ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ

E. SHARPSTON

представено на 28 март 2019 година ( 1 )

Дело C‑680/17

Sumanan Vethanayagam

Sobitha Sumanan

Kamalaranee Vethanayagam

срещу

Minister van Buitenlandse Zaken

(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Окръжен съд Хага, заседаващ в Утрехт, Нидерландия)

„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Визов кодекс — Член 32 — Отказ за издаване на шенгенска виза — Право на обжалване — Активна процесуална легитимация — Член 8 — Договорености за представителство — Компетентен орган — Държава членка, която е взела окончателно решение да откаже виза“

1. Настоящото преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Окръжен съд Хага, заседаващ в Утрехт (Нидерландия), наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“), дава възможност на Съда да изясни правния режим, приложим при издаване и отказ на визи съгласно Регламент (ЕО) № 810/2009 за създаване на Визов кодекс на Общността (наричан по-нататък „Визовият кодекс“) ( 2 ). Запитването се отнася по същество до два аспекта на този режим. Първият е свързан с консулските споразумения за представителство, сключени между държавите членки за целите на издаване и отказ на визи в трети страни, в които компетентната държава членка няма консулско присъствие, и обхвата на това представителство. Вторият се отнася до обжалването на решения за отказ за издаване на виза, и по-специално до i) определяне на държавата членка, която следва да вземе окончателното решение, когато е налице споразумение за представителство, поради което тази държава е компетентна да се произнесе по жалба срещу това решение, както и ii) дали референтните лица имат процесуална легитимация да обжалват от свое име решение за отказ за издаване на виза.

Правна уредба

Хартата на основните права на Европейския съюз

2. Член 47, първа алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз предвижда, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд ( 3 ). Съгласно член 47, трета алинея на лицата, които не разполагат с достатъчно средства, се предоставя правна помощ, доколкото тази помощ е необходима, за да се осигури реален достъп до правосъдие.

3. Съгласно член 51, параграф 1 разпоредбите на Хартата се отнасят до институциите, органите, службите и агенциите на Съюза. Хартата се прилага по отношение на държавите членки единствено когато те прилагат правото на ЕС.

Визовият кодекс

4. Визовият кодекс е приет на правното основание на член 62, параграф 2 от ДЕО (понастоящем член 77 от ДФЕС) ( 4 ) и има за цел чрез създаването на общ корпус от законодателство да насърчи „по-нататъшното развитие на общата визова политика като част от многопластова система, целяща да улесни законното пътуване и да овладее нелегалната имиграция посредством допълнително хармонизиране на националното законодателство и практиките за обработване на документи в местни консулски мисии“ ( 5 ).

5. Съгласно съображение 4 „[з]а визови цели държавите членки следва да имат представителства или да бъдат представени във всички трети държави, за чиито граждани се прилагат визови изисквания. Държавите членки, които нямат свое консулство в определена трета държава или в даден район от определена трета държава, следва да се стремят да сключат договорености за представителство с цел да не се налага кандидатите за виза да полагат прекомерни усилия, за да получат достъп до консулствата“.

6. Съображение 13 изброява различните форми на сътрудничество между държавите членки, които трябва да се предвидят, каквито по-специално са ограниченото представителство, съвместните центрове за приемане на заявления и сътрудничеството с външни изпълнители. Държавите членки са свободни да определят вида организационна структура, която ще използват във всяка трета държава.

7. Съгласно съображение 18 „[п]редвид различията на местно равнище, следва да се оцени практическото прилагане на конкретни законодателни разпоредби в дипломатическите мисии и консулски служби на държавите членки в отделни места с цел да се гарантира хармонизирано прилагане на законовите разпоредби, с което да се избегнат търсенето на по-изгодни варианти за получаване на виза (т.нар. „visa-shopping“) и различното третиране на кандидатите за визи“.

8. Съгласно съображение 22, за да се гарантира хармонизираното прилагане на Визовия кодекс на оперативно равнище, следва да се съставят инструкции относно практиките и процедурите, които да се следват от държавите членки при обработването на заявления за издаване на визи.

9. Съображение 34 се отнася до позицията на Швейцария. По отношение на тази държава Визовият кодекс представлява развитие на разпоредбите на достиженията на правото от Шенген по смисъла на Споразумението, сключено от Европейския съюз, Европейската общност и Конфедерация Швейцария относно асоциирането на Конфедерация Швейцария към изпълнението, приложението и развитието на достиженията на правото от Шенген ( 6 ).

10. Съгласно член 1, параграф 1 от Визовия кодекс този кодекс „определя условията и реда за издаване на визи за транзитно преминаване или за планиран престой на територията на държави членки с продължителност, която не превишава 90 дни в рамките на всеки 180-дневен период“. Съгласно член 1, параграф 2 тези разпоредби се прилагат по отношение на всеки гражданин на трета държава, който трябва да притежава виза, когато преминава външните граници на държавите членки съгласно Регламент (ЕО) № 539/2001 ( 7 ).

11. Съгласно член 4, параграф 1 „заявленията се разглеждат от консулствата, които взимат решение по тях“.

12. Член 5, параграф 1, буква а) определя държавата членка, компетентна за разглеждането на заявление за издаване на единна виза и за вземането на решение по него, като по-специално „държавата членка, чиято територия представлява единственото местоназначение на посещението(ята)“. Съгласно член 5, параграф 4 държавите членки си сътрудничат, за да се избегне ситуация, в която заявление не може да бъде разгледано и по него да бъде взето решение, тъй като държавата членка, която е компетентна в съответствие с Визовия кодекс, не е представена, нито е представлявана в третата държава, в която кандидатът подава заявление.

13. Съгласно член 6, параграф 1 „заявлението се разглежда и решение по него се взема от консулството на компетентната държава членка, в чийто консулски окръг кандидатът пребивава законно“.

14. Съгласно член 8: „1. Държава членка може да приеме да представлява друга държава членка, която е компетентна в съответствие с член 5, за целите на разглеждане на заявления и издаването на визи от името на другата държава членка. Държава членка може също да представлява друга държава членка в ограничена степен — само за приемане на заявления и за събиране на биометрични данни. 2. Когато възнамерява да откаже издаване на виза, консулството на представляващата държава членка изпраща заявлението за издаване на виза на съответните органи на представляваната държава членка, които вземат окончателно решение по заявлението в [определени срокове]. […] 4. Между представляващата и представляваната държава членка се сключва двустранна договореност, която съдържа следните елементи: а) уточнява продължителността в случаите на временно представителство и реда и условията за неговото прекратяване; б) евентуално предоставяне от страна на представляваната държава членка на сгради, персонал и заплащане в случаите, когато тя има консулство в съответната трета държава; в) евентуално изискване представляващата държава членка да изпраща заявленията от определени категории граждани на трети държави на централните органи на представляваната държава членка за предварителна консултация […]; г) чрез дерогация от параграф 2, евентуално упълномощаване на консулството на представляващата държава членка да отказва издаването на виза след разглеждане на заявлението. 5. Държави членки, които нямат свое консулство в трета държава, се стремят да сключат договорености за представителство с държави членки, които имат консулства в тази държава. 6. С цел да се гарантира, че лошата транспортна инфраструктура или големите разстояния в даден регион или географска област няма да изискват от кандидатите прекомерни усилия за достъп до консулство, държавите членки, които нямат свое консулство в този регион или географска област, се стремят да сключат договорености за представителство с държави членки, които имат консулства в съответния регион или област. […] 9. Когато консулството на представляващата държава членка реши да сътрудничи с външен изпълнител […], това сътрудничество включва заявления, попадащи в обхвата на договорености за представителство. Централните органи на представляваната държава членка биват уведомени предварително относно реда и условията на такова сътрудничество“.

15. Глава II от дял III урежда заявленията за издаване на виза. Член 11, параграф 1 от посочената глава предвижда, че кандидатите трябва да представят заявление по образец съгласно приложение I. Заявлението по образец трябва да е на разположение, в съответствие с член 11, параграф 3, на официалните езици на а) държавата членка, за чиято виза се кандидатства, б) приемащата държава, в) приемащата държава, както и на държавата членка, за чиято виза се кандидатства, или г) на представляващата държава членка, в случай на представителство. Съгласно член 11, параграф 4, „ако заявлението по образец не е на разположение на официалния(те) език(ци) на приемащата държава, на кандидатите се предоставя отделно негов превод на този(тези) език(ци)“.

16. Глава IV от дял III е озаглавен „Издаване на виза“. Член 32 от нея („Отказ за издаване на виза“) предвижда, че: „1. […] издаването на виза се отказва: а) ако кандидатът: […] iii) не представи доказателство за достатъчно средства за издръжка както за срока на планирания престой, така и за завръщането си в страната по произход или пребиваване, или за транзитното преминаване в трета държава, в която е сигурен, че ще бъде допуснат, или не може да придобие тези средства по законен начин; […] 2. Кандидатът се уведомява за решението за отказ и за мотивите, на които се основава, чрез стандартния формуляр, съдържащ се в приложение VI. 3. Кандидати, на които е отказана виза, имат право на обжалване. Жалбите се завеждат срещу държавата членка, взела окончателното решение по заявлението, в съответствие с националното законодателство на тази държава членка. Държавите членки предоставят на кандидатите информация за процедурата, която да следват в случай на обжалване, както е посочено в приложение VI“.

Шенгенското споразумение между ЕС и Швейцария

17. Целта на споразумението е да се организира сътрудничество между Европейския съюз и Швейцария относно въвеждането, практическото приложение и развитието на правото от Шенген ( 8 ). Така съгласно член 2, параграфи 1, 2 и 3 разпоредбите, изброени в приложения A и Б към споразумението, както и актовете и мерките на Европейския съюз и Европейската общност, които изменят и надграждат тези разпоредби, трябва да се въведат и прилагат в Швейцария.

18. В член 8, параграф 1 се предвижда, че Смесеният комитет ( 9 ) следи постоянно развитието на съдебната практика на Съда и на съдебната практика във връзка с тези разпоредби на компетентните швейцарски съдилища и че се създава механизъм, който да гарантира редовния взаимен обмен на информация относно тези съдебни практики.

19. В съответствие с член 8, параграф 2 Швейцария има право да представя изявления по делото или писмени бележки до Съда в случаите, когато съд в държава членка е отправил преюдициално запитване на основание член 267 ДФЕС относно тълкуването на разпоредбите, посочени в член 2.

20. Член 9 предвижда, че всяка година Швейцария следва да представя на Смесения комитет доклад за начина, по който нейните административни органи и съдилища са прилагали и тълкували съответните разпоредби на споразумението, тълкувано от Съда на Европейския съюз. Ако в срок от два месеца, след като е бил уведомен за съществено различие между съдебната практика на Съда на ЕС и тази на швейцарските съдилища или на значителни различия между органите на съответните държави членки и швейцарските органи при прилагането на съответните разпоредби, Смесеният комитет не може да осигури еднакво прилагане и тълкуване, се задейства процедурата за разрешаване на спорове, предвидена в член 10. В случай че тази процедура бъде неуспешна, Шенгенското споразумение между ЕС и Швейцария се прекратява.

Споразумение за представителство между Нидерландия и Швейцария

21. Споразумението за представителство между Нидерландия и Швейцария, приложимо към момента на настъпване на фактите (наричано по-нататък „споразумението за представителство“), влиза в сила на 1 октомври 2014 г. В него се посочва, че Швейцария ще представлява Нидерландия по отношение на всички видове шенгенски визи, включително в Шри Ланка.

22. В съответствие с точка 2 от това споразумение „представителство“ включва, наред с другото, „да бъде отказано издаването на виза, когато е уместно, в съответствие с член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс, и да бъдат разгледани жалбите, в съответствие с националното право на представляващата държава (член 32, параграф 3 от Визовия кодекс) […]“.

Националното законодателство

23. Актът за преюдициално запитване съдържа малко информация за приложимото национално право. Отбелязвам само, че член 1:2(1) от Algemene wet bestuursrecht (Общ административен закон) гласи, че заинтересованите страни по смисъла на този член могат да подават възражение или жалба против решението. Според запитващата юрисдикция това означава, че по отношение на заявленията за издаване на визи референтно лице е заинтересована страна и трябва да може да подаде жалба срещу решение за отхвърляне на заявление за издаване на виза от свое име.

Факти, производство и преюдициални въпроси

24. Г‑н Sumanan Vethanayagam и г‑жа Sobitha Sumanan (наричани по-нататък „г‑н и г‑жа Vethanayagam“) са съпрузи. Те са граждани на Шри Ланка и живеят в Шри Ланка.

25. Г‑н и г‑жа Vethanayagam кандидатстват за шенгенска виза, за да посетят в Нидерландия неговата сестра (съответно нейната зълва) — г‑жа Kamalaranee Vethanayagam (наричана по-нататък „референтното лице“), нидерландска гражданка, и нейния син. Тъй като Нидерландия няма консулско представителство в Шри Ланка, са подадени заявления — въз основа на договорености за представителство съгласно споразумението за представителство между Швейцария и Нидерландия — чрез VFS Global в Джафна (външен доставчик на услуги), който се занимава с всички заявления за визи за Швейцария, подавани в северната част на Шри Ланка.

26. На 19 август 2016 г. заявленията на г‑н и г‑жа Vethanayagam са отхвърлени, тъй като не успяват да докажат наличие на достатъчно средства за издръжка за планирания престой в Нидерландия и за гарантиране на тяхното завръщане в Шри Ланка по смисъла на член 32, параграф 1, подточка iii) от Визовия кодекс (наричано по-нататък „решението за отказ“). Г‑н и г‑жа Vethanayagam са информирани, че могат да обжалват по административен ред решението за отказ пред компетентните швейцарски органи.

27. На 2 декември 2016 г. швейцарските органи отхвърлят жалбата, подадена по административен от г‑н и г‑жа Vethanayagam и референтното лице (наричани по-нататък „жалбоподателите“) срещу решението за отказ. На 6 януари 2017 г. жалбоподателите обжалват това решение по съдебен ред пред Федералния административен съд (Санкт Гален, Швейцария). Този съд констатира, че ищците не могат да предявяват иск, без да заплатят съдебните такси.

28. Жалбоподателите започват паралелно производство в Нидерландия, опитвайки се да оспорят решението за отказ. С решение от 28 септември 2016 г. нидерландските органи отхвърлят исканията поради липса на компетентност да разгледат въпроса. Жалбоподателите подават жалба пред запитващата юрисдикция с искане за съдебен контрол на това решение.

29. Освен това г‑н и г‑жа Vethanayagam и тяхното референтно лице кандидатстват за краткосрочни визи пред Visadienst (Визова служба) в Нидерландия. С решение от 18 октомври 2016 г. Minister van Buitenlandse Zaken (министърът на външните работи) отказва да разгледа тези заявления и с решение от 23 ноември 2016 г. обявява за недопустима подадената от жалбоподателите жалба по административен ред срещу този отказ.

30. Жалбоподателите искат съдебно преразглеждане и на това решение. Те твърдят, че Нидерландия, държавата членка, където е основното им местоназначение, следва да обработи заявленията им за издаване на виза и да разгледа подадените срещу отказите за издаване на визи жалби по административен ред. Швейцария действала само като представител на Нидерландия. Пълното преотстъпване на компетентност и отговорност в процедурите по издаване на визи на Швейцария като представляващата държава членка противоречало на член 47 от Хартата.

31. Minister van Buitenlandse Zaken (министърът на външните работи) възразява, че компетентността да получава заявления за издаване на виза и да се произнася по тях била прехвърлена към Швейцария в съответствие с член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс. В този смисъл съгласно член 32, параграф 3 от Визовия кодекс жалбата срещу решението за отказ за издаване на виза следвало да бъде подадена в Швейцария.

32. С оглед на това запитващата юрисдикция има съмнения относно тълкуването на Визовия кодекс относно i) положението на референтното лице при обжалване на решение за отказ на заявлението за виза, ii) понятието за представителство по член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс и iii) съвместимостта на тази система с правото на ефективна съдебна защита, установено в член 47 от Хартата. Поради това отправя следните преюдициални въпроси: „1. Преклудира ли член 32, параграф 3 от Визовия кодекс възможността на референтно лице, в качеството му на заинтересовано лице с оглед на подадено от жалбоподател заявление за виза, да обжалва от свое име по административен и по съдебен ред отказа за издаване на виза? 2. Трябва ли представителството, предвидено в член 8, параграф 4 от Визовия кодекс, да се разбира в смисъл, че представляваната държава (също) запазва компетентността си, или че компетентността се прехвърля изцяло върху представляващата държава, в резултат на което самата представлявана държава повече не е компетентна? 3. Ако съгласно член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс са възможни и двете посочени във въпроса по точка 2 форми на представителство, за коя от двете държави членки следва да се приеме, че взема окончателното решение по смисъла на член 32, параграф 3 от Визовия кодекс? 4. Съответства ли на правото на ефективна съдебна защита по смисъла на член 47 от Хартата тълкуване на член 8, параграф 4 и член 32, параграф 3 от Визовия кодекс, според което кандидатите за виза могат да обжалват отхвърлянето на заявленията им единствено пред орган или съд на представляващата държава членка, а не в представляваната държава, за чиято виза се кандидатства? За отговора на този въпрос от значение ли е обстоятелството, че чрез предложеното средство за правна защита се гарантира правото на кандидата да бъде изслушан и да предприема съдебни действия в държава членка, че дължимите административни и съдебни такси за обжалване по административен и съдебен ред не са несъразмерно високи и че е налице възможност за предоставяне на правна помощ? Предвид съществуващата свобода на преценка, с която държавата разполага по визовите въпроси, за отговора на този въпрос от значение ли е дали съответният съд в Швейцария има достатъчно ясна представа за ситуацията в Нидерландия, за да може да предложи ефективна съдебна защита?“.

33. Писмени становища представят освен г‑н и г‑жа Vethanayagam и тяхното референтно лице, чешкото, датското, естонското, френското, италианското, нидерландското, полското и швейцарското правителство, Европейската комисия, Съветът на Европейския съюз и Европейският парламент. В проведеното на 6 декември 2018 г. съдебно заседание г‑н и г‑жа Vethanayagam и тяхното референтно лице, чешкото, датското и нидерландското правителство, Комисията, Съветът и Европейският парламент излагат становищата си устно.

Анализ

Предварителни бележки

34. Шенгенското пространство се основава на Шенгенското споразумение от 1985 г. ( 10 ), с което подписалите го държави приемат да премахнат всички вътрешни граници и да създадат единна външна граница.

35. Визовият кодекс развива достиженията на правото от Шенген по отношение на граждани на трети страни, които желаят да получат виза за краткосрочен престой в Шенгенското пространство ( 11 ). Той е част от целта за постепенно установяване на пространство на свобода, сигурност и правосъдие съгласно член 67 ДФЕС ( 12 ). Той полага основите на единен режим, съгласно който визи за срок до три месеца се издават от държавите членки. През 2017 г. в консулствата на държавите членки са подадени около 14,6 милиона такива заявления ( 13 ). Значението на този правен режим е очевидно.

36. Визовият кодекс заменя редица предходни разпоредби, регулиращи издаването на визи от държавите членки, съдържащи се в няколко правни инструмента с различен правен характер ( 14 ). Неговата цел е по този начин да се сложи край на съществуващите преди това различия в правилата, с което да се избегнат търсенето на по-изгодни варианти за получаване на виза и различното третиране на кандидатите за виза ( 15 ). Участващите държави се съгласяват да хармонизират условията и процедурите за издаване на визи за планиран престой на тяхна територия ( 16 ). От това следва, че при квалифицирането на мярка като попадаща в обхвата на достиженията на правото от Шенген или като развитие на тези достижения следва да се вземе предвид необходимостта от съгласуваност и необходимостта от запазване на тази съгласуваност, когато тези достижения еволюират ( 17 ).

37. Въпреки това с Визовия кодекс не се постига пълна хармонизация ( 18 ). В съображение 3 изрично се посочва, че чрез създаването на общ корпус от законодателство Визовият кодекс цели да подпомага „по-нататъшното развитие на общата визова политика като част от многопластова система, […] посредством допълнително хармонизиране на националното законодателство и практиките за обработване на документи в местни консулски мисии“. Хармонизираното прилагане на Визовия кодекс се представя по-скоро като цел, която да бъде постигната, отколкото като положение, произтичащо единствено от системата, въведена с този кодекс ( 19 ).

38. Независимо че не е посочено изрично, взаимното доверие е от основно значение за прилагането на Визовия кодекс. Хагската програма, която е в основата на приемането на Визовия кодекс ( 20 ), подчертава необходимостта от реален и значителен напредък към повишаване на взаимното доверие и насърчаване на общите политики ( 21 ). Както Съдът вече е посочвал, принципът на взаимно доверие между държавите членки е от основно значение за правото на Съюза, като се има предвид, че позволява създаването и поддържането на пространство без вътрешни граници ( 22 ). Такъв по-специално е случаят в контекста на сътрудничеството и съвместната дейност на участващите в Шенгенското пространство държави, които са решили да установят система на истинска солидарност, така че последиците от взетото от дадена държава членка решение да не се ограничава единствено до територията на тази държава членка, а обратно — да се отнася до цялото Шенгенското пространство ( 23 ). В този контекст държавите членки са създали възможност да се представляват една друга за целите на издаването и отказа за издаване на визи (член 8 от Визовия кодекс) ( 24 ). Тези аспекти свидетелстват за високото равнище на взаимно доверие, необходимо за прилагането на Визовия кодекс.

По първия въпрос

39. С първия поставен въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 32, параграф 3 от Визовия кодекс препятства възможността на държавите членки да предоставят на референтните лица на кандидатите за виза право да обжалват от свое име отказа по заявление за издаване на виза.

40. Нидерландското правителство и Комисията считат, че този въпрос е ирелевантен в настоящия случай, тъй като той се отнася до положението съгласно нидерландското право, докато в конкретния случай Швейцария е компетентна да разгледа жалбата срещу решението за отказ в съответствие с швейцарското законодателство.

41. Този довод следва да се отхвърли, тъй като той предопределя отговора, който ще бъде даден на останалите въпроси.

42. Съгласно постоянната съдебна практика националните юрисдикции, сезирани със спора, могат да преценят както необходимостта от преюдициално решение, за да могат да постановят решението си, така и релевантността на въпросите, които поставят на Съда ( 25 ). Освен това в настоящия случай референтното лице е подало от собствено име жалба пред запитващата юрисдикция.

43. В този контекст ще разгледам въпроса за това кой има право да обжалва решението за отказ за издаване на виза по член 32, параграф 3 от Визовия кодекс.

44. Тази разпоредба ясно посочва, че „кандидати, на които е отказана виза, имат право на обжалване“ ( 26 ). Оттук следва, както вече е приел Съдът, че когато е постановено окончателно решение за отказ за издаване на виза тази разпоредба изрично дава възможност на кандидатите за визи да подадат жалба в съответствие с националното законодателство на държавата членка, която е взела това решение ( 27 ).

45. С оглед на това Визовият кодекс оставя ли на държавите членки да преценят дали да позволяват на референтното лице на жалбоподателя да предяви от свое име жалба срещу такова решение за отказ, или се изключва допълнително право на обжалване?

46. Жалбоподателите, Комисията и чешкото, естонското, нидерландското и швейцарското правителство считат, че е допустимо подобно допълнително право съгласно националното право. Те се позовават на второто изречение на член 32, параграф 3 от Визовия кодекс, който предвижда, че „жалбите се завеждат срещу държавата членка, взела окончателното решение по заявлението, в съответствие с националното законодателство на тази държава членка“.

47. Датското, италианското и полското правителство поддържат противоположното мнение. Според тях член 32, параграф 3 от Визовия кодекс ограничава всяко право на обжалване до кандидатите. Обстоятелството, че жалбоподателят има референтно лице, не можело да измени обхвата на правните средства за защита, предвидени във Визовия кодекс.

48. Не мога да приема последните доводи.

49. Съдът вече е постановил, че законодателят на Съюза е предоставил на държавите членки правото сами да решават въпроса относно естеството и конкретните механизми на средствата за правна защита, които са на разположение на кандидатите за визи. Ако в правото на Съюза няма правила в съответната област, във вътрешния правов ред на всяка държава членка трябва да се установят процесуални правила за реда и условията за съдебна защита на частноправните субекти в съответствие с принципа за процесуална икономия, при условие обаче че тези правила не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни положения по вътрешното право (принцип на равностойност), и не правят прекомерно трудно или практически невъзможно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) ( 28 ).

50. В този контекст бих искал да подчертая, че Визовият кодекс не определя положението на референтните лица по еднообразен начин.

51. Документът, чрез който референтното лице се включва в процедурата за получаване на виза (формуляр за финансово подпомагане), се съставя от всяка държава членка ( 29 ). Визовият кодекс не предвижда образец на формуляр за финансово подпомагане в приложенията — действително оставя на държавите членки свободата да решават дали е нужен формуляр (вместо например писмо от референтното лице). Единственото изискване се отнася до езика: формулярът за финансово подпомагане (ако такъв съществува) следва да се изготви не само на официалния език или официалните езици на компетентната държава членка, но и на поне един друг официален език на институциите на Европейския съюз (член 14, параграф 4, последна алинея).

52. Визовият кодекс запазва мълчание относно евентуалното уведомяване на референтното лице за решенията за издаване, отказ, отнемане или отмяна на виза ( 30 ).

53. Визовият кодекс не определя нито качествата, които трябва да притежава референтното лице, нито определя някакви условия, на които референтното лице трябва да отговаря. Наръчникът за визите (който, бих искала да припомня, няма задължителна правна сила, а е само пример за начина, по който Комисията тълкува Визовия кодекс) посочва, че референтните лица могат да бъдат не само физически лица, но също и частни дружества и други юридически лица.

54. Накратко, Визовият кодекс не казва почти нищо относно правното положение на референтните лица. От това следва, че съответните въпроси са в рамките на националната процесуална автономия при спазване на принципите на равностойност и ефективност.

55. Според мен това включва възможността референтните лица да обжалват от свое име отказа за издаване на виза по силата на националното процесуално законодателство, както е предвидено в член 32, параграф 3 от Визовия кодекс.

56. Бих добавила само, че въпросното национално процесуално законодателство трябва да гарантира, че правото на обжалване на референтното лице (ако има такова) не засяга правото на кандидата за виза да обжалва решението за отказ, произтичащо пряко от Визовия кодекс. Въпреки това, ако даден кандидат за виза вече е обжалвал решение за отказ, трудно е да си представим как референтното лице би могло да подаде втора жалба срещу същото решение.

57. Запитващата юрисдикция, която е единствено компетентна да тълкува националната правна уредба, следва да определи дали и доколко разглежданият в главното производство режим на преразглеждане отговаря на тези изисквания ( 31 ).

58. Ето защо стигам до извода, че член 32, параграф 3 от Визовия кодекс не забранява на държавите членки да предоставят на референтните лица на кандидатите за виза правото да обжалват от свое име отказа за издаване на виза. Това право обаче трябва да се прилага, без да се засяга правото на обжалване на кандидата.

По втория и третия въпрос

59. Вторият и третият въпрос следва да се разгледат заедно. По същество запитващата юрисдикция иска да бъдат дадени насоки коя държава членка следва да се разглежда като постановила окончателното решение по смисъла на член 32, параграф 3 от Визовия кодекс при обстоятелства, когато съществува сключено споразумение за представителство, което упълномощава представляващата държава членка да откаже виза в съответствие с член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс.

60. Визовият кодекс не дава определение на понятието „държава членка, която е взела окончателното решение“ за отказ за издаване на виза (и следователно е компетентна да разгледа жалба срещу този отказ), в контекста на тази разпоредба.

61. Съгласно изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза и принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, която не препраща изрично към правото на държавите членки за определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което трябва да се отчитат по-специално контекстът на разпоредбата и целта на правната уредба, от която тя е част ( 32 ).

62. Пред Съда са представени две диаметрално противоположни становища. Чешкото, датското, естонското, френското, нидерландското, полското и швейцарското правителство, както и Комисията считат, че ако има двустранно споразумение за представителство по член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс, всичко се прехвърля към представляващата държава: както самият процес по изготвяне и приемане на решението, така и разглеждането на всякакви последващи жалби. Жалбоподателите и италианското правителство твърдят, че постановяването на окончателното решение следва да бъде отстъпено на представляваната държава членка, която поради това ще е компетентна да разглежда и жалбите срещу решението за отказ.

63. Считам, че когато споразумението за представителство е сключено съгласно член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс, представляваната държава членка остава компетентна да се произнася по жалба срещу решението за отказ за издаване на виза.

64. Отправната точка на анализа ми е разбирането за „компетентна държава членка“, която да разгледа и да се произнесе по заявление за издаване виза по смисъла на Визовия кодекс. Член 5, параграфи 1—3 от Визовия кодекс установява коя е тази държава членка за различни видове визи. В разглеждания случай компетентната държава членка е държавата, която представлява единственото местоназначение на посещението — Нидерландия. Съгласно предвиденото в член 6, параграф 1 от Визовия кодекс общо правило за консулската териториална компетентност консулството на тази държава членка в третата държава, под чиято юрисдикция кандидатът пребивава законно, следва да разгледа заявлението и да вземе решение по него. В такъв случай би трябвало съдебните органи на тази държава членка да са компетентни да разгледат жалбата срещу това решение съгласно член 32, параграф 3 от Визовия кодекс. Това е общото правило за определянето на компетентността съгласно Визовия кодекс.

65. Това също така бих определила и като „естествената подсъдност“ за подобна жалба. Тя съответства на единственото или на главното местоназначение на кандидатите за виза и на държавата членка, с която те са свързани за целите на техния краткосрочен престой на територията на държавите членки (което ги подвежда в приложното поле на Визовия кодекс).

66. На фона на този общ контекст член 8 от Визовия кодекс урежда договореностите за представителство между държавите членки, така че да се гарантира, че кандидатите за виза могат да подадат заявление по место ( 33 ), вместо да се налага да пътуват до най-близкото консулство, което разглежда заявлението за виза на държавата членка, на чиято територия те желаят да влязат (което понякога би налагало да се изминават дълги разстояния, а може би дори пътуване в друга държава).

67. Но какъв е обхватът на това представителство?

68. Когато член 8 описва обхвата и възможните форми на договореностите за представителство, той посочва (в параграф 1), че „[д]ържава членка може да приеме да представлява друга държава членка, която е компетентна в съответствие с член 5, за целите на разглеждане на заявления и издаването на визи от името на другата държава членка“ (курсивът е мой) ( 34 ). Представителството може, от друга страна, да бъде ограничено само „за приемане на заявления и за събиране на биометрични данни“. В този случай на още по-силно основание вземането на всички решения остава да се извършва от представляваната държава членка.

69. След това член 8, параграф 2 предвижда, че е стандартно представителството, съгласно което, когато възнамерява да откаже издаване на виза, консулството на представляващата държава членка е задължено да изпраща заявлението за издаване на виза на съответните органи на представляваната държава членка, за да вземат те окончателното решение по заявлението. Ясно е, че законодателят на Съюза първоначално е предвидил, че видът представителство по член 8, параграф 2 следва да бъде общото правило. По изключение в член 8, параграф 4, буква г) се предвижда вид представителство, при което, „чрез дерогация от параграф 2, [представляваната държава членка може да упълномощи] консулството на представляващата държава членка да отказва издаването на виза след разглеждане на заявлението“ (курсивът е мой) ( 35 ). Въпреки това никъде не се посочва, че по този начин компетентността (за разлика от това коя държава членка обработва заявлението) е прехвърлена или заменена. Държавата членка, която е определена като компетентна съгласно член 5, запазва тази компетентност за посочените цели. Представляващата държава членка действа „от името на“ компетентната държава членка.

70. Стандартният формуляр, използван за уведомление относно (включително) отказ за издаване на виза (приложение VI към Визовия кодекс), повтаря текста на член 8, параграф 1. Така той започва с думите: „посолството/генералното консулство/консулството/[друг компетентен орган] на ___ в ___ [от името на (представляваната държава членка)]“ (курсивът е мой). Изразът в квадратни скоби очевидно се включва, когато е налице договореност за представителство ( 36 ). Той има за цел да информира кандидата, че представляващата държава членка взема решението за отказ в качеството си на агент или представител на компетентната държава членка, която е представлявана.

71. Така от анализа на текста и структурата на Визовия кодекс следва, че i) компетентната държава членка за издаване и за отказ за издаване на визи е тази, чиято територия представлява единственото местоназначение на посещението (член 5); ii) компетентната държава членка може да бъде представлявана от друга държава членка за целите на събирането на заявления (член 8, параграф 1 in fine), издаването на визи (член 8, параграфи 1 и 2) или и както за издаване, така и за отказ за издаване на визи (член 8, параграф 1 и параграф 4, буква г); iii) правилата за компетентност, установени в член 5 от Визовия кодекс, представляват основата на договореностите за представителство и не се променят; iv) когато отказва издаването на виза, представляващата държава членка действа „от името на“ представляваната държава членка (член 8, параграф 1 във връзка с член 8, параграф 4).

72. В този контекст преминавам съм въпроса съдебните органи на коя държава членка са компетентни да се произнесат по подадена жалба съгласно член 32, параграф 3 от Визовия кодекс.

73. Член 32, параграфи 1 и 2 урежда съответно обстоятелствата, при които следва да бъде отказано издаването на визи, и уведомяването на кандидата за виза за този отказ чрез стандартния формуляр, съдържащ се в приложение VI към Визовия кодекс. С член 32, параграф 3 се въвежда правото на кандидата за виза да обжалва евентуален отказ „срещу държавата членка, взела окончателното решение по заявлението“.

74. Под заглавието „Бележки“ (непосредствено преди официалните печати и подпис) стандартният формуляр в приложение VI към Визовия кодекс завършва със следното: „Заинтересованото лице може да обжалва решението за отказ/анулиране/отмяна на визата съгласно националното законодателство“.

75. Процедурата е достатъчно ясна, когато компетентната държава членка е представена чрез нейното консулство в третата държава и сама разглежда заявленията за виза. Компетентната държава членка ще разгледа заявлението и ще реши дали да издаде виза или да откаже издаването на виза. Това тя ще направи от свое име, при упражняване на своята компетентност в съответствие с член 5. Нейното име ще фигурира във формуляра за отказ без каквито и да са допълнителни уточнения, тъй като тя е компетентна държава, а жалбата по член 32, параграф 3 ще бъде подадена пред нейните национални съдилища съгласно нейното национално право.

76. Очевидно е, че когато е налице договореност за представителство от вида, предвиден в член 8, параграф 4, буква г), представляващата държава ще обработва заявлението и ще вземе решението за отказ. Въпреки това представляващата държава ще извърши това „от името на“ държавата членка, която е компетентна да вземе това решение в съответствие с установените в член 5 критерии.

77. Представляващата държава членка ще действа съгласно упълномощаването от представляваната държава членка: съгласно член 8, параграф 4, буква г) двустранната договореност може да съдържа „евентуално упълномощаване на консулството на представляващата държава членка да отказва издаването на виза след разглеждане на заявлението“ (курсивът е мой). Това решение е всъщност „окончателното решение“, посочено в член 32, параграф 3. Но представляващата държава членка действа само „от името на“ представляваната държава членка (член 8, параграф 1). Кандидатите са ясно уведомени за обхвата на това представителство с решението за отказ (приложение VI към Визовия кодекс). По този начин постановяването на окончателното решение остава от компетентността на представляваната държава членка и това правомощие е ясно предоставено на представляваната държава членка в решението за отказ, съобщено на кандидата за виза. Ето защо представляваната държава членка остава компетентна да се произнесе по всяка жалба срещу това решение за отказ.

78. Този подход се подкрепя и от целта на Визовия кодекс.

79. Споразуменията за представителство се сключват именно с цел да не се налага кандидатите за виза да полагат прекомерни усилия, да пътуват прекомерно и да правят прекомерни разходи, за да достигнат до консулствата ( 37 ). Както е видно от съображение 29, Визовият кодекс зачита основните права и основните принципи, признати от Хартата и ЕКПЧ, и той следва да се тълкува в съответствие с тях ( 38 ). Отношението спрямо кандидатите за виза във всички държави, приели достиженията на правото от Шенген, се презумира, че съответства на изискванията на Хартата и ЕКПЧ ( 39 ).

80. Това включва принципа на ефективна съдебна защита като общ принцип на правото на Съюза, който произтича от общите конституционни традиции на държавите членки, залегнали в член 47 от Хартата, както и в членове 6 и 13 от ЕКПЧ ( 40 ).

81. Като се признава компетентността на представляваната държава членка да се произнася по подадените жалби, на кандидатите за виза се предоставя достъп до съда, където смятам, че е „естествената подсъдност“ за тези жалби (вж. т. 65 по-горе), тъй като по този начин най-добре се отразява принципът на ефективна съдебна защита. Чрез това решение се избягва необходимостта кандидатите за виза да бъдат задължавани да подават жалбите си пред съдебните органи на държава членка, с която не поддържат никаква връзка и която не е тяхното местоназначение. В резултат на това от тях няма да се изисква да полагат прекомерни усилия, за да имат достъп до съдебен контрол.

82. В контекста на настоящото дело това решение има допълнително предимство, тъй като позволява на компетентния национален съд да отправи преюдициално запитване до Съда по отношение на тълкуването на Визовия кодекс. Решение в обратния смисъл би означавало, че компетентни биха били съдилищата на държава, която не е членка на Съюза. Тези съдилища обаче не биха разполагали с възможността да отправят преюдициално запитване до Съда; освен това механизмът, установен чрез Шенгенското споразумение между ЕС и Швейцария, за да гарантира еднаквото прилагане и тълкуване ( 41 ), няма същият ефект, като процедурата по член 267 от ДФЕС.

83. В допълнение Визовият кодекс има за цел да осигури последователност и равно третиране на кандидатите ( 42 ). Когато заявленията за издаване на визи с цел посещение на една и съща държава членка (например Нидерландия) могат да бъдат отхвърляни от консулствата на държавите членки в целия свят въз основа на споразумения за представителство, сключени съгласно член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс, да се допусне тези решения да могат да бъдат обжалвани пред съдебните органи на различните държави членки, би означавало, че се допуска риск от различно третиране на жалбите от кандидатите, които желаят да посетят една и същата държава членка.

84. Ще добавя, че могат да възникнат и практически трудности, когато дадена държава членка разполага с широка мрежа от консулства. Понякога тя може да се окаже единствената държава членка с консулство в дадена страна. Например Франция е единствената държава членка, представена в Джибути, и тя представлява 17 други държави членки за целите на заявленията за издаване на визи ( 43 ). Ако (противно на моя анализ) Франция се считаше за компетентната държава членка и вземаше окончателни решения за откази за издаване на визи, френските съдилища в такъв случай биха били компетентни да се произнасят по жалби срещу решенията за отказ, засягащи кандидатите за виза, които желаят да посетят 17 различни държави.

85. Поради това стигам до извода, че когато е налице споразумение за представителство, с което се упълномощава представляващата държава членка да откаже издаването на виза в съответствие с член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс, представляваната държава членка е държавата членка, която взема окончателното решение по смисъла на член 32, параграф 3 от Визовия кодекс. Съдебните органи на представляваната държава членка следователно са компетентни да се произнасят по жалби срещу това решение за отказ.

По четвъртия въпрос

86. С четвъртия въпрос по същество следва да се установи дали тълкуване на член 8, параграф 4, буква г) и член 32, параграф 3 от Визовия кодекс в смисъл, че представляващата държава членка е компетентна да разглежда жалби срещу решения за отказ, е съвместимо с правото на ефективна съдебна защита, прогласено в член 47 от Хартата.

87. Този въпрос ще бъде релевантен само ако Съдът приеме, че представляващата държава е компетентна да разглежда жалби срещу решения за отказ по член 8, параграф 4, буква г) от Визовия кодекс. Вече посочих, че според мен тези разпоредби следва да се тълкуват в смисъл, че компетентна да се произнася по жалби срещу решенията за отказ на виза е представляваната държава членка, като по този начин се зачита правото на ефективна съдебна защита, закрепено в член 47 от Хартата. Затова според мен не е необходимо четвъртият въпрос да бъде разглеждан по-нататък.

Заключение

88. Предвид всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Окръжен съд Хага, заседаващ в Утрехт, Нидерландия), както следва: „– Член 32, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 810/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 г. за създаване на Визов кодекс на Общността (Визов кодекс) не преклудира възможността държавите членки да предоставят на референтните лица на кандидатите за виза право да обжалват от свое име отказ, постановен по заявление за издаване на виза. Това право обаче трябва да се прилага, без да се засяга правото на обжалване на кандидата. – Когато е налице споразумение за представителство, с което се упълномощава представляващата държава членка да откаже виза в съответствие с член 8, параграф 4, буква г) от Регламент № 810/2009, представляваната държава членка е държавата членка, която приема окончателно решение по смисъла на член 32, параграф 3 от Регламент № 810/2009. Затова съдебните органи на представляваната държава членка са компетентни да се произнесат по жалбите срещу решението за отказ“.

( 1 ) Език на оригиналния текст: английски.

( 2 ) Регламент на Европейския Парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година (ОВ L 243, 2009 г., стр. 1), последно изменен с Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 77, 2016 г., стр. 1).

( 3 ) ОВ C 83, 2010 г., стр. 389 (наричана по-нататък „Хартата“). Това право се основава на разпоредбата на член 13 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“). Вж. Разясненията относно Хартата (ОВ C 303, 2007 г., стр. 17, наричани по-нататък „Разясненията относно Хартата“).

( 4 ) Съображение 2.

( 5 ) Съображение 3, което цитира точка 1.7.3. от Хагската програма: укрепване на свободата, сигурността и правосъдието в Европейския съюз (ОВ C 53, 2005 г., стр. 1, наричана по-нататък „Хагската програма“).

( 6 ) ОВ L 53, 2008 г., стр. 52 (наричано по-нататък „Шенгенското споразумение между ЕС и Швейцария“). Наръчникът за обработване на заявления за издаване на визи и промяна в издадени визи (консолидирана версия от 9 юли 2014 г. за изменение на Решение на Комисията C(2010) 1620 окончателен от 19 март 2010 г., наричан по-нататък „Наръчникът за визите“), стр. 10, обяснява, че за целите на Визовия кодекс и Наръчника за визите понятието „държави членки“ се отнася до държавите — членки на ЕС, които прилагат изцяло достиженията на правото от Шенген заедно с асоциираните държави, а понятието „територия на държавите членки“ се отнася до територията на тези държави членки.

( 7 ) Регламент на Съвета от 15 март 2001 година за определяне на третите страни, чиито граждани трябва да притежават виза, когато преминават външните граници на държавите членки, както и тези, чиито граждани се освободени от това изискване (ОВ L 81, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 97). Шри Ланка е включена в списъка в приложение I към този регламент като трета страна, чиито граждани трябва да притежават виза.

( 8 ) Вж. осмото съображение от споразумението.

( 9 ) Смесеният комитет е създаден по силата на член 3 от споразумението между ЕС и Швейцария за асоцииране от Шенген и неговата компетентност е да разглежда въпроси, попадащи в обхвата на член 2 от това споразумение, и да гарантира, че „всяко съображение, изразено от Швейцария, се разглежда с необходимото внимание“ (член 4, параграф 1).

( 10 ) Споразумение между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 177). Виж още Конвенция за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19 том 1, стр. 183).

( 11 ) Съображение 3 и член 1, параграф 1 от Визовия кодекс. Достиженията на правото от Шенген са дефинирани в Решение 1999/435/ЕО на Съвета от 20 май 1999 година относно определението на достиженията на правото от Шенген с цел определяне, съобразно съответните разпоредби на Договора за създаване на Европейската общност и Договора за Европейския съюз, на правното основание за всяка от разпоредбите или решенията, които съставляват съвкупността от правни актове и норми (ОВ L 176, 1999 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 91).

( 12 ) Решение от 10 април 2012 г., Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, т. 34).

( 13 ) Статистически данни за визите по консулства на Шенген — 2017 г. Тези статистически данни са достъпни на адрес: https://www.schengenvisainfo.com/.

( 14 ) Вж. член 56 от Визовия кодекс и сравнителна таблица на съответствието на Визовия кодекс и на предварителните мерки.

( 15 ) Виж съображение 18 от Визовия кодекс и заключението на генералния адвокат Bobek по дело El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, т. 46). В този смисъл Визовият кодекс отразява приоритетите, заложени в проектното предложение на Комисията за регламент на Европейския Парламент и Съвета създаващи общностен кодекс на Визите, COM(2006) 403 („Предложение на комисията за създаване на Визов кодекс“), точка 4: „Чрез включването на всички правни инструменти, регулиращи условията и процедурите за издаване на визи в един [Визов кодекс], засилване на прозрачността и изясняване на съществуващите правила, въвеждане на мерки, насочени към увеличаване на хармонизацията на процедурите, засилване на правната сигурност и процедурните гаранции, се осигурява пълна обща политика с равно третиране на кандидатите за виза“.

( 16 ) Вж. моето становище по дело Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:170, т. 36).

( 17 ) Решение от 26 октомври 2010 г., Великобритания/Съвет (C‑482/08, EU:C:2010:631, т. 48).

( 18 ) Вж. в този смисъл моето становище по дело Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:170, т. 42).

( 19 ) Вж. в този смисъл съображения 18 и 22 от Визовия кодекс и заключението на генералния адвокат Mengozzi по дело Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, т. 42).

( 20 ) Вж. точка 1.7.3. от Програмата от Хага, съображение 3 от Визовия кодекс и предложение на Комисията за създаване на Визов кодекс, точка 2.

( 21 ) Вж. общите насоки, дадени от Хагската програма.

( 22 ) Вж. също Становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 191).

( 23 ) Заключение на генералния адвокат Mengozzi по дело Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:232, т. 57).

( 24 ) Неотдавна Комисията подчерта, че споразуменията за представителство са в съответствие с принципа на взаимно доверие, на който се основават достиженията на правото от Шенген. Вж. обяснителния меморандум към предложението на Комисията за регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 810/2009 за създаване на [Визовия кодекс], COM(2018) 252 окончателен (наричано по-нататък „предложението на Комисията за изменение на Визовия кодекс“), стр. 7.

( 25 ) Вж. по-специално решение от 28 февруари 2012 г., Inter-Environnement Wallonie и Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103, т. 36).

( 26 ) Текстът на тази разпоредба на френски език също е ясен („les demandeurs qui ont fait l’objet d’une décision de refus de visa peuvent former un recours contre cette décision“), както и на нидерландски — езикът на производството по настоящото дело („Aanvragers aan wie een visum е geweigerd, kunnen в beroep gaan“). Наръчникът за визите, който няма обвързващо правно действие, използва същата формулировка в точка 79: „Кандидати, на които е отказана виза, имат право на обжалване“.

( 27 ) Решение от 13 декември 2017 г., El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, т. 24).

( 28 ) Решение от 13 декември 2017 г., El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, т. 25 и 26).

( 29 ) Член 14, параграф 4 от Визовия кодекс.

( 30 ) Уведомяване на кандидата е предвидено в член 32, параграф 2 от Визовия кодекс (за решения за отказ) и член 34, параграф 6 (за решения за отнемане или анулиране на виза).

( 31 ) Вж. в този смисъл решение от 13 декември 2017 г., El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, т. 31).

( 32 ) Решение от 13 септември 2018 г., Ahmed (C‑369/17, EU:C:2018:713, т. 36 и цитираната съдебна практика).

( 33 ) Вж. също съображение 4 от Визовия кодекс.

( 34 ) В текста на езиците, които разгледах, е последователна употребата на формулировката в член 8, параграф 1, с която се посочва, че представляващата държава действа „от името на“ представляваната държава. Така текстът на нидерландски език гласи — „Een lidstaat kan ermee instemmen een andere lidstaat die op grond van artikel 5 bevoegd is, te vertegenwoordigen voor het onderzoeken van aanvragen voor en de afgifte van visa namens die lidstaat“, на френски — „Un État membre peut accepter de représenter un autre État membre compétent au sens de l’article 5 en vue d’examiner les demandes et de délivrer les visas pour le compte de cet autre État membre“; на немски — „Ein Mitgliedstaat kann sich bereit erklären, einen anderen nach Artikel 5 zuständigen Mitgliedstaat bei der im Namen dieses Mitgliedstaats erfolgenden Prüfung von Anträgen und der Erteilung von Visa zu vertreten“; на италиански — „Uno Stato membro può accettare di rappresentare un altro Stato membro che sia competente ai sensi dell’articolo 5 ai fini dell’esame delle domande e del rilascio dei visti per conto di tale Stato“; на португалски — „Um Estado-Membro pode aceitar representar outro Estado-Membro com competência nos termos do artigo 5.o para efeitos de análise de pedidos e de emissão de vistos em nome desse Estado-Membro“; на испански — „Un Estado miembro podrá aceptar representar a otro Estado miembro que sea competente con arreglo al artículo 5 a efectos de examinar las solicitudes y expedir los visados en nombre de ese Estado miembro“.

( 35 ) В предложението на Комисията за изменение на Визовия кодекс се предлага заличаване на настоящия член 8, параграф 2 от Визовия кодекс, за да „се гарантира, че представляващата държава членка е изцяло отговорна за обработването на заявления за издаване на визи от името на представляваната държава членка, което ще рационализира обработването на заявленията за издаване на визи в рамките на представителството и е в съответствие с принципа на взаимно доверие, на който се основават достиженията на правото от Шенген“ (стр. 7). Това предложение все още не е lex lata и по настоящото дело от Съда се иска да даде тълкуване на Визовия кодекс, който е в сила към момента на настъпване на фактите. Следва да се отбележи обаче, че в предложението все пак се посочва, че действията на представляващата държава членка (която е „изцяло отговорна за обработването на заявления за издаване на визи“) са „от името на“ представляваната държава членка“ (курсивът е мой).

( 36 ) Текстът на приложение VI е също последователен на различните езици, които вече разгледах. Така „[namens (naam van de vertegenwoordigde lidstaat)] (на нидерландски език); „[au nom de (nom de l’État membre représenté)]“ (на френски език); „[im Namen vom (Namen des vertretenen Mitgliedstaats)]“ (на немски език); „[nome di (nome dello Stato membro rappresentato)]“ (на италиански език), „[em nome de (nome do Estado miembro representado)]“ (на испански език).

( 37 ) Съображение 4 от Визовия кодекс и член 8, параграф 6.

( 38 ) Вж. в този смисъл решение от 13 декември 2017 г., El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, т. 32).

( 39 ) Вж. по аналогия решение от 21 декември 2011 г., N.S. и др. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 80).

( 40 ) Решение от 22 декември 2010 г., DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, т. 29).

( 41 ) Вж. точки 18—20 по-горе.

( 42 ) Вж. точки 36 и 37 по-горе.

( 43 ) Вж. достъпния на уебсайта на Европейската комисия документ от 15 януари 2018 г., преглед на дипломатическите мисии и консулските служби на държавите членки, отговорни за обработването на заявленията за издаване на виза и договореностите за представителство в съответствие с член 8, параграф 1 от Визовия кодекс.