останалите участници да ги последват, и че е имало „обсъждане“ между участниците по тази тема. Дори да се предположи, че е доказано обстоятелството, изтъкнато от жалбоподателите, че това „обсъждане“ е приключило без видим резултат, то не би било достатъчно, за да лиши посочената среща от нейния антиконкурентен характер, след като става дума най-малкото за обсъждане на цените и за обмен на важна от търговска гледна точка информация. Като се има предвид обаче, че Barlo не се е разграничила публично от такова съдържание на срещата, участието на жалбоподателите в картела е доказано от самия факт на присъствието на Barlo на тази среща (вж. точки 37 и 47—51 по-горе).

79 От друга страна, твърденията на Комисията, че предприятията „се срещ[нали], за да проверят изпълнението на споразуменията за увеличаването на цените“, че е „било установено в течение на предходните месеци, че цените на някои национални пазари не са се увеличили или има само частично увеличение“ и че „участниците обмени[ли] и сведения относно пазара“, се подкрепят от съдържанието на направените от Degussa изявления, които са представени от Комисията вследствие на искането на Общия съд (вж. точка 23 по-горе). Впрочем, доколкото Комисията изтъква във връзка със съображение 117 от обжалваното решение, че обменът на информация се отнася по-специално до цените на пазара, това обстоятелство е подкрепено от изявлението на жалбоподателите, посочено в предходната точка, в което се споменава фактът, че Degussa и Atofina са представили новите си тарифни структури.

80 При тези условия, като се има предвид по-специално изявлението на самите жалбоподатели, неоспорено по отношение на съдържанието на въпросната среща, останалите им доводи не биха могли да бъдат приети. По-конкретно, ирелевантен е фактът, че предприятието „Repsol“ не е посочено в обжалваното решение сред участниците в срещата, макар неговото присъствие да е споменато от Degussa, или че Lucite не си спомня за никаква среща на тази дата. Същото важи и за доводите, изведени от факта, че в своя отговор на изложението на възраженията Degussa е поправила някои аспекти на предходните си изявления. При това последната не поставя под въпрос антиконкурентния характер на обсъжданията между участващите предприятия. Накрая, що се отнася до довода на жалбоподателите, че твърдението на Комисията, че обменът е включвал сведения „като посочените […] в съображение 117“, не може да бъде подкрепено, следва да се припомни, че самите жалбоподатели приемат, че Degussa и Atofina са представили новите си тарифни структури. Следователно, дори да се предположи, че обменът относно всички видове посочени в съображение 117 от обжалваното решение сведения не е бил доказан, това не би могло да промени заключението, че наистина е имало обмен на важна от търговска гледна точка информация по време на разглежданата среща.

81 На четвърто място, що се отнася до срещата на 21 август 2000 г. в Дайдесхайм, следва да се отбележи, че съображение 168 от обжалваното решение съдържа подробно описание на тази среща, основаващо се главно на ръкописни бележки, направени от представителя на Lucite по време на срещата, които са намерени в помещенията на Lucite при проверката и посочват по-специално увеличение на предвидената за Barlo цена. Тази среща, включително нейният антиконкурентен характер, след това е потвърдена от Lucite в рамките на нейното заявление на основание на Известието относно сътрудничеството, както и от Degussa и Atofina. Що се отнася до Barlo, тя потвърждава своето присъствие на въпросната среща, както и нейния явно антиконкурентен характер, заявявайки следното:

„На 21 август 2000 г. се проведе четвърта среща в Дайдесхайм […], като дневният ред бе „електронната търговия“ — тема, която по това време е предмет и на редица обсъждания на срещите на CEFIC [Съвета на европейската химическа индустрия]. Поканата за срещата отново изхождаше от Degussa. Вместо да говорят за електронна търговия, Degussa и Atofina промениха дневния ред на срещата, за да предложат увеличение на цените за ноември 2000 г. След като обмениха подробна информация за цените си, Degussa и Atofina обявиха своето намерение да увеличат цените през ноември 2000 г. Според информацията, с която разполагат [жалбоподателите], г‑н Bernard не е приел никакво увеличение на цената […]“.

82 С оглед на тези елементи следва да се констатира, че явно антиконкурентният характер на срещата, както и присъствието на Barlo на нея са надлежно доказани.

83 Впрочем в рамките на настоящата жалба жалбоподателите не поставят под въпрос описанието, направено в съображение 168 от обжалваното решение, а поддържат само че Комисията не е доказала, че присъствието на Barlo на нея противоречи на член 81 ЕО, с мотива че Barlo не се съгласила с предложенията на Atofina и на Degussa. Така според жалбоподателите тази среща е била „неочакван“ за Barlo „опит“ за включването ѝ в картела. Жалбоподателите подчертават също, че няма доказателство, че Barlo е приложила увеличението, за което е взето решение на тази среща — факт, който бил признат от Комисията, тъй като датата на тази среща съответства на края на нейното участие в нарушението.

84 Тези доводи обаче не позволяват да се постави под въпрос изводът на Комисията, отнасящ се до нарушението на член 81 ЕО.

85 От една страна, доводът, че Barlo не е дала своето съгласие за увеличението на цените, е в противоречие със съдържанието на ръкописните бележки на представителя на Lucite, което впоследствие е потвърдено от Lucite, Degussa и Atofina.

86 От друга страна, дори да се предположи, че Barlo не е дала своето изрично съгласие за увеличение на цените, тя все пак е присъствала на явно антиконкурентна среща, по време на която са обсъдени и решени увеличения на цени и е обменена чувствителна търговска информация, без да се разграничи публично от нейното съдържание. При тези условия нарушението на правилата на конкуренцията е доказано, в съответствие с принципите, изведени от посочената в точка 49 по-горе съдебна практика. Без значение е в частност фактът, че съдържанието на срещата било „неочаквано“ за Barlo и че тя не предприела действия в съответствие с резултатите от срещата.

87 Освен това изявлението на Atofina, че „срещата е целяла да се направи опит за възстановяване на доверието между Degussa/Ato[fina]/Lucite/Barlo, за да може да се увеличат цените“, не само не доказва, че срещата не е била предвидена да бъде картелна среща, както поддържат жалбоподателите, а по-скоро потвърждава явно антиконкурентния характер на срещата, присъствието на Barlo на нея, както и факта, че Barlo вече е участвала в картела преди тази среща.

88 Предвид гореизложеното трябва да се направи изводът, че Комисията правилно е приела, че участието на Barlo в горепосочените четири срещи представлява нарушение на член 81 ЕО.

89 Този извод не се поставя под въпрос от доводите на жалбоподателите, че в настоящото дело следва да се обърне „особено внимание“ на тежестта на доказване, която Комисията се опитала да обърне, като се има предвид придобиването на Barlo от жалбоподателите четири години след преустановяването на нарушението и произтичащата от това невъзможност за жалбоподателите да представят свои доказателства. Всъщност от гореизложеното следва, че нарушението на член 81 ЕО е доказано съгласно постоянната съдебна практика в областта на доказването.

90 По същия начин, тъй като направеният в точка 88 по-горе извод се основава на безпротиворечивите доказателства, събрани от Комисията, доводите на жалбоподателите, целящи по същество да бъде дадено друго „възможно обяснение“ на фактите, различно от възприетото от Комисията, не могат да бъдат приети (вж. в този смисъл Решение по дело Coats Holdings и Coats/Комисия, точка 51 по-горе, точки 72 и 74).

91 Поради това настоящото оплакване трябва да се отхвърли.

– Относно оспорваната среща в Барселона (Испания) от май—юни 1999 г. (съображение 164 от обжалваното решение)

92 За разлика от анализираните по-горе четири срещи, жалбоподателите отричат участието на Barlo в каквато и да е среща през май или през юни 1999 г. и освен това поддържат, че самото ѝ провеждане не е доказано от Комисията. Впрочем тази среща имала „решаващо значение“ по отношение на тях, щом като тя представлява връзката между двете срещи от 1998 г. и двете срещи от 2000 г., на които Barlo е присъствала.

93 В това отношение следва да се припомни, че съображение 164 от обжалваното решение гласи:

„През май или юни 1999 г. се провежда среща между представителите на Atofina, ICI, Degussa, Barlo и Irpen (местен производител) в хотел в Барселона. Предметът на срещата е да се информира Irpen за споразуменията относно цените и да ги включат в споразуменията. Обсъжданията са свързани и с определянето на минимални цени, включително на палета. Обсъжданията се провеждат страна по страна и клиент по клиент, като графикът на увеличенията на цената е точно определен за всяка страна“ [неофициален превод].

94 Както подчертават жалбоподателите, не се спори, че Комисията не разполага с никакво писмено доказателство във връзка с тази среща, що се отнася не само до нейния антиконкурентен характер, но и до самото ѝ провеждане и лицата, които са участвали в нея. Всъщност в подкрепа на описанието на тази среща Комисията само цитира в обжалваното решение изявление на Atofina, направено в рамките на нейното заявление на основание на Известието относно сътрудничеството, и потвърждението на Degussa, дадено в нейния отговор на изложението на възраженията.

95 Следователно трябва да се провери дали тези изявления позволяват да се докаже надлежно участието на Barlo в твърдяната среща.

96 В това отношение следва да се припомни, че както следва от съдебната практика, посочена в точки 52—54 по-горе, изявленията, направени в рамките на политиката за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер, имат важна роля. Тези изявления, направени от името на предприятия, имат съществена доказателствена стойност, тъй като водят до значителни юридически и икономически рискове (вж. също Решение на Общия съд от 24 март 2011 г. по дело Aalberts Industries и др./Комисия, T‑385/06, все още непубликувано в Сборника, точка 47). Същевременно от съдебната практика, посочена в точки 53 и 55 по-горе, следва също, че изявленията, направени от обвинените предприятия в рамките на заявленията на основание на Известието относно сътрудничеството, трябва да се преценяват внимателно и когато са оспорени, по принцип не могат да бъдат приети, без да са подкрепени с доказателства.

97 Впрочем, за да разгледа доказателствена стойност на изявленията на предприятията, подали заявление на основание на Известието относно сътрудничеството, Общият съд взема предвид по-специално значението на непротиворечивите улики, подкрепящи релевантността на тези изявления (Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точка 220 и Решение по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, точка 53 по-горе, точка 70). По същия начин релевантността на дадено изявление влияе съответно върху степента, в която се изисква доказателствата да бъдат подкрепени (вж. в този смисъл Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точка 220).

98 Що се отнася в настоящия случай до изявлението на Atofina, направено в искането ѝ, подадено на основание на Известието относно сътрудничеството, жалбоподателите изтъкват, че то няма доказателствена стойност, тъй като не е достатъчно точно.

99 В това отношение следва да се отбележи, че Atofina вписва разглежданата среща в контекста на поредица от срещи, проведени в периода от лятото на 1997 г. до 1999 г., които са описани на една страница от нейното заявление на основание на Известието относно сътрудничеството, приложена към писмената защита. В горната част на посочената страница, под заглавието „Участници“, Atofina посочва засегнатите предприятия, а именно Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol и Barlo, както и самоличността на техните представители, и по-специално „W. [B.] + E. [S.], считано от 99 г.“ по отношение на Barlo. По-нататък Atofina описва няколко срещи в Германия, сред които две срещи в Дармщат през лятото и есента на 1998 г., във Франция и в Италия. Накрая, в долната част на посочената страница, Atofina посочва следното:

„През май/юни 99 г.

Среща в хотел в центъра на Барселона: същите плюс Irpen (местен производител) и присъствието на представителите на местните мрежи.

Съдържание на обсъжданията в Darmstadt и на местно равнище:

Равнищата на цените при дистрибутори (70 % от пазара), определяне на цели за мини цена за преработвателите, определяне на мини цена на палета“.

100 Следва да се констатира, че обратно на поддържаното от жалбоподателите, това изявление позволява да се определят както участниците в срещата, така и антиконкурентното ѝ съдържание. Всъщност отбелязването „същите плюс Irpen“ трябва да се чете в светлината на посочването на участниците в различните срещи в горната част на страницата с изявлението на Atofina, където последната споменава по-специално „Barlo[:] W. [B.] + E. [S.], считано от 99 г.“ Също така посочването „съдържание на обсъжданията […]на местно равнище“ в контекста на тази страница непременно трябва да се разбира като обхващащо по-специално въпросната среща в Барселона. Така според Atofina съдържанието на тази среща се състои в определянето на „равнищата на цените при дистрибутори[те]“, в „определяне на цели за мини цена за преработвателите“ и в „определяне [на] мини цена на палета“. Освен това, макар този документ да не е цитиран в съображение 164 от обжалваното решение, от преписката е видно, че впоследствие Atofina представя — в отговор на искане на Комисията за представяне на информация — допълнителни коментари относно спорната среща, посочвайки изрично присъствието на представител на Barlo. По-нататък, Atofina добавя допълнително уточнение относно антиконкурентното съдържание на срещата, изтъквайки, че нейната „цел […] е била тарифната структура да обхване Испания/Португалия и да убеди местните производители да се присъединят към нея“.

101 От това недвусмислено следва, че според Atofina представителят на Barlo е бил сред участниците във въпросната среща и че последната е имала антиконкурентен характер.

102 Същевременно следва да се отбележи и че жалбоподателите правилно поддържат, че изявлението на Atofina не съдържа много уточнения за твърдяната среща в Барселона. Така то не позволява да се установят нито датата, нито точното място на срещата, нито темите, които конкретно са били засегнати на нея. Уточнения по последния въпрос са добавени едва впоследствие (вж. точка 100 по-горе). Това описание контрастира с описанието на другите посочени на въпросната страница срещи, което указва имената на хотелите, където са се провели тези срещи, конкретните обсъдени теми и понякога и други уточнения, например посочване на предприятието, което е платило разходите за хотел. Също така, освен споменаването на представителя на Barlo сред участниците в срещата, изявлението на Atofina не съдържа никаква конкретна информация по отношение на нея.

103 По-нататък, трябва да се констатира, че релевантността на изявлението на Atofina може да се релативизира с оглед на преценката на Комисията на другите срещи, които тя споменава. Следва да се отбележи действително, че що се отнася до осемте други срещи, които са част от поредицата, посочена в изявлението на Atofina (срещите от септември 1997 г. в Дернбах, от април 1998 г. в Дернбах, от юни 1998 г. в Идщайн (Германия), през пролетта на 1998 г. в Париж (Франция), през лятото на 1998 г. в Дармщат, през есента на 1998 г. в Дармщат и две други срещи в Милано (Италия) или близо до Милано през 1999 г.), само две, за които Barlo признава своето участие — а именно срещата в Дернбах през април 1998 г. и срещата в Дармщат през юни 1998 г. — са възприети по отношение на жалбоподателите в обжалваното решение. Напомня се обаче, че според Atofina „участниците“, сред които Barlo, посочени в горната част на страницата с нейното изявление, са участвали във всички срещи от поредицата.

104 При тези условия, в отсъствието на писмени доказателства за спорната среща потвърждението на Degussa, що се отнася до присъствието на Barlo на спорната среща, следва да се разглежда с особено внимание.

105 Впрочем в самото начало трябва да се констатира, че релевантността на потвърждението на Degussa е ограничено с оглед, от една страна, на съдържанието му, и от друга — на обстоятелствата, при които е направено.

106 Всъщност, от една страна, Degussa потвърждава по най-общ начин „провеждането, съдържанието и участниците“ в срещата и не изтъква никаква специфична информация относно Barlo. Единственото уточнение, което се съдържа в това изявление, е свързано с предмета на същата (участието на Irpen в споразуменията) и не се отнася конкретно до Barlo. За останалото Degussa изрично заявява, че вече не си спомня подробностите, и по-специално че не може да посочи датата на срещата, тъй като липсва удостоверение за транспортни разходи на г‑н F. за този период.

107 Следователно трябва да се приеме, че това изявление е относително слабо подкрепено с доказателства, що се отнася до присъствието на Barlo на спорната среща.

108 От друга страна, що се отнася до доводите на жалбоподателите, изведени от обстоятелството, че това потвърждение е било представено в много напреднал етап на производството, а именно в отговора на изложението на възраженията, следва да се отбележи, че това обстоятелство само по себе си не позволява да се отрече всякаква доказателствена стойност на изявлението на Degussa, което трябва да се разглежда в светлината на всички релевантни обстоятелства по случая.

109 Такова изявление обаче има по-малка доказателствена стойност, отколкото ако беше направено по собствена инициатива и независимо от изявлението на Atofina. По-специално, когато предприятието, което подава заявление за освобождаване от глоба, знае какви доказателства е събрала Комисията в рамките на разследването си, логиката, присъща на предвидената в Известието относно сътрудничеството процедура, съгласно която всеки опит да се въведе Комисията в грешка може да постави под въпрос искреното и пълно сътрудничество от страна на предприятието (вж. точка 53 по-горе), не се прилага в същата степен, както ако става дума за изявление, направено по собствена инициатива, без да се знаят възраженията, възприети от Комисията. Също така съображенията, че изявленията на основание на Известието относно сътрудничеството не са в интерес на техния автор и трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства (вж. точка 54 по-горе), може да не са напълно приложими, що се отнася до отговора на изложението на възраженията на предприятие, което подава заявление за освобождаване от глоба, каквото е Degussa.

110 Впрочем не може да се изключи обхватът на това потвърждение да е повлиян от съдържанието на изложението на възраженията, когато става дума, както в настоящия случай, за най-общо потвърждение на „провеждането“, „съдържанието“ и „участниците“ в дадена среща. Това съображение се илюстрира с подхода към две срещи в Милано или близо до Милано, които според изявлението на Atofina са се провели през 1999 г. В отговор на въпрос на Общия съд Комисията обяснява, че тя „не е признала [тези] две срещи, споменати от Atofina [в нейното изявление] срещу [жалбоподателите], доколкото второто заявление за освобождаване от глоба, това на Degussa, не потвърждава изрично присъствието на Barlo на тези срещи“. Тя по-нататък уточнява, че „[в] точка 160 от своя отговор на изложението на възраженията Degussa се [е] задовол[ила] да напомни присъствието на Atofina, Degussa, Lucite, Madreperla и Plastidit, както е посочено в точка 240 от изложението на възраженията“. Комисията обаче не обяснява защо в точка 240 от изложението на възраженията е избрала да не спомене Barlo сред участниците в две срещи в Милано или близо до Милано, макар да го е направила за спорната среща в Барселона, и то при положение че и в двата случая присъствието на Barlo е било посочено от Atofina по един и същ начин („същите плюс […]“). Следователно не може да се изключи, че що се отнася до идентичността на участниците в антиконкурентните срещи, Degussa се е доверила в известна степен на съдържанието на изложението на възраженията, вместо да пристъпи към обективно възпроизвеждане на фактите.

111 На последно място следва да се припомни, от една страна, че жалбоподателите категорично оспорват присъствието на Barlo на спорната среща, и то въпреки че признават изрично присъствието ѝ на всички други срещи, възприети в техен ущърб в обжалваното решение, и от друга страна, че обжалваното решение не изтъква никакво друго потвърждение на тази среща, в която според Atofina е участвала и ICI (понастоящем Lucite), както и предприятията „Repsol“ и „Irpen“, и то въпреки че ICI и Lucite също са подали заявления на основание на Известието относно сътрудничеството.

112 С оглед на всички анализирани по-горе обстоятелства, и по-специално на невъзможността на Комисията да събере писмени доказателства, отнасящи се до въпросната среща, или по-подробни изявления, що се отнася до присъствието на Barlo на нея, и предвид принципа, че ако съдът има съмнения, те трябва да се тълкуват в полза на предприятието — адресат на решението (вж. точка 58 по-горе), следва да се констатира, че участието в посочената в съображение 164 от обжалваното решение среща в Барселона не е могло да бъде признато по отношение на жалбоподателите.

113 В това отношение несъмнено трябва да се отбележи, че Комисията правилно поддържа, че макар тя да трябва да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението е извършено (вж. в този смисъл Решение по дело Volkswagen/Комисия, точка 43 по-горе, точка 43 и цитираната съдебна практика, и Решение по дело Lafarge/Комисия, точка 43 по-горе, точка 55), не е задължително всяко от представените от нея доказателства непременно да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент на нарушението, а е достатъчно съвкупността от посочени от институцията улики, преценени общо, да отговаря на това изискване (вж. в този смисъл Решение по дело JFE Engineering и др./Комисия, точка 44 по-горе, точка 180 и цитираната съдебна практика). Комисията също така правилно настоява на факта, че доказателствата трябва да се преценяват в тяхната съвкупност и като се вземат предвид всички релевантни фактически обстоятелства (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 11 март 1999 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия, T‑141/94, Recueil, стр. II‑347, точка 175).

114 Същевременно, доколкото Комисията твърди, че срещата в Барселона от май—юни 1999 г. трябва да се преценява в светлината на продължаващото сътрудничество между членовете на картела, което според Degussa е започнало от 1984—1985 г., следва да се припомни, че Комисията признава в обжалваното решение, че „участието на Barlo в картела не [е могло] да се сравнява с това на повечето от другите предприятия“, по-специално предвид това, че „установените антиконкурентни контакти показва[ли] по-скоро, че Barlo е присъствала спорадично на срещите, които се свеждали до осведомяване на предприятието за договорените антиконкурентни споразумения или практики за ПММК масивни плочи“ [неофициален превод] (съображение 373 от обжалваното решение). Впрочем Комисията приема и че Barlo е участвала в нарушението за по-кратък период, отколкото другите предприятия, а именно от 30 април 1998 г. до 21 август 2000 г., докато нарушението като такова е доказано за периода от 23 януари 1997 г. до 12 септември 2002 г. Предвид тези обстоятелства е напълно възможно участието на Barlo в картела да се свежда само до четирите срещи, за които жалбоподателите са признали нейното присъствие. Следователно нито общата преценка на съвкупността от улики, събрани от Комисията по отношение на жалбоподателите, нито контекстът на делото позволяват да се промени посоченият в точка 112 по-горе извод.

115 От това следва, че настоящото оплакване следва да се приеме.

– Относно липсата на други контакти или обмен на информация, в които Barlo е участвала

116 Жалбоподателите оспорват точността на твърденията, съдържащи се в съображение 227 от обжалваното решение. От една страна, те отбелязват, че подробното описание на срещите, в които Barlo е участвала, показва, че посочените срещи не са послужили да се информира последната за съдържанието на срещите, които е пропуснала. От друга страна, жалбоподателите подчертават, че обжалваното решение въобще не посочва наличието на други контакти или обмен на информация, в които Barlo е участвала, и че не са представени никакви доказателства в подкрепа на наличието на такива контакти или обмен.

117 В това отношение следва да се припомни, че съображение 227 от обжалваното решение посочва следното:

„[…] фактът, че Barlo може да не е участвала във всички срещи, посветени на продукта, в чието производство това предприятие е специализирано (а именно ПММК масивни плочи), няма никакво въздействие върху преценката на неговото участие в картела, тъй като то е участвало в срещи преди или след срещите, които е пропуснало, и е било в състояние да се информира и да взема предвид обменената с неговите конкуренти информация, за да определя своето търговско поведение на пазара […]“. [неофициален превод].

118 Следва да се констатира, че доводите на жалбоподателите почиват на неправилен прочит на това съображение. Действително, в последното Комисията се ограничава до отхвърляне на тезата, че жалбоподателите не могат да носят отговорност за едно-единствено продължавано нарушение поради ограничения брой срещи, в които Barlo е участвала. За сметка на това Комисията не твърди нито че Barlo действително е била информирана за съдържанието на срещите, които е пропуснала, нито наличието на други контакти или обмен с участието на Barlo. Комисията се ограничава да посочи възможността Barlo да е била информирана („била в състояние“), която възможност впрочем не е оспорена в жалбата.

119 Следователно доводите на жалбоподателите са неотносими.

120 По-нататък, между страните не се спори, че твърденията за нарушения, възприети от Комисията по отношение на жалбоподателите, се основават на участието на Barlo в пет антиконкурентни срещи относно масивните плочи от ПММК, които бяха разгледани по-горе.

121 Освен това, доколкото жалбоподателите оспорват отговорността си за единното нарушение, се препраща към разгледаната по-долу втора част от първото правно основание.

122 Следователно настоящото оплакване трябва да се отхвърли.

– Заключение относно първата част от първото правно основание

123 Предвид гореизложеното, първата част от първото правно основание, изведена от неправилната преценка на срещите и на другите контакти или обмен с участието на Barlo, трябва да се уважи, що се отнася до преценката на твърдяното участие на Barlo в срещата от май или юни 1999 г. в Барселона и да се отхвърли в останалата ѝ част. Евентуалното въздействие на това заключение върху законосъобразността на обжалваното решение и определянето на размера на глобата ще бъде разгледано по-нататък.

По втората част на първото правно основание, изведена от неправилна преценка на участието на Barlo в „единен и общ антиконкурентен проект“, включващ три продукта от ПММК

124 Жалбоподателите изтъкват, че в обжалваното решение Комисията неправилно е приела, че те са нарушили член 81 ЕО поради присъединяването си към или приноса си за „единен и общ антиконкурентен проект“, който обхваща три категории продукти, а именно формовъчните съединения от ПММК, масивните плочи от ПММК и санитарните артикули от ПММК.

125 В това отношение следва да се припомни в самото начало, че с оглед на естеството на нарушенията на правилата за конкуренция, както и на естеството и на степента на строгост на свързаните с тях санкции, отговорността за извършването на тези нарушения е лична по своя характер (Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 78).

126 След това трябва да се отбележи, че визираните в член 81, параграф 1 ЕО споразумения и съгласувани практики по необходимост произтичат от сътрудничеството на няколко предприятия, които са съизвършители на нарушението, но чието участие може да има различни форми, в зависимост по-конкретно от характеристиките на съответния пазар и от положението на всяко предприятие на този пазар, от преследваните цели и от избраните или предвидени ред и условия на изпълнение. Все пак самото обстоятелство, че всяко предприятие участва по присъщ за него начин в нарушението, не е достатъчно, за да изключи неговата отговорност за цялото нарушение, включително за действия, които фактически са извършени от други участващи предприятия, но които имат същия антиконкурентен предмет или резултат (Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точки 79 и 80).

127 Нарушението на член 81, параграф 1 ЕО може да бъде резултат не само от изолирано действие, но и от поредица от действия или пък от продължаващо поведение. Това тълкуване не би могло да бъде оспорено с мотива, че един или няколко елемента от тази поредица от действия или от това продължаващо поведение биха могли да съставляват, сами по себе си и взети изолирано, нарушение на посочената разпоредба (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 81). Когато различните действия се вписват в „цялостен план“, тъй като имат еднаква цел да нарушат конкуренцията в рамките на общия пазар, Комисията е в правото си да вмени отговорността за тези действия в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (вж. Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 258 и цитираната съдебна практика), дори да е установено, че съответното предприятие е участвало пряко само в един или няколко от елементите на фактическия състав на нарушението (вж. Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело BASF и UCB/Комисия, T‑101/05 и T‑111/05, Сборник, стр. II‑4949, точка 161 и цитираната съдебна практика).

128 Съгласно практиката на Съда, за да установи участието на дадено предприятие в такова единно споразумение, Комисията трябва да докаже, че посоченото предприятие е възнамерявало да допринесе със собствените си действия за преследваните от всички участници общи цели и че е знаело за предвижданите или вече извършени от другите предприятия фактически действия в изпълнение на същите цели или че е могло разумно да ги предвиди и е било готово да понесе свързания с тях риск (Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 87 и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 83).

129 На последно място, следва да се подчертае, че фактът, че дадено предприятие не е участвало във всички елементи на фактическия състав на даден картел или че е имало второстепенна роля в аспектите, в които е участвало, трябва да се вземе предвид при преценката на тежестта на нарушението, и ако е необходимо, при определянето на размера на глобата (Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, точка 34 по-горе, точка 90 и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 86).

130 В настоящия случай на първо място следва да се отбележи, че разпоредителната част на обжалваното решение не уточнява конкретния обхват на нарушението, за което носят отговорност неговите адресати, тъй като член 1 се ограничава до посочване на „съвкупност от антиконкурентни споразумения и съгласувани практики в сектора на метакрилатите“, без да споменава конкретно съответните продукти.

131 Трябва обаче да се припомни, че съгласно трайната съдебна практика разпоредителната част на акта не може да се отдели от мотивите към него и ако е необходимо, трябва да се тълкува, като се вземат предвид мотивите, довели до неговото приемане (вж. Решение на Общия съд от 17 септември 2007 г. по дело Microsoft/Комисия, T‑201/04, Сборник, стр. II‑3601, точка 1258 и цитираната съдебна практика).

132 Впрочем съображение 2 от обжалваното решение посочва ясно, че същото единно и продължавано нарушение обхваща три продукта от ПММК, както следва:

„Адресатите на настоящото решение са участвали в едно-единствено продължавано нарушение на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП в сектора на метакрилатите, що се отнася до следните три продукта:

– ПММК формовъчни съединения,

– ПММК масивни плочи, и

– ПММК санитарни артикули“ [неофициален превод].

133 По-нататък, в съображения 222—226 от обжалваното решение Комисията излага причините, поради които е приела, че разглежданият картел може да бъде квалифициран като едно-единствено продължавано нарушение, което се отнася до горепосочените три продукта. В този контекст за конкретния случай на жалбоподателите се посочва следното:

„Фактът, че съответните предприятия не са участвали във всички елементи от фактическия състав на нарушението на картела в неговата цялост, не може да ги освободи от тяхната отговорност във връзка с нарушението на член 81 [ЕО]. В конкретния случай обстоятелството, че Barlo не произвежда трите продукта от ПММК, за разлика от другите участници в антиконкурентните договорености, не променя нито характера, нито предмета на нарушението, който е нарушаване на нормалното повишение на цените на всички тези продукти. От изложените в раздел 3 [от обжалваното решение] факти следва ясно, че всички участници в антиконкурентните споразумения са се присъединявали и са допринасяли, в рамките на възможностите си (тоест според това дали са специализирани в производството на един или няколко от засегнатите от тези споразумения продукти), за този „общ антиконкурентен проект“ [неофициален превод] (съображение 226 от обжалваното решение).

134 Следователно трябва да се приеме, предвид тези мотиви на обжалваното решение, че съгласно член 1 от него жалбоподателите носят отговорност за участие в едно-единствено продължавано нарушение, що се отнася до формовъчните съединения от ПММК, масивните плочи от ПММК и санитарните артикули от ПММК.

135 На второ място, следва да се отбележи, че поставеният пред Общия съд въпрос не е