ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

H. SAUGMANDSGAARD ØE

представено на 9 септември 2021 година ( 1 )

Дело C‑242/20

HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb, действащо като правоприемник на HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb,

срещу

BP EUROPA SE, действащо като правоприемник на DEUTSCHE BP AG, действащо от своя страна като правоприемник на THE BURMAH OIL (Deutschland), GmbH

(Преюдициално запитване, отправено от Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Апелативен търговски съд, Хърватия)

„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела — Компетентност на съдилищата — Регламент (ЕО) № 44/2001 — Иск за връщане поради неоснователно обогатяване — Квалификация — Член 5, точка 1 и член 5, точка 3 — Специална компетентност по „дела, свързани с договор“ и по „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“

I. Въведение

1. С настоящото преюдициално запитване Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Апелативен търговски съд, Хърватия) отправя до Съда два въпроса във връзка с тълкуването на Регламент (ЕО) № 44/2001 относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела ( 2 ), наричан по-нататък „Регламент „Брюксел I“).

2. Тези въпроси са поставени в рамките на спор между HRVATSKE ŠUME d.o.o., Загреб, дружество по хърватското право, и BP EUROPA SE, дружество, установено в Хамбург (Германия), по повод парична сума, която е запорирана по банковата сметка на първото дружество и преминала в имуществото на второто в рамките на изпълнително производство. Тъй като впоследствие това производство е обявено за недопустимо, ищецът по главното производство иска връщането на въпросната сума, като се позовава на неоснователно обогатяване.

3. На началния етап, на който се намира спорът в главното производство, запитващата юрисдикция трябва да определи дали хърватските съдилища са компетентни да разгледат този иск за връщане, или с него трябва да бъдат сезирани германските съдилища в качеството им на съдилища на държавата членка по местоживеене на BP EUROPA. Отговорът зависи по-специално от това дали такъв иск се отнася до „гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“.

4. От Съда не за първи път се иска произнасяне по квалификацията на искове за неоснователно обогатяване от гледна точка на Регламент „Брюксел I“. Въпреки това той все още не е дал еднозначен отговор дали правилото за компетентност по „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“, предвидено в член 5, точка 3 от този регламент, се прилага към такъв вид искове. Тъй като систематично тази разпоредба има връзка с разпоредбата за „дела, свързани с договор“, настоящото дело е повод Съдът да даде общ отговор относно тези две правила.

5. В настоящото заключение ще обясня, че исковете за връщане при неоснователно обогатяване, от една страна, не са „свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“, освен когато имат тясна връзка с договорно отношение, което съществува или се предполага, че съществува между страните по спора, и от друга страна, не са „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от този регламент.

II. Правна уредба

А. Регламент „Брюксел I“

6. Съображения 11 и 12 от Регламент „Брюксел I“ гласят: „(11) Правилата за компетентността трябва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника и винаги трябва да е налице на това основание, освен в няколко ясно определени ситуации, когато основанието на спора или автономията на страните изисква или предполага различен свързващ фактор. […] (12) Наред с местоживеенето на ответника трябва да съществуват алтернативни основания за компетентност, които са основани на тясна връзка между съда и процесуалното действие или с оглед да се улесни доброто упражняване на правосъдие“.

7. Член 2, параграф 1 от този регламент гласи: „При условията на настоящия регламент, искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.

8. Член 5, точки 1 и 3 от посочения регламент предвижда: „Срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка: 1) a) по дела, свързани с договор — в съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение; […] 3) по дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт — в съдилищата на мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие;“.

9. Регламент „Брюксел I“ е заменен от Регламент (ЕС) № 1215/2012 относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела ( 3 ) (наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“). Независимо от това съгласно член 66 от последния регламент той се прилага само по отношение на съдебни производства, образувани на или след 10 януари 2015 г. Тъй като искът, разглеждан по главното производство, е предявен на 1 октомври 2014 г., към него ratione temporis се прилага Регламент „Брюксел I“.

Б. Хърватското право

10. В хърватското право правилата относно неоснователното обогатяване се съдържат в членове 1111—1120 от zakon o obveznim odnosima (Закон за облигационните отношения, Narodne novine бр. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15 и 29/18).

11. Член 1111 от този закон гласи: „(1) Когато част от имуществото на лице по какъвто и да било начин премине в имуществото на друго лице, без това преминаване да се основава на правна сделка, акт на съд или на друг компетентен орган или закон, приобретателят е длъжен да я върне, а ако това е невъзможно, дължи обезщетение за стойността на извлечената полза“. (2) За преминаване на имущество се счита и извличането на полза от изпълнението на даден акт. (3) Задължението за връщане или обезщетяване за стойността е налице дори когато ползата е получена на липсващо или отпаднало впоследствие основание“.

III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда

12. От акта за преюдициално запитване е видно, че на определена дата Trgovački sud u Zagrebu (Търговски съд Загреб, Хърватия), по искане на THE BURMAH OIL (Deutschland), GmbH, разпорежда принудително изпълнение на задължение на FUTURA d.o.o., Загреб (Хърватия) чрез запор в полза на първото дружество на парично вземане на второто дружество от трето дружество, а именно HRVATSKE ŠUME ( 4 ).

13. Последното дружество отправя до Vrhovni sud Republike Hrvatske (Върховен съд, Хърватия) искане по извънреден способ за установяване на недопустимостта на разпоредените срещу него изпълнителни действия. Тъй като това искане няма суспензивно действие, принудителното изпълнение е извършено на 11 март 2003 г., като на тази дата сумата 3792600,87 хърватски куни (HRK) (около 503331 EUR) е удържана от неговата банкова сметка и преведена на DEUTSCHE BP AG — което междувременно става правоприемник на THE BURMAH OIL (Deutschland) — за събиране на въпросното вземане.

14. В рамките на производството по искането на HRVATSKE ŠUME Vrhovni sud (Върховен съд) постановява с решение от 21 май 2009 г., че предприетите срещу това дружество изпълнителни действия са недопустими.

15. На 1 октомври 2014 г. HRVATSKE ŠUME предявява пред Trgovački sud u Zagrebu (Търговски съд Загреб) иск за връщане на недължимо платеното поради неоснователно обогатяване ( 5 ) срещу BP EUROPA (което междувременно е станало правоприемник на DEUTSCHE BP). В него ищецът в главното производство твърди по същество, че решението на Vrhovni sud (Върховен съд) от 21 май 2009 г. е довело до отпадане на правното основание за преминаване на запорираното вземане в имуществото на DEUTSCHE BP и така това дружество се е обогатило неоснователно. При това положение BP EUROPA било длъжно да върне на HRVATSKE ŠUME въпросната сума, ведно със законната лихва.

16. В своя защита BP EUROPA прави възражение за липса на компетентност на хърватските съдилища. С определение от 20 март 2019 г. Trgovački sud u Zagrebu (Търговски съд Загреб) отхвърля подадения от HRVATSKE ŠUME иск на това основание. По същество тази юрисдикция приема, че тъй като в Регламент „Брюксел Iа“ липсва правило за специална компетентност по делата за неоснователно обогатяване, приложимо е единствено общото правило за компетентност на съдилищата на държавата членка по местоживеене на ответника, предвидено в член 4, параграф 1 от този регламент. Ето защо ищецът в главното производство е трябвало да подаде иска си пред германските съдилища.

17. HRVATSKE ŠUME обжалва това определение пред Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Апелативен търговски съд на Република Хърватия). Тази юрисдикция отбелязва, че Trgovački sud u Zagrebu (Търговски съд Загреб) погрешно се позовава на Регламент „Брюксел Iа“, тъй като към предявения от ищеца по главното производство иск ratione temporis се прилага Регламент „Брюксел I“ ( 6 ). По-нататък, въззивната юрисдикция се пита дали хърватските съдилища могат да изведат компетентността си да разгледат този иск от член 5, точка 3 или от член 22, точка 5 от Регламент „Брюксел I“. В този контекст тази юрисдикция се пита, от една страна, дали иск за връщане на недължимо платеното при неоснователно обогатяване попада в обхвата на делата „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на първата разпоредба. От друга страна, тя се пита дали въпросният иск е „във връзка с изпълнението на съдебни решения“ по смисъла на втората разпоредба, като се има предвид фактът, че твърдяното обогатяване е настъпило във връзка с изпълнително производство.

18. При тези условия Visoki trgovački sud (Апелативен търговски съд) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси: „1) Попадат ли исковете за връщане на неоснователно платена сума, при които се претендира неоснователно обогатяване, в обхвата на компетентността по [Регламент „Брюксел I“] относно „квазиделиктите“, като се има предвид че в разпоредбата на член 5, точка 3 от този регламент по-специално се предвижда, че „[с]рещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка: […] по дела относно […] квазиделикт — в съдилищата на мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие“? 2) Попадат ли исковите производства, започнати поради наличието на срок, в който връщането на неоснователно платените суми в производство по принудително изпълнение може да се поиска в същото съдебно изпълнително производство, в обхвата на изключителната компетентност по член 22, точка 5 от [Регламент „Брюксел I“], където се предвижда, че по дела във връзка с изпълнението на съдебни решения изключителна компетентност притежават съдилищата на държавата членка, в която съдебното решение е било или трябва да бъде изпълнено, независимо от местоживеенето?“.

19. Преюдициалното запитване от 6 май 2020 г. е постъпило в Съда на 8 юни същата година. Хърватското и чешкото правителство, както и Европейската комисия представят писмени становища пред Съда. По настоящото дело не е проведено съдебно заседание.

IV. Анализ

20. Двата поставени от запитващата юрисдикция въпроса се отнасят до компетентността на съдилищата на държавите — членки на Съюза по Регламент „Брюксел I“ ( 7 ) да разгледат иск за неоснователно обогатяване. В съответствие с искането на Съда, настоящото заключение ще бъде фокусирано върху първия от тях.

21. Най-напред следва да се припомни, че член 2, параграф 1 от този регламент предвижда общо правило за компетентност на съдилищата на държавата членка по местоживеенето на ответника. В случая няма спор, че местоживеенето на BP EUROPA за целите на прилагане на този регламент е в Германия ( 8 ). Следователно тази разпоредба възлага компетентност на германските съдилища.

22. Регламент „Брюксел I“ предвижда обаче и правила, които в определени хипотези позволяват на ищеца да предяви срещу ответника иск в съд на друга държава членка ( 9 ). В член 5 от този регламент по-конкретно се съдържат правила за специална компетентност, отнасящи се до спорове във връзка с отделни видове „дела“, които дават на ищеца възможност да предяви своя иск пред една или повече допълнителни юрисдикции.

23. Такива правила съществуват в частност по „дела, свързани с договор“ и по „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“. За исковете от първата категория член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“ позволява на ищеца да сезира съдилищата „по мястото на изпълнение на въпросното задължение“. За исковете от втората категория член 5, точка 3 от този регламент предвижда, че те могат да бъдат предявявани в съдилищата на „мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие“.

24. Възможността на ищеца да се възползва от този избор на компетентен съд, зависи от квалификацията на предявения от него иск. Запитващата юрисдикция поставя именно въпрос за квалификация. По същество тя пита дали иск за връщане при неоснователно обогатяване като предявения от HRVATSKE ŠUME, при липсата на специално правило в Регламент „Брюксел I“ се привързва към делата „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“, посочени в член 5, точка 3 от този регламент. В крайна сметка следва да се определи дали сезираният от това дружество хърватски съд може да извлече своята компетентност от тази разпоредба.

25. Както посочих във въведението на настоящото заключение, квалификацията на исковете при неоснователно обогатяване от гледна точка на Регламент „Брюксел I“ в стриктен смисъл не е въпрос, непознат в практиката на Съда ( 10 ). Всъщност той вече е бил сезиран с множество дела, които засягат тези въпроси във връзка с различни разпоредби от този регламент ( 11 ). Въпреки това досега той не е давал еднозначен отговор на поставения в настоящото дело въпрос ( 12 ).

26. Запитващата юрисдикция е склонна да счита, подобно на чешкото правителство и Комисията, че иск за неоснователно обогатяване попада в обхвата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“. Както хърватското правителство, и аз не съм на това мнение. При това положение уточнявам, че макар първият преюдициален въпрос да се отнася само до посочения член 5, точка 3, от систематична гледна точка тази разпоредба е свързана с член 5, точка 1 от този регламент, както ще бъде изложено подробно по-нататък. Всъщност няма как да се произнесем по първия, без предварително да изключим втория. Ето защо ще ги разгледам един по един (раздел Б). Преди това накратко ще се спра на правния институт на неоснователното обогатяване, както е уреден в националните правни системи на държавите членки (раздел А).

А. Основни принципи на неоснователното обогатяване

27. Доколкото ми е известно, всички национални правни системи на държавите членки познават под една или друга форма правния институт на неоснователното обогатяване (наричано още „несправедливо“, „необосновано“ или „неправомерно“ обогатяване) ( 13 ). По силата на този институт лице, което неоправдано се обогати в ущърб на друго лице, е длъжно да върне полученото на последното ( 14 ). Поначало се счита, че посоченият институт е израз на принципа на справедливост, според който никой не може да се обогатява за сметка на другиго ( 15 ).

28. Очертанията на този институт са различни във всяка държава членка. В частност някои национални правни системи, като унгарското и полското право, съдържат обобщаващо понятие за неоснователно обогатяване, на което съответства един-единствен иск, исторически известен като „de in rem verso“. Други национални правни системи, сред които датското, испанското, френското и австрийското право, развиват този институт в различни варианти и съответните им искове, сред които по-специално връщането на недължимо платеното (condictio indebiti) се разграничава от останалите форми на неоснователно обогатяване. По-нататък, правната категория, към която е прикрепен този институт и евентуалните му варианти, е различна. Например във френското право неоснователното обогатяване (и връщането на недължимо платеното) са сред „квазиконтрактите“, понятие, което впрочем е непознато в други правни системи като германското право, докато в Common law посоченият институт е част от по-нов правен отрасъл, наричан law of restitution ( 16 ).

29. Въпреки това тези нюанси не са определящи за целите на прилагане на правилата на международното частно право на Съюза. В частност ми се струва, че не е необходимо да се разграничава връщането на недължимо платеното от неоснователното обогатяване — второто понятие в широк смисъл обхваща първото. Освен това точната класификация на последния институт в националното право на всяка държава членка не е толкова важна, колкото фактът, че той попада по принцип в категория sui generis, която не е прикрепена нито към договорното право, нито към правилата, приложими за гражданската отговорност.

30. Всъщност в националните правни системи на държавите членки неоснователното обогатяване е самостоятелен източник на задължение. По-точно, получаването на такова обогатяване поражда задължение за връщане. Обогатилият се е длъжен да върне на обеднилия се полученото имущество (или съответно паричната равностойност на това имущество), от което първият се е възползвал несправедливо в ущърб на втория. По този начин законът се стреми да поправи едно несправедливо положение, като налага възстановяване на statu quo ante. Ищецът се позовава на това задължение в рамките на иск за неоснователно обогатяване ( 17 ). Ето защо по-нататък в настоящото заключение за удобство ще говоря за иск/искове или искане/искания за връщане при неоснователно обогатяване.

31. В тези различни национални правни системи предявяването на такъв иск предполага по общо правило да са изпълнени едновременно четири условия, а именно: 1) обогатяване на ответника, 2) обедняване на ищеца, 3) наличие на корелативна връзка между обогатяването и обедняването, както и 4) липса на „основание“ (с други думи, на правно основание), което да ги оправдае ( 18 ).

32. HRVATSKE ŠUME твърди, че тези условия, както са предвидени в хърватското право, в случая са изпълнени. Както пояснява запитващата юрисдикция, запорът на милиони HRK по банковата сметка на ищеца в главното производство и преминаването на тази сума в имуществото на THE BURMAH OIL (Deutschland) е довело до обогатяване на второто дружество и корелативно свързаното с него обедняване на първото. Макар това преминаване на богатство първоначално да е имало „основание“ в изпълнителното производство, водено от THE BURMAH OIL (Deutschland) срещу FUTURA, и по-конкретно в изпълнителните действия, разпоредени от Trgovački sud u Zagrebu (Търговски съд Загреб) срещу HRVATSKE ŠUME, Vrhovni sud Republike Hrvatske (Върховен съд) е приел тези действия за недопустими и така това „основание“ е отпаднало с обратна сила ( 19 ).

Б. Квалификацията на исковете за връщане при неоснователно обогатяване от гледна точка на член 5, точка 1 и на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“

33. След проследяването на основните принципи на неоснователното обогатяване е необходимо да се разгледа квалификацията на исковете на това основание от гледна точка на член 5, точка 1 и на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“. В това отношение се налага да се припомнят някои методически положения.

34. При липсата на дефиниции в Регламент „Брюксел I“ Съдът многократно е постановявал, че „дела, свързани с договор“, за които се отнася първата разпоредба, и „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“, посочени във втората, са самостоятелни понятия от правото на Съюза, които трябва да се тълкуват въз основа най-вече ( 20 ) на систематиката и целите на този регламент, за да се осигури еднаквото прилагане на предвидените в него правила за компетентност във всички държави членки. Следователно свързването на даден иск с едната или другата категория не зависи нито от предвидените във вътрешното право на сезираната юрисдикция (наричано „lex fori“) разрешения, нито от квалификацията, възприета в приложимото право (наричано „lex causae“) ( 21 ).

35. Що се отнася, от една страна, до систематиката на Регламент „Брюксел I“, Съдът многократно приема, че тя се основава на общото правило за компетентност на съдилищата на държавата членка по местоживеенето на ответника, предвидено в член 2, параграф 1 от този регламент, докато правилата за специална компетентност, които се съдържат по-специално в член 5 от него, представляват изключения от това общо правило и като такива подлежат на стриктно тълкуване ( 22 ).

36. От друга страна, що се отнася до целите на Регламент „Брюксел I“, от съображение 12 от него следва, че правилата за специална компетентност, предвидени в член 5, точка 1 и в член 5, точка 3 от този регламент, преследват по-специално ( 23 ) цели за близост и за добро правораздаване. В това отношение Съдът многократно приема, че предоставената на ищеца от тези разпоредби възможност за избор е въведена, като се отчита наличието на особено близък фактор на привръзка, свързващ иска и съда, който може да бъде сезиран да го разгледа, „в областите“, които тези разпоредби уреждат, с оглед надлежната организация на производството ( 24 ).

37. В светлината на тези общи съображения, в своята практика Съдът постепенно дава определение за „дела, свързани с договор“ и „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“.

38. От една страна, от постоянната практика на Съда, която води началото си от решение Handte ( 25 ), се установява, че прилагането на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“„предполага определянето на правно задължение, което е поето доброволно от едно лице спрямо друго и на което се основава искът на ищеца“ ( 26 ). С други думи, всеки иск, който се основава на такова задължение, попада в обхвата на „дела, свързани с договор“ по смисъла на тази разпоредба ( 27 ).

39. От друга страна, в съответствие със също толкова постоянната съдебна практика, започнала с решение Kalfelis и доуточнена наскоро в решение Wikingerhof, „делата относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ включват „всички искове, с които се цели подвеждането на ответника под отговорност и които не се отнасят към делата, свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от този регламент, „и по-специално не са основани на правно задължение, съгласието за което е дадено свободно от едно лице спрямо друго“ ( 28 ).

40. От съвместния прочит на тези дефиниции се установява, както обясних в моето заключение по дело Wikingerhof ( 29 ) и както Съдът постанови в едноименното решение ( 30 ), че свързването на иск с „делата, свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“ или с „делата относно непозволено увреждане, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от този регламент зависи от задължението, на което се основава този иск.

41. По същество „тестът“ за квалификация се състои в идентифициане на задължението, на което се позовава ищецът срещу ответника, след това в определяне на естеството на това задължение, което на свой ред зависи от факта или действието, съставляващо източникът на последното. Както ще се спра отново по-нататък, ако въпросното задължение произтича от договор или друга форма на доброволно поемане на задължение от едно лице спрямо друго, това задължение, а следователно и искът са „свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“. Обратно, ако разглежданото задължение произтича от „вредоносно събитие“, задължението и искът са „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от този регламент ( 31 ). Накрая, ако източникът на това задължение е друг, прилагането на едната или на другата разпоредба е изключено.

42. В този контекст Регламент (ЕО) № 593/2008 относно приложимото право към договорни задължения („Рим I“) ( 32 ) (наричан по-нататък „Регламент „Рим I“), от една страна, и Регламент (ЕО) № 864/2007 относно приложимото право към извъндоговорни задължения („Рим II“) ( 33 ) (наричан по-нататък „Регламент „Рим II“), от друга, дават полезни указания за определяне на естеството на дадено задължение и по този начин — за произнасяне по квалификацията на иска, който се основава на него. Всъщност, макар тези регламенти да нямат съвсем същото приложно поле както съответно член 5, точка 1 и член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 34 ), в областта на стълкновението на закони те все пак са отражение на тези разпоредби и доколкото е възможно, тези три регламента трябва да се тълкуват съгласувано ( 35 ).

43. След като припомних гореизложеното, в следващите раздели ще обясня защо исковете за връщане при неоснователно обогатяване по принцип не са „свързани с договор“, освен в някои случаи (раздел 1), и защо не са „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ (раздел 2).

1. Исковете за връщане при неоснователно обогатяване по принцип не са „свързани с договор“

44. Както обясних в точка 38 от настоящото заключение, „делата, свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“ включват всички искове, основаващи се на „правно задължение, поето доброволно от едно лице спрямо друго“, т.е. на„договорно задължение“ в самостоятелния смисъл, придаден на това понятие от международното частно право на Съюза ( 36 ). Такова задължение произтича от договор или друга форма на задължение, поето доброволно от едно лице спрямо друго ( 37 ).

45. В рамките на иск за неоснователно обогатяване задължението за връщане, на което се позовава ищецът, по правило не произтича от такова задължение, доброволно поето към него от страна на ответника. Напротив, това задължение се поражда независимо от волята на обогатилия се. Макар в случая праводателят на BP EUROPA да е започнал изпълнителното производство, довело до обогатяването му, неговата воля се е ограничила до това. Той не е имал намерение да поема задължение към HRVATSKE ŠUME. Посоченото задължение за връщане всъщност произтича пряко от закона, който от съображения за справедливост прикрепва определени правни последици към липсата на „основание“, оправдаващо това обогатяване.

46. Следователно задължението, произтичащо от неоснователно обогатяване, по общо правило не представлява „доброволно поето задължение“ по смисъла на съдебната практика по член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“. Ето защо исковете за връщане при такова обогатяване, по принцип не се числят към „делата, свързани с договор“, посочени в тази разпоредба ( 38 ).

47. Прочитът на Регламент „Рим II“ потвърждава това тълкуване. Всъщност от член 2, параграф 1 от този регламент е видно, че задължението за връщане, произтичащо от неоснователно обогатяване, се счита за „извъндоговорно задължение“, попадащо в обхвата на посочения регламент ( 39 ), за което в член 10 от него са предвидени специални стълкновителни норми.

48. Предвид това гореизложеното тълкуване подлежи на известно нюансиране. Действително, както Комисията съвсем правилно отбелязва, исковете за връщане при неоснователно обогатяване могат да се вписват в различен контекст. В частност, макар че такъв иск може да бъде предявен между лица, които вън от него не са обвързани от никакво правоотношение, какъвто a priori е случаят на HRVATSKE ŠUME и на BP EUROPA ( 40 ), той може и да е тясно свързан със съществуващо или предполагаемо договорно правоотношение между страните по спора.

49. Както Съдът постановява в решение Profit Investment SIM ( 41 ), исковете за връщане на недължимо платеното въз основа на недействителен (нищожен, отпаднал и т.н.) договор попадат в обхвата на понятието „дела, свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“. Според мен същото тълкуване се налага и по отношение на исковете за връщане след разваляне на договор поради неизпълнение или в случай на недължимо платено в рамките на договор, например когато длъжник по договор изпълни задължение в по-голям от действителния размер.

50. Всъщност, макар такива искове за връщане понякога (но не винаги) да се основават на материалноправните норми относно неоснователното обогатяване ( 42 ), за целите на прилагането на правилата за компетентност по Регламент „Брюксел I“ трябва да се счита, че техният източник е договор. По същество ищецът се позовава на „договорно задължение“, което според него е недействително или не е изпълнено от ответника, или за което той счита, че е „изпълнил свръх дължимото“, за да обоснове своето право на връщане, в което се състои претендираното „поправяне“ (remedy). Следователно по същество такъв иск се основава основно на въпросното „договорно задължение“, тъй като задължението за връщане, на което се позовава ищецът, няма самостоятелно съществуване ( 43 ).

51. Нещо повече, в съответствие с целите за близост и за добро правораздаване, преследвани от член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“, разглеждащият договора съд трябва да може да се произнесе по последиците от неговата недействителност, неизпълнение или „свръхизпълнение“, и по-специално по произтичащите от тях задължения за връщане ( 44 ). В частност компетентността не би трябвало да варира според това дали в отговор на неизпълнението на договорно задължение от страна на ответника ищецът претендира обезщетение за вреди, или разваляне на договора и връщане на разменените престации ( 45 ). Освен това произнасянето по такива искове за връщане в същината си предполага сезираният съд да разреши въпросите от договорен характер (като например тези за съдържанието на разглежданото договорно задължение, неговата действителност или начина, по който то е трябвало да бъде изпълнено от ответника), като прецени съответните доказателства. Ето защо е налице особено тясна връзка между иска и съда „по мястото на изпълнение на въпросното задължение“ по смисъла на тази разпоредба ( 46 ).

52. Освен това, от една страна, член 12, параграф 1, букви в) и д) от Регламент „Рим I“ гласи, че приложимото към договора право (наречено „lex contractus“) урежда съответно последиците от неизпълнението на договорните задължения и последиците от недействителността на договора. Следователно законодателят на Съюза е изразил становище в полза на „договорния“ характер на исковете за връщане вследствие на развалянето на договор или обявяването му за недействителен, както и на задълженията, които са в основата им. От друга страна, от член 10, параграф 1 от Регламент „Рим II“ следва, че когато извъндоговорно задължение, произтичащо от неоснователно обогатяване, е свързано със съществуващо преди това договорно отношение между страните (обикновено когато длъжник по договор плати повече от реално дължимото), приложимо към това задължение е правото, което урежда това отношение, т.е. lex contractus. По този начин е осигурена, доколкото е възможно, съгласуваността между тези два регламента и Регламент „Брюксел I“.

2. Исковете за връщане при неоснователно обогатяване не са „дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“

53. Що се отнася сега до член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“, припомням, че от цитираната в точка 39 от настоящото заключение съдебна практика, чието начало е поставено с решение Kalfelis, се извеждат две кумулативни условия: даден иск е „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на тази разпоредба, доколкото, от една страна, с него „се цели подвеждането на ответника под отговорност“ и от друга страна, той „не се причислява към делата, свързани с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от този регламент.

54. От предходния раздел е видно, че исковете за връщане при неоснователно обогатяване не се причисляват към „делата, свързани с договор“, доколкото се основават не на „доброволно поето правно задължение“, а на „извъндоговорно задължение“, освен когато са тясно свързани с предходно съществуващо или предполагаемо договорно отношение между страните по спора.

55. Следователно остава да се разгледа дали такъв иск „цели подвеждането на ответника под отговорност“ по смисъла на „съдебната практика Kalfelis“.

56. Както вече посочих, също като хърватското правителство, и аз не съм на това мнение ( 47 ).

57. Припомням, на първо място, че член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ предоставя компетентност „по дела относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ на съда „на мястото, където е настъпило или може да настъпи вредоносното събитие“. Следователно идентифицирането на такова „вредоносно събитие“ е задължително за прилагането на тази разпоредба. Става въпрос за предпоставка за всеки иск „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“.

58. От решение Bier ( 48 ) насетне Съдът разделя понятието „вредоносно събитие“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ в две отделни понятия: „вреда“ (или с други думи, „увреждането“) и „събитието, причинило тази вреда“ ( 49 ). В тази рамка Съдът се позовава на конститутивните елементи на извъндоговорната отговорност, които се извеждат от общите принципи на националните правни системи на държавите членки ( 50 ). Така той приема, че „деликтна или квазиделиктна отговорност може да се носи само при условие че бъде установена причинно-следствена връзка между вредата и събитието, причинило тази вреда“ ( 51 ).

59. Следователно даден иск „цели подвеждането на ответника под отговорност“ по смисъла на решение Kalfelis, ако се основава на „вредоносно събитие“, за което отговорност носи ответникът и което е причинило вреда на ищеца ( 52 ). В съответствие с практиката на Съда и общите принципи, изложени в предходната точка, такова „вредоносно събитие“ е противоправен факт, т.е. действие или бездействие, които противоречат на задължение или на всеобща забрана, наложени от закона на всички, и с което е причинена вреда другиму ( 53 ).

60. Същевременно запитващата юрисдикция се пита дали проведеното в текстовете на редица езици на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ разграничение между дела относно „деликт“ и „квазиделикт“ не изисква по-широко тълкуване на приложното поле на тази разпоредба. В този контекст тя е склонна да счита, че второто понятие би могло да включва, обратно на първото, юридически факти, които са различни от „вредоносните събития“.

61. Според мен случаят не е такъв. Съдът с основание никога не е правил разграничение в практиката си по член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ между „квазиделикти“ и „деликти“. Освен това такова разграничение няма в текста на този регламент на всички езици ( 54 ), като наличието на термина „квазиделикт“ в някои от тях няма за цел да разшири приложното поле на тази разпоредба. Всъщност става въпрос за заемка от френското право, което има особеността да разграничава гражданската отговорност, произтичаща от волеви действия (деликти) от тази, произтичаща от вредоносни юридически факти, извършени по непредпазливост или небрежност (квазиделикти) ( 55 ). В обобщение, посоченият термин се ограничава да посочи в текста на съответните езици, че тази разпоредба обхваща „вредоносните събития“, независимо дали те са настъпили умишлено или по небрежност ( 56 ). „Деликти“ и „квазиделикти“ са две проявления на едни и същи „събития“. Освен това, както посочва самата запитваща юрисдикция, ако понятието „квазиделикт“ обхващаше други видове юридически факти, посоченият член 5, точка 3 нямаше да дава критерий за компетентност за съответните искове.

62. От гореизложените съображения следва, че един иск „цели подвеждането на ответника под отговорност“ по смисъла на решение Kalfelis и следователно е свързан с „гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“, когато се основава на извъндоговорно задължение, което, както обясних в точка 41 от настоящото заключение, произтича от „вредоносно събитие“ („деликт“ или „квазиделикт“), както е дефинирано в точка 59 от това заключение ( 57 ). За сметка на това иск, който се основава на извъндоговорно задължение, произтичащо от друг юридически факт, различен от „вредоносно събитие“, не се обхваща от тази разпоредба. В обобщение, посочената разпоредба не обхваща съвкупността от извъндоговорни задължения, а една подкатегория от тях, която ще квалифицирам като „деликтни и квазиделиктни задължения“.

63. Така, макар категорията на „делата относно гражданска отговорност, деликт и квазиделикт“, тълкувана в решение Kalfelis, да обхваща много различни видове отговорност ( 58 ), все пак, обратно на твърдяното от Комисията, не става въпрос за „остатъчна категория“, която поглъща всички искове, основаващи се на гражданскоправно или търговскоправно задължение, което не е „свързано с договор“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“ ( 59 ). В това решение Съдът посочва само, че тази разпоредба и член 5, точка 3 от този регламент се изключват взаимно и към един и същ иск за гражданска отговорност не могат да се прилагат едновременно двете разпоредби ( 60 ). Следователно съществуват искове, които не могат да се привържат нито към едната, нито към другата, тъй като се основават на задължения, които не са нито „договорни“, нито „деликтни или квазиделиктни“.

64. На второ място, макар един иск за връщане при неоснователно обогатяване да почива по принцип на извъндоговорно задължение ( 61 ), това задължение не произтича от „вредоносно събитие“, за което отговорност носи ответникът, по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 62 ). Действително, както запитващата юрисдикция по същество изтъква, неоснователното обогатяване не може да се счита за такова „събитие“. Следователно, обратно на твърдяното от чешкото правителство и Комисията, не става въпрос за „квазиделикт“ по смисъла на тази разпоредба.

65. Всъщност задължението за връщане, което е в основата на такъв иск, произтича от полученото от ответника обогатяване и от липсата (или по-скоро, в случая, отпадането с обратна сила) на „основанието“, което го оправдава ( 63 ). Ето защо, както основателно изтъква хърватското правителство, подобен иск не предполага каквото и да е вредоносно действие или бездействие, което може да се вмени на ответника. Въпросното задължение се поражда спонтанно, независимо от неговото поведение ( 64 ).

66. Чешкото правителство отвръща, че правопораждащият факт на обогатяването, а именно в случая проведеното изпълнително производство, което впоследствие е обявено за недопустимо, би трябвало да се приравни на „вредоносно събитие“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“.

67. Според мен обаче няма място за такова приравняване. Най-напред, в стриктен смисъл задължението, което е в основата на иск за връщане при неоснователно обогатяване, не произтича от правопораждащия факт на това обогатяване, а от самото обогатяване. След това, невинаги ответникът носи отговорност за този правопораждащ факт. Много често е обратното — отговорността за него е на ищеца например когато поради грешка преведе недължима парична сума. Накрая, макар в случая провеждането на изпълнителното производство да е по инициатива на ответника в главното производство, това не може да се счита за „вредоносно събитие“, тъй като това действие изобщо не е противоправно и не е причинило „вреда“ в правния смисъл на понятието на жалбоподателя по главното производство.

68. Комисията от своя страна отговаря, че „вредоносно събитие“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ е фактът, че ответникът в главното производство е пропуснал да върне на ищеца в главното производство спорната сума, с която се е обогатил, в нарушение на член 1111 от Закона за облигационните отношения ( 65 ).

69. За мен този довод не може да бъде възприет. Всъщност твърдяното задължение за връщане хипотетично е съществувало преди евентуален отказ на ответника в главното производство да го изпълни. Следователно да се счита, че посоченото задължение произтича от поведението на последния, би било кръгова логика. Източникът на въпросното задължение е предхождащ: припомням, че то е възникнало в момента на получаване на неоснователното обогатяване (или в случая, в момента на обявяване на изпълнителното производство за недопустимо ex tunc).

70. Освен това, ако самият факт, че ответникът не е изпълнил вече съществуващо задължение, трябва да се възприеме като „вредоносно събитие“, то член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ би имал изключително широко приложно поле, тъй като един съдебен граждански или търговски иск поначало се мотивира с неизпълнението на твърдяно задължение от страна на ответника ( 66 ).

71. Обратно на поддържаното от Комисията, положението не е сравнимо с разглежданото в делото, по което е постановено решение Austro-Mechana ( 67 ), на което запитващата юрисдикция също се позовава. Всъщност според мен обстоятелствата по това дело са много специфични.

72. Трябва да се припомни, че в това решение Съдът постановява, че иск за плащане на „справедливо възнаграждение“, предвиден в член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество ( 68 ), какъвто е предявен от Austro-Mechana, организация за колективно управление на авторски права, срещу дружествата Amazon, попада в обхвата на понятието „дела относно деликт или квазиделикт“ по смисъла на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 69 ). Основание на този иск е задължението на Amazon да плати това „възнаграждение“ по силата на австрийското право поради пускането на информационни носители на австрийска територия ( 70 ). В този случай не става въпрос за противоправен факт. Това поведение обаче допринася за претърпените от притежателите на права вреди вследствие от копиране на техните защитени обекти за лични цели. Според постоянната практика на Съда това „възнаграждение“ има за цел да поправи тези вреди. В качеството си на организация за колективно управление Austro-Mechana получава това „възнаграждение“ за сметка на притежателите на права, които представлява. Ето защо вредата, която претендира тази организация, всъщност е вредата на тези притежатели. В обобщение, като се има предвид всичко това, източникът на задължението, което е в основата на иска, наистина е „вредоносно събитие“ ( 71 ). Освен това австрийските юрисдикции са били най-подходящите да оценят вредата, причинена на тези притежатели от копията за лично ползване, направени от австрийските потребители (които зависят от броя информационни носители, продадени в Австрия от дружествата Amazon), и следователно да се произнесат по размера на „справедливото възнаграждение“, което тези дружества трябва да заплатят ( 72 ).

73. На трето място, тълкуването, според което иск за връщане при неоснователно обогатяване не попада в обхвата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“, според мен се потвърждава от друга част от решение Kalfelis. Припомням, че в случая, довел до това решение, частноправен субект подава иск срещу своята банка след неуспешни борсови операции и в рамките на този иск предявява кумулативни претенции на три основания, а именно договорна отговорност, отговорност за непозволено увреждане и накрая, неоснователно обогатяване. В този контекст запитващата юрисдикция е поставила на Съда по-специално въпроса дали съдът, който е компетентен по силата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ да разгледа иска, основан на непозволено увреждане, е акцесорно компетентен да разгледа и исканията, основани на договорна отговорност и неоснователно обогатяване.

74. На този въпрос Съдът отговаря, че „съд, който е компетентен на основание [член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“] да разгледа елемент от един иск, основан на деликт, не е компетентен да разгледа останалите елементи от същия иск, които не са основани на деликт“ ( 73 ). Разгледан в припомнения в предходната точка контекст, изразът „които не са основани на деликт“ препраща имплицитно, но еднозначно към договорната отговорност и към неоснователното обогатяване.

75. На четвърто място, за разлика от чешкото правителство и от Комисията считам, че прочитът на Регламент „Рим II“ не само не накърнява, а обратно, подкрепя предлаганото в настоящото заключение тълкуване.

76. Действително, макар този регламент да включва задълженията, произтичащи от неоснователно обогатяване, сред „извъндоговорните задължения“, обхванати от неговото приложно поле, както посочих в точка 47 от настоящото заключение, в рамките на този регламент те попадат в специална категория ( 74 ).

77. По-точно, Регламент „Рим II“ съдържа, от една страна, в глава II правила относно извъндоговорните задължения, произтичащи от „непозволено увреждане“. Това понятие според мен има същия смисъл като идентичното понятие, съдържащо се в член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 75 ). Следователно в него се включват „деликтните или квазиделиктните задължения“, посочени в точка 62 от настоящото заключение ( 76 ). В обобщение, тази глава II обхваща по принцип същите задължения като посочения член 5, точка 3 ( 77 ).

78. От друга страна, Регламент „Рим II“ събира заедно в глава III правилата относно извъндоговорните задължения, произтичащи от „действие, различно от непозволено увреждане“ ( 78 ). Исковете, основани на въпросните задължения, хипотетично не би трябвало да попадат в обхвата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 79 ). В тази глава III обаче е включено неоснователното обогатяване. Така тази класификация потвърждава, че задължението за връщане, на което почива един иск за такова обогатяване, не произтича от „вредоносно събитие“ по смисъла на посочения член 5, точка 3 ( 80 ).

79. Предвид гореизложеното считам, че исковете за връщане при неоснователно обогатяване не попадат в обхвата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 81 ).

80. Обратно на това, което внушава чешкото правителство, това тълкуване не води до отказ от правосъдие. В положенията, при които член 5, точка 1 от този регламент не се прилага ( 82 ), от това просто следва, че страната не разполага с възможност за избор на компетентен съд при предявяване на иск за неоснователно обогатяване и трябва да го предяви пред съдилищата на държавата членка по местоживеенето на ответника, в съответствие с общото правило на член 2, параграф 1 от посочения регламент ( 83 ).

81. Освен това този резултат е, първо, напълно съобразен със системата на Регламент „Брюксел I“. Припомням, че той почива точно на принципа на компетентния съд по местоживеенето на ответника ( 84 ). В това отношение Съдът многократно постановява, че това общо правило, което е израз на постулата actor sequitur forum rei ( 85 ), се обяснява с факта, че по принцип последният може да се защитава по-лесно пред съдилищата по своето местоживеене ( 86 ). Този избор, да се облагодетелства ответникът, на свой ред е обоснован с факта, че последният по общо правило е по-слабата страна в процеса, тъй като не е поел инициативата, а понася иска на ищеца ( 87 ).

82. Следователно не би могло да се твърди, както прави Комисията, че в областта на гражданските и търговските задължения не трябва да има „правна празнота“ между член 5, точка 1 и член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ и че поради това винаги трябва да има алтернатива на компетентността на съдилищата на държавата членка по местоживеенето на ответника. Ако допълнителните компетентни съдилища, предвидени в тези разпоредби, винаги бяха на разположение, общото правило би отстъпило на втори план, а ищецът би бил значително облагодетелстван в противоречие с волята на законодателя на Съюза ( 88 ).

83. Обратно, както вече обясних, Съдът многократно e постановявал, че член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“, който е изключение от това общо правило, подлежи на стриктно тълкуване, така че не допуска „тълкуване, излизащо извън хипотезите, изрично предвидени“ в тази разпоредба ( 89 ). Същевременно толкова широк прочит на термина „вредоносно събитие“, колкото предлага чешкото правителство или Комисията, би означавало точно да се прилага тази разпоредба в хипотеза, която не е изрично предвидена в нея, а именно неоснователното обогатяване ( 90 ).

84. Второ, не съм убеден, че целите за близост и за добро правораздаване, от които се ръководи член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ ( 91 ), изискват друго тълкуване.

85. Всъщност тези цели не само не позволяват във всички случаи да се избегне ограничението в посочения член 5, точка 3, но се съмнявам и че в случая има „особено тясна“ връзка между разглеждания по главното производство иск и сезирания от ищеца в главното производство хърватски съд и следователно че този съд непременно е по-подходящ от германските съдилища да се произнесе по твърденията на това дружество, т.е. да определи дали са изпълнени условията за такова обогатяване ( 92 ), по-специално от гледна точка на събиране и оценка на относимите доказателства.

86. Запитващата юрисдикция, с която чешкото правителство и Комисията се съгласяват, счита че случаят е такъв, защото правопораждащият факт на обогатяването, а именно изпълнителното производство, предприето от праводателя на BP EUROPA, е проведено в Хърватия. По този начин всички релевантни факти били свързани с тази държава, докато в Германия било само местоживеенето на ответника по главното производство.

87. За да бъде разгледан иск за връщане при неоснователно обогатяване обаче трябва преди всичко да се определи именно дали е имало такова обогатяване. Ето защо трябва да се избират не юрисдикциите по мястото, където е настъпил правопораждащият факт на обогатяването, а тези по мястото, където е настъпило твърдяното обогатяване на ответника, които, изглежда, са най-подходящи да разгледат такъв иск.

88. По аналогия, член 10, параграф 3 от Регламент „Рим II“ предвижда, че когато е настъпило неоснователно обогатяване без предварително съществуващо отношение между страните и когато тяхното обичайно местопребиваване не е в една и съща държава, към произтичащото от него извъндоговорно задължение се прилага правото на държавата, в която „е настъпило неоснователното обогатяване“. С това се има предвид не държавата, в която е настъпил правопораждащият факт на обогатяването, а държавата, в която ответникът е получил разглежданата икономическа полза. В случай на превод на суми по банкова сметка, какъвто е настоящият, държавата, в която е настъпило обогатяването, е държавата, където се намира банковата институция, в която се води тази сметка ( 93 ).

89. Възможно е в случая това място да е в Германия ( 94 ). Следователно съдилищата на държавата членка по местоживеенето на ответника, доколкото те съответстват на мястото, където е получено обогатяването, са най-подходящи да преценят дали има такова обогатяване ( 95 ). Според мен от това следва, че поначало няма „особено тясна връзка“ между исковете при неоснователно обогатяване и друг съд, различен от съда по местоживеенето на ответника ( 96 ).

90. Освен това практическото неудобство за HRVATSKE ŠUME, че трябва да призове BP EUROPA пред съдилищата в държавата членка по местоживеенето на последното (неудобство, което, припомням, произтича от волята на законодателя на Съюза ( 97 ), се компенсира от едно процесуално предимство: ако предположим, че искът е основателен и доколкото имуществото на ответника по главното производство се намира в Германия, ищецът по главното производство вече ще разполага с национален изпълнителен титул за събиране на спорната сума (бъдещото решение на германските съдилища) и няма да му се налага да прибягва до производство за екзекватура, за да може евентуалното хърватско решение да стане изпълняемо в тази държава членка ( 98 ).

V. Заключение

91. С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на първия въпрос, поставен от Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Апелативен търговски съд на Република Хърватия), както следва: „Член 5, точка 1 и член 5, точка 3 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкуват в смисъл, че иск за връщане, основан на неоснователно обогатяване: – не попада в обхвата на „делата, свързани с договор“ по смисъла на първата разпоредба, освен когато е тясно свързан с предходно съществуващо или предполагаемо договорно отношение между страните по спора, и – не попада в обхвата на „делата относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на втората разпоредба“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: френски.

( 2 ) Регламент на Съвета от 22 декември 2000 година (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).

( 3 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).

( 4 ) По-точно, по онова време е ставало въпрос за HRVATSKE ŠUME javno poduzeće za gospodarenje šumama i šumskim zemljištima u Republici Hrvatskoj p.o., Zagreb, чийто правоприемник по-късно става дружеството HRVATSKE ŠUME d.o.o., Zagreb. Тъй като това обстоятелство няма отношение към настоящото дело, за удобство ще използвам „HRVATSKE ŠUME“ за обозначаване на едното или другото дружество.

( 5 ) Запитващата юрисдикция обяснява, че по силата на нормите на хърватското право относно изпълнителното производство (вж. по-специално член 58, точка 5 от Ovršni zakon (Закон за принудителното изпълнение, Narodne novine, бр. 57/96, 29/99, 42/00, 173/03, 194/03, 151/04, 88/05, 121/05, 67/08, 139/10, 154/11 и 70/12), когато дадено задължение е изпълнено принудително и впоследствие изпълнителните действия са обявени за недопустими, искане за връщане на недължимо платеното може да бъде подадено в рамките на същото изпълнително производство. Това искане обаче трябва да бъде предявено най-късно в срок от една година, считано от края на това производство. В случая решението на Vrhovni sud (Върховен съд) е постановено шест години след извършване на спорното принудително изпълнение. Следователно HRVATSKE ŠUME е трябвало да подаде отделен иск за връщане извън първоначалното изпълнително производство.

( 6 ) Вж. точка 9 от настоящото заключение.

( 7 ) Няма спор, че предявеният от HRVATSKE ŠUME иск попада в обхвата на Регламент „Брюксел I“. Най-напред, този иск попада в неговото материално приложно поле, тъй като се вписва в рамките на трансграничен спор, от една страна, а от друга страна попада (a priori) сред „гражданските и търговските дела“ по смисъла на член 1, параграф 1 от този регламент. По-нататък, посоченият иск попада в приложното поле на посочения регламент относно лицата, доколкото предвидените в него правила за компетентността по принцип се прилагат, когато ответникът има местоживеене на територията на една държава членка (вж. съображение 8 от посочения регламент), а местоживеенето на BP EUROPA е в Германия (вж. т. 21 от настоящото заключение). Накрая, както вече беше обяснено в точка 9 от това заключение, същият иск попада в приложното поле на същия регламент във времето.

( 8 ) Съгласно член 60, параграф 1 от Регламент „Брюксел I“ за целите на този регламент дружествата имат местоживеене по-специално в мястото, където се намира тяхното седалище по устав.

( 9 ) Вж. в този смисъл член 3, параграф 1 от Регламент „Брюксел I“.

( 10 ) В настоящото заключение ще се позова на дела, свързани с Конвенцията относно подведомствеността и изпълнението на съдебните решения в областта на гражданското и търговското право, подписана в Брюксел на 27 септември 1968 г. (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32) (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), с Регламент „Брюксел I“ (който заменя тази конвенция) и с Регламент „Брюксел Iа“ (който е преработен текст на първия регламент), без да разграничавам тези инструменти. Всъщност според постоянната практика на Съда даденото от него тълкуване на разпоредбите на Брюкселската конвенция и на Регламент „Брюксел I“ може да се пренесе и към разпоредбите на Регламент „Брюксел Iа“ (и обратно), когато те са „еквивалентни“. Такъв е по-специално случаят на член 5, точки 1 и 3 от първите два инструмента, от една страна, и на член 7, точки 1 и 2 от третия, от друга (вж. по-специално решение от 24 ноември 2020 г., Wikingerhof (C‑59/19, наричано по-нататък „решение Wikingerhof, EU:C:2020:950, т. 20 и цитираната съдебна практика).

( 11 ) Вж. решения от 27 септември 1988 г., Kalfelis (189/87, наричано по-нататък „решение Kalfelis, EU:C:1988:459), от 28 март 1995 г., Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85), от 11 април 2013 г., Sapir и др. (C‑645/11, EU:C:2013:228), от 20 април 2016 г., Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282), от 28 юли 2016 г., Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607) и от 12 октомври 2016 г., Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:763).

( 12 ) Този въпрос вече е бил поставян в делата, по които са постановени решенията от 28 март 1995 г., Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85) и от 28 юли 2016 г., Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607). В първото дело обаче Съдът решава, че не е компетентен, докато във второто приема, че не следва да отговаря с мотива, че въпросният иск не попада в приложното поле на Регламент „Брюксел I“. Генералният адвокат Wahl обаче развива важни съображения по посочения въпрос в заключението по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 48—75), на които ще се опра. Накрая, без да дава еднозначен отговор на същия въпрос, решение Kalfelis съдържа указания в това отношение (вж. т. 73 и 74 от настоящото заключение).

( 13 ) За сравнителен анализ вж. Von Bar, C. et al. (ed.). Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR) — Interim Outline Edition; prepared by the Study Group on a European Civil Code and the Research Group on EC Private Law (Acquis Group). Sellier, European Law Publishers, Munich, 2008, Vol. IV, livre VII („Unjustified enrichment“), p. 3843 et sq., по-специално 3850—3874. Неоснователното обогатяване съществува и в материалното право на Съюза (вж. по-специално решения от 18 декември 2014 г., Somvao (C‑599/13, EU:C:2014:2462, т. 35 и 36) и от 16 ноември 2006 г., Masdar (UK)/Комисия (T‑333/03, EU:T:2006:348, т. 94 и цитираната съдебна практика).

( 14 ) За близка дефиниция, вж. член VII.‑1:101, параграф 1 от DCFR.

( 15 ) Вж. по-специално заключението на генералния адвокат Mazák по дело Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, т. 47). Както изтъква запитващата юрисдикция, неоснователното обогатяване е сред кондикционните искове (condictio indebti, condictio sine causa и т.н.) по римското право (вж. по-специално Romani, A.‑M. Enrichissement injustifié. Répertoire de droit civil Dalloz, 2/2018, § 21).

( 16 ) Вж. по-специално Von Bar, C. et al., op. cit., 3860—3865.

( 17 ) Вж. решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 44 и 47) и заключението на генералния адвокат Wahl по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 61).

( 18 ) Обогатяването има „основание“, когато черпи оправданието си от договор, едностранна сделка, правно задължение, съдебно решение и др. (вж. по-специално решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 46). Освен това искът за връщане при неоснователно обогатяване по принцип е субсидиарен, т.е. когато обеднелият не разполага с никакъв друг правен способ, по който да получи това, което му се дължи (вж. по-специално заключение на генералния адвокат Mazák по дело Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:342, т. 47 и 48).

( 19 ) Вж. точки 12—15 от настоящото заключение.

( 20 ) Общите принципи, които се извеждат от националните правни системи, също са важни (вж. бележка под линия 50 от настоящото заключение).

( 21 ) Вж. по-специално решения от 22 март 1983 г., Peters Bauunternehmung (34/82, EU:C:1983:87, т. 9 и 10), Kalfelis (т. 15 и 16) и Wikingerhof (т. 25).

( 22 ) Вж. по-специално решения Kalfelis (т. 19), от 27 октомври 1998 г., Réunion européenne и др. (C‑51/97, EU:C:1998:509, т. 16) и Wikingerhof (т. 26).

( 23 ) Правилата за компетентност, предвидени в Регламент „Брюксел I“, имат за цел най-общо да гарантират правната сигурност и в тези рамки — да укрепват правната защита на установените на територията на държавите членки лица. Поради това тези правила трябва да са във висока степен предвидими: ищецът трябва да може лесно да определи съдилищата, пред които може да подаде своя иск, а ответникът трябва да може разумно да предвиди тези съдилища, пред които може да бъде призован (вж. съображение 11 от този регламент и решение от 17 юни 2021 г., Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:489, т. 25 и цитираната съдебна практика).

( 24 ) Вж. по-специално решения от 6 октомври 1976 г., Industrie Tessili Italiana Como (12/76, EU:C:1976:133, т. 13), от 20 февруари 1997 г., MSG (C‑106/95, EU:C:1997:70, т. 29) и Wikingerhof (т. 28 и 37).

( 25 ) Решение от 17 юни 1992 г. (C‑26/91, EU:C:1992:268, т. 15).

( 26 ) Решения от 20 януари 2005 г., Engler (C‑27/02, EU:C:2005:33, т. 50 и 51), от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 39) и от 11 ноември 2020 г., Ellmes Property Services (C‑433/19, EU:C:2020:900, т. 37).

( 27 ) Вж. моето заключение по дело Wikingerhof (C‑59/19, наричано по-нататък „моето заключение по дело Wikingerhof, EU:C:2020:688, т. 36).

( 28 ) Вж. по-специално решения Kalfelis (т. 18), от 1 октомври 2002 г., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, т. 36) и Wikingerhof (т. 23).

( 29 ) Вж. по-специално точки 6, 39, 46, 49, 90 и 118.

( 30 ) Вж. решение Wikingerhof (т. 31).

( 31 ) Вж. моето заключение по дело Wikingerhof (т. 49 и цитираните референции). За по-скорошно прилагане на този „тест“ вж. решение от 25 март 2021 г., Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, т. 88 и 89).

( 32 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6).

( 33 ) Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 11 юли 2007 година (ОВ L 199, 2007 г., стр. 40).

( 34 ) Вж. точки 77 и 78 от настоящото заключение.

( 35 ) Вж. съображение 7 от регламенти „Рим I“ и „Рим II“, както и моето заключение по дело Wikingerhof (т. 5).

( 36 ) Впрочем Съдът транспонира това определение към Регламент „Рим I“ (вж. решение от 21 януари 2016 г., ERGO Insurance и Gjensidige Baltic (C‑359/14 и C‑475/14, EU:C:2016:40, т. 44).

( 37 ) Подчертавам, че първоизточник на всяко задължение, включително на „договорното задължение“, е законът. Същевременно става въпрос за това дали съгласно закона длъжникът носи задължението поради договор или друг доброволен ангажимент на последния, или независимо от такъв ангажимент (вж. в този смисъл решение Wikingerhof (т. 33 и 34). За различните видове договорни задължения, признати от Съда в неговата практика, вж. моето заключение по дело Wikingerhof (т. 37).

( 38 ) Вж. в този смисъл Minois, M. Recherche sur la qualification en droit international privé des obligations. LGDJ, Paris, 2020, p. 263. Съзнавам факта, че в своето решение от 4 май 2009 г., Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, т. 57) Съзнавам факта, че в своето решение от 4 май 2009 г., Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, т. 57) Съдът оставя впечатлението, под формата на obiter dictum, че исковете с „преддоговорно или […] подобно на договорно естество“ систематично попадат в приложното поле на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“. Въпреки това според мен там става въпрос за непохватна формулировка. Освен обстоятелството, че след решение от 17 септември 2002 г., Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499) е установено, че преддоговорната отговорност не попада в обхвата на член 5, точка 1, а на член 5, точка 3 от този регламент (вж. бележка под линия 80 от настоящото заключение), категорията на „квазиконтрактите“, в която някои национални правни системи включват неоснователното обогатяване (вж. т. 28 от това заключение), не би могла да попада поначало в приложното поле на същия член 5, точка 1 по причините, които току-що обясних.

( 39 ) Вж. решение от 21 януари 2013 г., ERGO Insurance и Gjensidige Baltic (C‑359/14 и C‑475/14, EU:C:2016:40, т. 45 и 46). Вж. по аналогия и решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 48).

( 40 ) Актът за преюдициално запитване не съдържа информация относно евентуалните договорни отношения, на чийто фон се развива главното производство. От него се установява, от една страна, че THE BURMAH OIL (Deutschland) е кредитор на FUTURA. Вероятно въпросното вземане е произтичало от договор между тези две дружества. От друга страна, се твърди, че FUTURA е кредитор на HRVATSKE ŠUME. Значи вероятно между тези две дружества също е имало договор. За разлика от това между THE BURMAH OIL (Deutschland) и HRVATSKE ŠUME a priori няма никакво договорно отношение (вж. т. 12 от настоящото заключение).

( 41 ) Решение от 20 април 2016 г. (C‑366/13, EU:C:2016:282, т. 55 и 58).

( 42 ) Действително, когато договор, по силата на който са извършени престации, бъде обявен за недействителен, обогатяването на получателя на тези престации загубва своето „основание“ (вж. решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 55). Също така плащане над дължимото, извършено от длъжник по договорно задължение, няма „основание“ точно защото надхвърля това, което е правно обосновано. В някои правни системи обаче, сред които са френското и унгарското право, връщането вследствие на недействителност на договора е предмет на специфични договорни правила (вж. по-специално Von Bar et al., op. cit., p. 3860).

( 43 ) Вж. по аналогия моето заключение по дело Wikingerhof (т. 99). Възможно е също така да се приеме, че в този контекст задължението за връщане се налага от закона поради договора, обвързващ или който се предполага, че обвързва страните (вж. бележка под линия 37 от настоящото заключение).

( 44 ) Вж. в същия смисъл заключението на генералния адвокат Bot по дело Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2015:274, т. 69—82); Briggs, A. Civil Jurisdiction and Judgments, Informa Law, Oxon, 2009, 5. ed., 225—227; Magnus, U. et Mankowski, P. Brussels Ibis Regulation — Commentary, Otto Schmidt, Cologne, 2016, 174—176; Hartley, T. Civil Jurisdiction and Judgments in Europe — The Brussels I Regulation, the Lugano Convention, and the Hague Choice of Court Convention. Oxford University Press, Oxford, 2017, p. 111; Grušić, U. Unjust enrichment and the Brussels I Regulation. — International & Comparative Law Quarterly, 2019, Vol. 68, No 4, 837—868, spéc. 849—861, както и Minois, M., op. cit., p. 322.

( 45 ) Поначало квалификацията не би трябвало да зависи от „поправянето“ (remedy), поискано от ищеца (вж. бележка под линия 82 от настоящото заключение).

( 46 ) Вж. точка 36 от настоящото заключение. Подчертавам, че тъй като според мен „въпросното задължение“ по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент „Брюксел I“, когато става въпрос за такива искове за връщане, е договорното задължение, представено в иска като недействително, неизпълнено от ответника или „свръхизпълнено“ от ищеца (вж. т. 50 от настоящото заключение), компетентният съд е съдът по мястото, където това задължение е било или е трябвало да бъде изпълнено (вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Kokott по дело Kostanjevec (C‑185/15, EU:C:2016:397, т. 64).

( 47 ) Вж. още заключението на генералния адвокат Wahl по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 58) и моето заключение по дело Wikingerhof (бележка под линия 66). В обратен смисъл вж. заключението на генералния адвокат Darmon по дело Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, непубликувано, EU:C:1992:410, т. 102).

( 48 ) Решение от 30 ноември 1976 г. (21/76, EU:C:1976:166).

( 49 ) Вж. решение от 30 ноември 1976 г., Bier (21/76, EU:C:1976:166, т. 13—15).

( 50 ) Вж. решение от 30 ноември 1976 г., Bier (21/76, EU:C:1976:166, т. 17). В това отношение Съдът понякога постановява, че използваните в Регламент „Брюксел I“ понятия трябва да се тълкуват, от една страна, в зависимост от целите и системата на този регламент и от друга страна, в зависимост от основните принципи, които произтичат от всички национални правни системи (вж. по-специално решение от 25 март 2021 г., Obala i lučice (C‑307/19, EU:C:2021:236, т. 60 и цитираната съдебна практика). Всъщност фигуриращите в Регламент „Брюксел I“ категории възпроизвеждат понятия от гражданското, търговското и процесуалното право („договор“, „деликт“ и т.н.), чийто смисъл не може да бъде изведен чрез дедукция само от целите и системата на този регламент. За да даде самостоятелно определение на тези понятия, Съдът се вдъхновява изрично или имплицитно именно от тези общи принципи, които позволяват да се очертае „ядрото“ на всяко от тях. Във всички спорни случаи следва да се предпочете квалификацията, която съответства най-пълно на целите и на системата на посочения регламент (вж. по аналогия моето заключение по дело Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:679), т. 47).

( 51 ) Решение от 30 ноември 1976 г., Bier (21/76, EU:C:1976:166, т. 16). Вж. още решения от 16 юли 2009 г., Zuid-Chemie (C‑189/08, EU:C:2009:475, т. 28), от 18 юли 2013 г., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, т. 34) и от 21 април 2016 г., Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, т. 41).

( 52 ) Вж. решение от 21 април 2016 г., Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, т. 39 и 40).

( 53 ) Вж. в този смисъл решения от 17 септември 2002 г., Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, т. 25 и 27), от 1 октомври 2002 г., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, т. 41 и 42), от 18 юли 2013 г., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, т. 35—38) и от 21 април 2016 г., Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, т. 50), както и Wikingerhof (т. 33, 34 и 36). Идеята за противоправния факт е видна от текста на Регламент „Брюксел I“ на различни езици (вж. по-специално текста на италиански език (in materia di illeciti civili dolosi o colposi) и на нидерландски език (onrechtmatige daad) (курсивът е мой). Не е изключено обаче член 5, точка 3 от този регламент да се прилага и към особените случаи на безвиновна отговорност, при които законът предвижда, че някои действия, които по принцип са правомерни, пораждат отговорност за специалните вреди, които причиняват другиму. Въпреки това тази особена хипотеза не е налице в конкретния случай.

( 54 ) Според моите проучвания терминът „квазиделикт“ се съдържа под някаква форма в текста на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ на български, испански, чешки, немски, гръцки, английски, френски, хърватски, италиански, латвийски, литовски, унгарски, малтийски, полски, румънски и словенски език. Този термин липсва в текста на регламента на датски, естонски, нидерландски, португалски, словашки, фински и шведски език.

( 55 ) Вж. член 1241 от френския Сode civil (Граждански кодекс). Впрочем това разграничение се вижда ясно в текста на Регламент „Брюксел I“ на италиански език (in materia di illeciti civili dolosi o colposi) (курсивът е мой).

( 56 ) Вж. по-специално Dickinson, A. The Rome II Regulation. Oxford University Press, 2008, p. 347 et 348 и Magnus, U. et Mankowski, P., op. cit., p. 271. Освен това според мен дори случаите на обективна отговорност, които зависят само от установяването на вредоносен юридически факт, независимо от субективното отношение, попадат в обхвата на тази разпоредба.

( 57 ) Вж. моето заключение по дело Wikingerhof (т. 46). От обратната гледна точка Съдът вече е използвал понятието „вземане, основано на непозволено увреждане“ (решение от 25 октомври 2012 г., Folien Fischer и Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, т. 43).

( 58 ) Вж. решение от 30 ноември 1976 г., Bier (21/76, EU:C:1976:166, т. 18). За различни примери вж. моето заключение по дело Wikingerhof (т. 48).

( 59 ) Вж. заключението на генералния адвокат Gulmann по дело Reichert и Kockler (C‑261/90, непубликувано, EU:C:1992:78, Rec, стр. 2169), заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, т. 53—57) и заключението на генералния адвокат Bobek по дело Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:487, т. 98). Несъмнено в решения от 27 октомври 1998 г., Réunion européenne и др. (C‑51/97, EU:C:1998:509, т. 24), от 13 март 2014 г., Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, т. 27) и от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 44) Съдът посочва, че макар разглежданите искове да не се отнасят към „дела, свързани с договор“, следва да се приеме, че те спадат към делата „относно деликтна или квазиделиктна отговорност“. Съдът обаче излага тези съображения с мотива, че във всички случаи тези искове се основават на противоправен факт, отговорност за който носи ответникът, причинил вреда на ищеца. Единственият въпрос е бил дали тази отговорност е „договорна“ или „деликтна“.

( 60 ) Вж. решение Wikingerhof (т. 26).

( 61 ) Вж. точка 54 от настоящото заключение.

( 62 ) Вж. в същия смисъл House of Lords (Обединено кралство), решение от 30 октомври 1997 г., Kleinwort Benson Ltd v. City of Glasgow District Council [1997] UKHL 43; Magnus, U. et Mankowski, P., op. cit., p. 272; Gaudemet-Tallon, H. Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ, Paris, 4. ed., 2010, p. 219; Grušić, U., op. cit., p. 86 и Minois, M., op. cit., 262—265.

( 63 ) Вж. точка 32 от настоящото заключение.

( 64 ) Вж. в този смисъл решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, т. 49) и заключението на генералния адвокат Wahl по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 62).

( 65 ) Възпроизведен в точка 11 от настоящото заключение.

( 66 ) Вж. заключението на генералния адвокат Wahl по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 61). Такъв резултат би бил в противоречие с принципа на стриктно тълкуване на тази разпоредба (вж. т. 83 от настоящото заключение).

( 67 ) Решение от 21 април 2016 г. (C‑572/14, EU:C:2016:286).

( 68 ) Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година (ОВ L 167, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).

( 69 ) Припомням, че държавите членки, които въвеждат в своето законодателство изключението за лично ползване на копията от признатото на притежателите на права право на възпроизвеждане (наричано „изключението за копиране за лично ползване“), са длъжни да предвидят заплащането на „справедливо обезщетение“ на тези притежатели. Макар по принцип лицата, които са направили тези копия, да са длъжни да платят това „обезщетение“, държавите членки могат също така да предвидят то да се дължи от лицата, които пускат на пазара информационните носители, върху които се правят тези копия (вж. член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и решение от 21 април 2016 г., Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, т. 17—26 и цитираната съдебна практика.

( 70 ) Вж. решение от 21 април 2016 г., Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:286, т. 37).

( 71 ) Следователно това решение е сред особените случаи, посочени в бележка под линия 53 от настоящото заключение.

( 72 ) Вж. в този смисъл моето заключение по дело Austro-Mechana (C‑572/14, EU:C:2016:90, т. 93). Обратно, според мен в настоящия случай не се установява такава близост (вж. т. 84—89 от настоящото заключение).

( 73 ) Решение Kalfelis (т. 19) (курсивът е мой).

( 74 ) Което е в съгласие с факта, че в материалното право на държавите членки неоснователното обогатяване попада в категория sui generis (вж. т. 29 от настоящото заключение).

( 75 ) Предвид съображенията за съгласуваност при тълкуването на тези два регламента, изразени от законодателя на Съюза (вж. т. 42 от настоящото заключение).

( 76 ) За разлика от текста на Регламент „Брюксел I“ на някои езици, Регламент „Рим II“ не си служи с понятието „квазиделикт“. Съображения 11 и 12 от последния обаче уточняват, че съдържащите се в него стълкновителни норми се прилагат по-конкретно към „отговорността за непозволено увреждане“ и към „обективната отговорност“.

( 77 ) Вж. в този смисъл решение от 28 юли 2016 г., Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, т. 39). Като се изключи това, материалното приложно поле на Регламент „Брюксел I“ съдържа изключения, които не са налице в Регламент „Рим II“, и обратно.

( 78 ) Вж. съображение 29 от Регламент „Рим II“.

( 79 ) Отново препращам към точка 62 от настоящото заключение. При това положение приложното поле на Регламент „Рим II“ според мен е по-широко от това на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“. Наистина в решение от 17 септември 2002 г., Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499) Съдът приема, че иск за преддоговорна отговорност се числи към делата „относно гражданска отговорност, деликт или квазиделикт“ по смисъла на тази разпоредба, докато законодателят на Съюза категоризира „culpa in contrahendo“ в член 12 от Регламент „Рим II“ като друг факт, „различен от непозволено увреждане“. От това произтича известна непоследователност. Всъщност, както приема Съдът, задължението за поправяне на вредата, причинена от неоправданото прекъсване на преговорите за сключване на договор, произтича именно от „вредоносно събитие“, отговорност за което носи ответникът, а именно нарушението на правните норми, задължаващи страните да действат добросъвестно при подобни преговори (вж. т. 25 и 27 от посоченото решение).

( 80 ) Поради това твърдението на Комисията на стр. 8 от изложението на мотивите на предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно приложимото право към извъндоговорни задължения („Рим II“), представено на 22 юли 2003 година, (COM(2003) 427 final), че неоснователното обогатяване е сред „квазиделиктите“, според мен е неправилно. В качеството си на „вредоносни събития“„квазиделиктите“ са уредени в глава II от Регламент „Рим II“, за разлика от неоснователното обогатяване.

( 81 ) Подчертавам, че определящо е не това, че такъв иск има за предмет връщането на имущество. Както посочих в точка 41 от настоящото заключение, квалификацията на един иск зависи от източника на задължението, на което се основава този иск, а не от „поправянето“ (remedy), претендирано от ищеца. Така според мен искове за връщане, основани на „вредоносно събитие“ (вж. понятието „restitution for wrongdoing“ от Common law), са в обхвата на член 5, точка 3 от Регламент „Брюксел I“ (вж. в същия смисъл Magnus, U. et Mankowski, P., op. cit., p. 272). Това е така, mutatis mutandis, и в рамките на Регламент „Рим II“ (вж. Dickinson, A., op. cit., 301—307, 496 et 497).

( 82 ) Вж. точки 44—52 от настоящото заключение.

( 83 ) Следователно положението се различава чувствително от това, разглеждано в решение от 16 декември 2008 г., Masdar (UK)/Комисия (C‑47/07 P, EU:C:2008:726), посочено от чешкото правителство. В това решение Съдът постановява, че юрисдикциите на Съюза (които имат изключителната компетентност по член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС да разглеждат исковете срещу Съюза „в случай на извъндоговорна отговорност“) са компетентни на това основание също така да разгледат иск, основан на неоснователно обогатяване (вж. т. 48 от това решение). Според Съда обратното тълкуване би довело до отказ от правосъдие. Всъщност, доколкото в системата на Договора за функционирането на ЕС националните юрисдикции са компетентни да се произнасят по „договорната отговорност“ на Съюза, а юрисдикциите на Съюза — да разглеждат неговата „извъндоговорна отговорност“, стриктно тълкуване на второто понятие потенциално би породило отрицателен спор за компетентност, тъй като нито националните юрисдикции, нито тези на Съюза са оправомощени да разгледат такъв иск (вж. т. 49 от посоченото решение). Този проблем обаче не съществува в системата на Регламент „Брюксел I“.

( 84 ) Вж. точка 35 от настоящото заключение.

( 85 ) Тази максима изразява идеята, че ищецът трябва да призове ответника на съд пред съдилищата по местоживеенето на последния.

( 86 ) Вж. по-специално решения от 17 юни 1992 г., Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, т. 14), от 13 юли 2000 г., Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, т. 35) и от 19 февруари 2002 г., Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, т. 52).

( 87 ) Вж. решение от 20 март 1997 г., Farrell (C‑295/95, EU:C:1997:168, т. 19).

( 88 ) Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Jacobs по дело Engler (C‑27/02, EU:C:2004:414, т. 55).

( 89 ) Вж. по-специално решение от 18 юли 2012 г., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, т. 31 и цитираната съдебна практика).

( 90 ) Това логично стриктно тълкуване се налага още повече, тъй като обратното разрешение би довело в доста случаи до предоставяне на компетентност на съда по местоживеенето на ищеца, като по този начин се въвежда forum actoris, в диаметрална противоположност на общото правило по Регламент „Брюксел I“ (вж. решение от 19 септември 1995 г., Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, т. 13). Всъщност Комисията предлага за „място на материализиране на вредата“ да се счита мястото, където обогатяването би трябвало да се върне на ищеца — което според мен би означавало в повечето случаи да се определи местоживеенето на последния.

( 91 ) Вж. точка 36 от настоящото заключение.

( 92 ) Както са припомнени в точка 31 от настоящото заключение.

( 93 ) Вж. в това отношение Commercial Court, Queen’s Bench Division (Обединено кралство), решение от 15 юли 2015 г., Banque Cantonal de Genève v Polevent Ltd and others, [2016] 2 W.L.R. 550, § 18 и Dickinson, A., op. cit., 503—508. Впрочем по време на законодателната процедура Парламентът е предложил като критерий за привързване да се възприеме „правото на държавата, където се е проявил в съществената си част правопораждащият факт на неоснователното обогатяване, независимо коя е държавата, където е настъпило обогатяването“ (курсивът е мой) (вж. позиция на Европейския парламент, приета на първо четене на 6 юли 2005 г. с оглед приемането на Регламент (ЕО № …/2005 на Европейския парламент и на Съвета относно приложимото право към извъндоговорни задължения („Рим II“), документ P6_TC1-COD(2003)0168). В крайна сметка това предложение не е възприето от законодателя на Съюза.

( 94 ) Актът за преюдициално запитване обаче не съдържа уточнения в това отношение.

( 95 ) Що се отнася до доказателствата за съответстващото обедняване на ищеца в главното производство и липсата на „основание“, струва ми се, че те се намират в решението на Vrhovni sud (Върховен съд) (вж. т. 14 от настоящото заключение), което може да бъде признато в Германия, без да е необходимо да се провежда каквато и да е процедура за това (вж. член 33 от Регламент „Брюксел I“).

( 96 ) Вж. заключението на генералния адвокат Wahl по дело Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:225, т. 69) и House of Lords (Обединено кралство), Kleinwort Benson Limited v City of Glasgow District Council, становище на Lord Goff.

( 97 ) Вж. точка 81 от настоящото заключение.

( 98 ) Вж. членове 38—41 от Регламент „Брюксел I“.