BG Официален вестник на Европейския съюз C 107/7

Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейската централна банка, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите: Засилване на координацията на икономическата политика за стабилност, растеж и работни места – инструменти за по-силно икономическо управление на ЕС“

COM(2010) 367 окончателен

2011/C 107/02

Докладчик: г-н PALMIERI

На 30 юни 2010 г. Европейската комисия реши, в съответствие с член 304 от Договора за функционирането на Европейския съюз, да се консултира с Европейския икономически и социален комитет относно

„Съобщение на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейската централна банка, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите: Засилване на координацията на икономическата политика за стабилност, растеж и работни места – инструменти за по-силно икономическо управление на ЕС“

COM(2010) 367 окончателен.

Специализирана секция „Икономически и паричен съюз, икономическо и социално сближаване“, на която беше възложено да подготви работата на Комитета по този въпрос, прие своето становище на 7 февруари 2011 г.

На 469-ата си пленарна сесия, проведена на 16 и 17 февруари 2011 г. (заседание от 17 февруари 2011 г.), Европейският икономически и социален комитет прие настоящото становище с 240 гласа „за“, 2 гласа „против“ и 14 гласа „въздържал се“.

1. Заключения и препоръки

1.1 Европейският икономически и социален комитет (ЕИСК) приветства факта, че Комисията е осъзнала необходимостта от постигане на по-голяма интеграция при координирането на европейските икономически политики и е включила в своя дневен ред засилването на икономическото управление на Съюза.

1.2 ЕИСК признава, че настоящата икономическа криза в действителност постави на тежко изпитание икономическата, социалната и дори политическата стабилност на Европейския съюз (ЕС) като цяло и на Икономическия и паричен съюз (ИПС) в частност; тя показа слабата способност за координация между държавите-членки. Това се прояви както в спешните действия за ограничаване на финансовите и реалните последици от кризата, така и в предприетите мерки за преразглеждане на общата структура – и на еврозоната в частност – за да се избегне повтарянето на същото положение в близко бъдеще. Освен това е ясно, че големият държавен дълг на някои държави-членки, който поне отчасти произтича от значителните помощи за оздравяване на банките, е пречка за публичните инвестиции и за устойчивостта на социалните разходи.

1.3 ЕИСК призовава да бъде засилено европейското икономическо управление, като се обръща едно и също внимание както на изискванията за стабилност, така и на тези за растеж, създаващ нови работни места.

1.4 ЕИСК възнамерява да допринесе за намирането на необходимия широк консенсус за ефективно укрепване на икономическото управление, като акцентира, от една страна, върху някои ограничения и рискове, свързани със следвания от Комисията подход, а от друга – върху големия му потенциал.

1.5 На първо място ЕС трябва да излезе от настоящия застой, предизвикан от превратностите около Европейската конституция и разширяването на ЕС до 27 държави-членки с твърде големи разлики в историята и политическите им виждания – това затруднява определянето на общи икономически, социални и екологични цели, които трябва да са в основата на икономическото управление.

1.6 Същевременно правилата за бъдещето трябва да се основават на споделен анализ на миналото, в частност относно ограниченията на вече съществуващите инструменти за координиране, които доведоха до неефективно прилагане на Пакта за стабилност и растеж (ПСР) и неосъществяването на целите от Лисабон.

1.7 На второ място, що се отнася до графика, беше решено от 1 януари 2011 г. да започне „европейският семестър“, без да са определени предварително правилата на процеса и съдържанието му и без предложенията да са реално синхронизирани между различните институционални заинтересовани страни.

1.8 Ограниченото участие на институциите, представляващи европейските граждани (Парламентът и Комитетите), както в обсъждането, така и в прилагането на новото управление поражда риск общественото мнение да види в засилването на правилата, което включва по-малка свобода на политическа преценка и повече автоматично прилагане на правилата, „дефицит на легитимност“ в избора, направен от Съюза, успоредно със загубата на доверие в ЕС, отчетена в проучванията на Евробарометър.

1.9 ЕИСК счита, че утвърждаването на демократичната легитимност на координацията на европейските икономически политики трябва задължително да минава през Европейския парламент. Ето защо ЕИСК желае Парламентът да може да играе ключова роля в рамките на процеса, започнал с европейския семестър, както по отношение на наблюдението, така и по отношение на оценката на коригиращите мерки, предвидени в съобщението на Европейската комисия.

1.10 Само запазването на последователност между целите за растеж и за икономическо и социално развитие, обявени в стратегията „Европа 2020“ (за които са необходими равнища на инвестиции, може би несъвместими с бюджетните ограничения), от една страна, и изискванията за парична и финансова стабилност, формулирани в ПСР, от друга, ще позволи да се улесни приемането на бюджетните ограничения от страна на общественото мнение.

1.11 За тази цел е необходимо да се приеме подходящ набор от показатели, надхвърлящи БВП, в които могат да бъдат включени постиженията в социалната сфера и в областта на околната среда, но също и загубите в това отношение, като по този начин бъдат отразени реалните безпокойства на гражданите, прилагайки петте действия, предвидени в съобщението „Отвъд БВП“. Те се отнасят до използването на екологични и социални показатели, получаването на информация в реално време и точни данни за разпределението на благата и социалното неравенство, разработването на европейски информационен регистър за устойчиво развитие, както и включването в националните сметки на екологични и социални въпроси.

1.12 В съответствие с ролята си на консултативен орган ЕИСК би могъл да допринесе за по-успешното провеждане на европейския семестър чрез специална годишна сесия, на която да се обсъдят препоръките и начинът за постигане на консенсус относно реформите на национално равнище, отчитайки социалното отражение на приетите мерки. Това обсъждане би могло да се проведе през есента, след официалното приемане на препоръките от страна на държавите-членки, а заключенията от него биха могли да станат основа за обмен на мнения със съответните национални икономически и социални съвети, националните парламенти и Европейския парламент.

1.13 В частност, като се има предвид нарастващото внимание към преговорите между социалните партньори, особено в еврозоната, където държавите-членки вече не разполагат с инструмента на девалвацията, отношенията между синдикатите и сдруженията на работодателите стават неразделна част от очертаната от Комисията стратегия. Едно от решенията би могло да бъде по-интензивното и по-функционално използване на макроикономическия диалог (MED) за постигане на съвместна оценка от страна на правителствата и социалните партньори както на икономическата ситуация на равнище ЕС, така и на мерките, които трябва да се предприемат, в тясна координация с процеса на социален диалог на национално равнище.

1.14 Осъществяването на действително координиране на европейските икономически политики изисква консенсус по отношение на референтната и на прогнозната макроикономическа рамка. За тази цел ЕИСК желае да се гарантират условията за това, от една страна, Евростат да разполага с основна информация, която да позволява на Европейската комисия да формулира правилни прогнозни предложения, а от друга страна, останалите заинтересовани органи – Европейската централна банка, Европейският съвет, Европейският парламент и националните парламенти – да си оказват активна подкрепа.

1.15 ЕИСК желае координацията на европейските икономически политики да бъде, поне за държавите от еврозоната, първа стъпка към истинска обща икономическа политика и към координация на бюджетните политики.

1.16 Ако в рамките на една по-тясна координация на икономическите политики наред с данъчната и паричната политика се стигне до засилване на координацията и в политиката по отношение на трудовите възнаграждения в еврозоната, следва да се зачита свободата на колективното договаряне: в този контекст следва да се отхвърлят като неприемливи зададени от държавата цели за колективното договаряне и дори държавно разпоредени намаления на трудовите възнаграждения.

2. Засилването на европейското икономическо управление в съобщението на Европейската комисия (1)

2.1 Съобщението на Комисията представлява продължение на идеите, формулирани в съобщението относно „Засилване на координацията на икономическите политики“ (2) и на насоките, приети от Европейския съвет (EUCO 13/10), които следват постигнатите досега резултати от работната група за икономическото управление (Специална група под ръководството на Herman VAN ROMPUY).

2.2 В основата на документа на Комисията непряко се признава, че последиците от финансовата и икономическа криза са довели до различни видове натиск върху икономическата и социалната устойчивост на ЕС като цяло и на ИПС в частност, показвайки малка способност за координация на европейските икономически политики.

2.3 В този контекст в съобщението e поставена цел за структуриране на рамка за действие, която може да гарантира по-добра координация на икономическите политики на 27-те държави-членки на ЕС и в частност на 16-те членки на ИПС, за които са предвидени специални правила. Предвидената структура е насочена към интегриране на Пакта за стабилност и растеж и стратегията „Европа 2020“.

2.4 В рамките на процеса на засилване на европейското икономическо управление Комисията възнамерява да постигне три основни цели.

2.4.1 Първата цел се състои в засилване на координацията и надзора на икономическите политики с оглед:

— намаляване на националните неравновесия чрез засилен макроикономически надзор въз основа на механизми за предупреждение и санкции;

— въвеждане на по-хомогенни национални бюджетни рамки чрез определяне на еднакви минимални изисквания между държавите-членки и преминаване от едногодишно към многогодишно бюджетно планиране;

— укрепване на ПСР чрез насочване на вниманието към динамиката на държавния дълг и бюджетния дефицит.

2.4.2 Втората цел е въвеждане на система от предпазни коригиращи мерки и санкции при евентуални нарушения от страна на държавите-членки на ЕС.

2.4.3 Третата и последна цел е въвеждане на „европейски семестър за предварителна координация на икономическите политики“, който може да се прилага и за структурните реформи и мерките в подкрепа на икономическия растеж, предвидени в стратегията „Европа 2020“.

2.5 Комисията превърна тези цели във вторично законодателство чрез представения на 29 септември 2010 г. пакет за приемането на шест съобщения (3), които разглеждат подробно конкретните начини за осъществяване на целите. Тези съобщения ще бъдат предмет на две отделни становища на ЕИСК, едното от които относно реформата на ПСР, а другото относно макроикономическите неравновесия. Ето защо настоящото становище се ограничава до представяне на общи бележки относно цялостната система на управление, предложена от Комисията, и не навлиза в подробностите на законодателния пакет, който ще бъде разгледан конкретно в горепосочените две становища.

3. Общи бележки

3.1 Решението на Европейската комисия за започване на процес на реално засилване на координацията на европейските икономически политики следва да бъде приветствано. Тук става дума за една необходимост, вече подчертана от много европейски институции (сред които Европейския парламент), както и от други органи. В частност ЕИСК припомни в няколко свои предходни становища, посветени на тази тема (4), колко е важно да се подобри интеграцията на управлението на Европейския съюз.

3.2 Финансовата и икономическа криза постави на тежко изпитание стабилността на производствената, социалната и политическата сфера на ЕС като цяло и на ИПС в частност (5).

3.3 Социалният и икономически контекст изглежда нестабилен и несигурен; ето защо са необходими ефективна организация и добро функциониране на институциите. Става все по-очевидно, че при липса на сътрудничество между участниците в националните икономически политики е невъзможно да се насочат всички държави-членки в една обща посока предвид предизвикателствата, свързани с глобализацията на финансите и производството и извършващите се дълбоки технологични промени.

3.4 Поради липса на координация на икономическите политики кризата вече предизвика редица особено тежки икономически и социални последици за ЕС, в частност по отношение на перспективите за растеж и заетост. Тези последици бяха ясно посочени в проектодоклада относно финансовата, икономическа и социална криза, представен в Европейския парламент от докладчика г-жа Pervenche BERÈS (6).

3.4.1 Брутният вътрешен продукт (БВП) на ЕС, след слаб растеж през 2008 г. (+0,5 %), спадна чувствително през 2009 г. (-4,2 %) и би трябвало отново бавно да се покачи през 2010 г. и 2011 г. (прогнозите са съответно за +1 % и +1,7 %). Спадът е особено сериозен в трите балтийски държави (в края на 2011 г. Латвия ще е загубила 22 % от своя БВП за 2007 г.) и в Ирландия, а в по-малка степен и в Италия, Гърция и Финландия. В същото време от 2007 до 2009 г. износът на държавите-членки, както към други държави-членки, така и извън ЕС, се е свил с 12 %, с върхови стойности от над 15 % за Финландия, Малта, България, Швеция, Естония и Обединеното кралство (7).

3.4.2 Следователно повечето от държавите-членки са се отдалечили от поставените в Лисабонската стратегия цели, свързани с на пазара на труда – равнището на заетост в ЕС е спаднало от 65,4 % през 2007 г. на 64,6 % през 2009 г., със спадове от над 5 % в Естония, Ирландия, Испания и Латвия. Едновременно с това равнището на безработицата в ЕС се е увеличило от 7,1 % на 8,9 %, надхвърляйки прага от 10 % в Испания (където достигна 18 %), в Словакия, Ирландия и в трите балтийски държави.

3.5 В този силно критичен контекст, който изисква също толкова силни решения, подходът и сроковете, избрани от Комисията по отношение на процеса на засилване на европейското икономическо управление, будят известно недоумение. Това са фактори, които не само пречат да се постигне възможно най-широк консенсус във връзка с процеса, започнал в институциите на Общността и в общественото мнение, но биха могли също така да направят неясен самия предмет на предложената координация.

3.6 На първо място действията на ЕС, насочени към засилване на координацията на икономическите политики, не биха могли да се осъществят без да се определи – с реален консенсус между държавите-членки – какво всъщност се разбира под „икономическо управление“, съпроводено с внимателна оценка на причините, които през миналото десетилетие доведоха както до неефективно прилагане на ПСР, така и до недостатъчно осъществяване на целите от Лисабон.

3.6.1 От една страна терминът „управление“ навежда на мисълта за децентрализирана институционална структура, в която действа не само един център на власт, както в отделните държави, а има многообразие на участниците, както на правителствено, така и на неправителствено равнище, които си сътрудничат, за да постигнат споделените от тях цели. ЕС обаче все още се намира в застой, поради превратностите около Европейската конституция и разширяването на ЕС до 27 държави-членки с твърде големи разлики в историята и политическите им виждания. Ето защо е необходимо институциите на ЕС и държавите-членки действително да възприемат нови икономически, социални и екологични цели, които обаче е трудно да се конкретизират след големите усилия, положени през 80-те и 90-те години за създаването на единния пазар и приемането на еврото.

3.6.2 От друга страна, определянето на правила за бъдещето изглежда не се основава на съвместен анализ на миналото. В действителност е важно да се установи дали слабостите на ПСР произтичат от първоначалните грешки при проектирането на съществуващите в ИПС ограничения в контекста на сериозни кризи или от несполучлив политически избор по време на прилагането му, или пък дори от различни виждания относно преследваните цели и съответните стратегии за тяхното постигане (ниска инфлация, растеж на икономиката и заетостта, роля на еврото като резервна валута и др.) (8). И с предишните версии на ПСР Съюзът разполагаше от повече от десетилетие с правила за поведение за държавите-членки; те обаче не попречиха често да се появяват и повтарят критични ситуации.

3.6.3 Същевременно фактът, че повечето от количествените цели, определени от Лисабонската стратегия, не бяха достигнати – дори ако се абстрахираме от икономическата криза – повдига сериозни въпроси относно избора на показатели и годността им да представят ефективно пътя към повишаване на конкурентоспособността и на динамиката.

3.7 На второ място, що се отнася до сроковете, беше решено европейският семестър да започне на 1 януари 2011 г., без да са определени предварително правилата на процеса и съдържанието му и без да е направена ефективна синхронизация на предложенията между различните заинтересовани институционални органи: Европейската комисия, Европейския парламент, работната група за икономическо управление, председателствана от Herman VAN ROMPUY, Европейската централна банка (ЕЦБ), ЕИСК и Комитета на регионите. Дискусионният процес би трябвало да завърши с приемането от страна на Парламента най-рано едва през лятото на 2011 г.

3.8 В една много критична ситуация, подобна на тази, която настъпи през пролетта на 2010 г., очевидно Комисията е повече загрижена за бързо излизане от кризата – което може да бъде показано на световните финансови пазари и на общественото мнение – отколкото за ефективността, която този отговор може да има в средносрочен и дългосрочен план, не само във финансовата, но и в производствената, социалната и политическата сфера.

3.9 Според Комисията излизането от кризата изисква по-строги правила и по-сигурни санкции с по-малка свобода на политическа преценка и повече автоматично прилагане на правилата. Но никакъв набор от правила не може ефикасно да се справи с тежки кризи, тъй като почти винаги те се причиняват от извънредни и непредвидими събития, които убягват както на техниките на прогнозиране, така и на способностите за реагиране на предварително установените правила. Утопията за „управление чрез правила“, което да освободи политиците от отговорността да правят избор на решения, е твърде трудно осъществима и дори опасна, тъй като тя поражда измамно чувство за сигурност и създава впечатлението, че сме предпазени от всеки източник на несигурност (9). Подобен подход освен това съдържа два вида проблеми, които следва внимателно да оценим.

3.9.1 Първият е рискът от подценяване на предимствата на общностния подход с участието на най-представителните институции на европейските граждани, спрямо междуправителствената логика, която следва решения, вземани главно от Съвета, докато Парламентът и Комитетите имат ограничена роля. Единственото изключение е участието на Европейския парламент в европейския семестър. През януари Комисията ще представи пред него годишния анализ на растежа, за да се постави началото на дебата относно насоките, които трябва да бъдат следвани в областта на координацията.

3.9.1.1 Превесът на междуправителствената логика може да доведе и до подценяване на дефицита на европейско гражданство, появил се вече в рамките на Лисабонската стратегия. Това е заплаха за икономическата, социална и политическа устойчивост на ЕС, аналогична на тази, свързана със световната криза. Тя би могла да съживи илюзията за връщане към националния суверенитет чрез отказване от еврото (и дори от самия Съюз), за да се започне отново едно малко вероятно национално развитие, освободено от ограниченията и от европейските технократи. Не е случайно, че в статия, публикувана на 29 август 2010 г. във Washington Post, един внимателен наблюдател на Европейския съюз – Charles KUPCHAN (10) – предупреди, че съществува риск от „ренационализация“ на европейския проект: „Европа преживява ренационализация на политическия живот с държави, които се опитват да си възвърнат суверенитета, който някога доброволно пожертваха в името на един общ идеал“ (11).

3.9.1.2 Европейските граждани изглежда признават тази загуба на доверие, не толкова по отношение на институциите на Общността като такива, колкото по отношение на ползата от членството в ЕС. Сондажите на Евробарометър (12) всъщност сочат как – от пролетта на 2007 г. до пролетта на 2010 г. – процентът на европейците, оценяващи положително принадлежността на своята държава към ЕС, е спаднал от 57 % на 49 %, в полза на онези, които дават негативна оценка (днес 18 %), и на онези, които не могат да преценят (29 %). Успоредно с това процентът на гражданите, които считат, че като цяло тяхната държава е имала полза от членството си в ЕС, е намалял от 59 % на 53 %, докато процентът на онези, които считат, че не е имало такива ползи, е достигнал 35 %.

3.9.2 Вторият проблем е рискът от придържане към традиционен подход при решаването на проблеми, който се основава на първостепенното значение на финансовите ограничения, за сметка на въпросите, свързани с растежа, социалното равенство и борбата с влошаването на състоянието на околната среда, въпреки че вече се разпространяват убедителни новаторски аргументи (13).

3.9.2.1 Отношенията между публични разходи, икономически постижения и социални цели са по-сложни, отколкото се внушава от прекалено опростената хипотеза за компромиса между равенство и ефективност. Добре проектирани социални системи и системи за регулиране по отношение на околната среда дават възможност за нарастване включително на ефективността и конкурентоспособността дотолкова, че да бъдат считани за производствен фактор, който допринася за стабилността и икономическата динамика в пост-индустриалните икономики.

3.9.2.2 Това важи в още по-голяма степен в период на криза, каквато сега преживяват европейските икономики. В Европейския план за икономическо възстановяване (14) Комисията призна както необходимостта от „намаляване на „човешката цена“ на икономическия срив и на неговото въздействие върху най-уязвимите социални слоеве“, така и факта, че кризата би трябвало да бъде разглеждана като възможност за ускоряване на „прехода към икономика с ниски въглеродни емисии“ в рамките на „стратегия, която ще стимулира новите технологии, ще създаде нови работни места за т. нар. специалисти със „зелени якички“, ще разкрие нови възможности на бързо разрастващите се световни пазари“.

3.9.2.3 Освен това следва да се припомни, че кризата се зароди не в публичния, а в частния сектор поради неравновесията между глобалната експанзия на предлагането на стоки и услуги и изоставането на покупателната способност на потребителите (15). До голяма степен регистрираното от държавите-членки влошаване на бюджетите по отношение на БВП е само последица от спешните интервенции заради спада на знаменателя (националния доход) и нарастването на числителя (публичните разходи, послужили за спасяване на финансовата и производствената система, както и за автоматичните стабилизатори, целящи ограничаване на потенциално драматичните последици от кризата) (16). Както много точно пише FITOUSSI, „Бюджетните проблеми на Европа се дължат не толкова на свободните действия на правителствата, колкото на последиците за публичните финанси, предизвикани автоматично от обедняването на обществата“ (17).

4. Специфични бележки

4.1 Недостатъчната яснота по въпроса какво се разбира под „икономическо управление“ и по отношение на основните му цели, както и непознаването на ограниченията на ПСР и на Лисабонската стратегия, изисква определянето на стратегия, споделяна от държавите-членки и от институциите на ЕС. Тази стратегия не бива да се свежда до посочване на правила и официални процедури, а трябва – още повече в несигурния контекст, създаден вследствие на икономическата криза – да разглежда подробно конкретните политики за подобряване на качеството на живота на европейските граждани, за увеличаване на равнището на заетост (в това число на групите в неблагоприятно положение като лицата с увреждания и етническите малцинства) и за засилване на конкурентоспособността на европейската производствена система (в това число малките и средните предприятия и социалната икономика).

4.2 За тази цел не можем да се ограничим до правилата на доброто счетоводство за проверка на съпоставимостта на приходите и разходите, макар тези правила да са необходими. За да се засилят доверието и очакванията на европейските граждани по отношение на ЕС, са нужни действия в средносрочен и дългосрочен план, които биха дали възможност за компромис между необходимата строгост по отношение на сметките и също толкова важната способност за създаване и прилагане на проекти за икономическо и социално развитие. Следователно е необходимо по-развито европейско съзнание за един Европейски съюз, разбиран като политическа организация, чиято амбиция е да координира към една реално споделена цел различните национални политики и да бъде активен участник на световната сцена.

4.3 Една Европа, изградена по по-съзнателен начин, предполага по-решителна роля, както и по-голяма способност за разбиране на текущите промени от страна на институциите, представляващи гражданите и социалните партньори – Парламентът и Комитетите – чрез които предвиденият от Комисията процес на координация може да получи силна демократична легитимност и да намери широка подкрепа, която изглежда необходима за ефективното му прилагане.

4.4 Понастоящем обаче ролята на Парламента в европейския семестър изглежда скромна и ограничена до началната фаза на дебата и до първите насоки на процеса на координация, докато той би могъл да играе по-голяма и по-ефективна роля, ако неговите дейности са координирани с дейностите на националните парламенти, които трябва да разглеждат и приемат бюджетите на отделните държави-членки. Европейският парламент може да играе съществена роля за определяне на вида икономическо управление, към което Съюзът трябва да се стреми, и за гарантиране на демократичната легитимност на превантивните и коригиращи мерки, в това число паричните санкции, налагани на държавите-членки.

4.5 В този контекст ЕИСК, в съответствие с ролята си на консултативен орган на европейските институции, може да допринесе за засилването на европейското икономическо управление чрез специална годишна сесия, посветена на обсъждането на препоръките и начина на постигане на консенсус относно реформите на национално равнище, отчитайки социалното отражение на приетите мерки. Добавената стойност на ЕИСК се състои именно в това, че в него са представени организациите, които на национално равнище определят социалния консенсус по отношение на икономическите политики. Това предимство би могло да позволи на ЕИСК да даде важен принос за ангажимента и повишаването на отговорността не само на политическите ръководители, а също така и най-вече на гражданите на държавите-членки.

4.5.1 Това обсъждане би могло да се проведе през есента, след официалното приемане на препоръките от страна на държавите-членки, а заключенията от него биха могли да станат основа за обмен на мнения със съответните национални икономически и социални съвети, националните парламенти и Европейския парламент, давайки възможност както за оценяване на приетите стратегии, така и за разпространяването и споделянето им на национално равнище в подходяща степен.

4.6 Нарасналото влияние на Парламента и на Комитетите би намалило риска от подценяване на целта за растеж и за икономическо и социално развитие в сравнение с необходимостта от парична и финансова стабилност, позволявайки по този начин да се запази последователността между ПСР и стратегията „Европа 2020“. Действително, въпреки че икономическата стабилност, особено в период на криза, е в основата на растежа и на поддържането на жизненото равнище на европейските граждани, търсенето на по-голяма стабилност не бива да се осъществява в ущърб на доходите и на правата на гражданите. Ето защо едновременното преследване както на целите на реформата на икономическото управление, така и на тези на стратегията „Европа 2020“, би улеснило приемането на бюджетните ограничения от страна на общественото мнение.

4.6.1 При сегашното положение, въпреки че Комисията изглежда обръща голямо внимание на това двете стратегии да бъдат поставени в една и съща рамка, възникват сериозни съмнения относно действителните ѝ намерения да пристъпи към реалното интегриране на тези стратегии, които продължават да бъдат ясно разделени. Появява се по-скоро тенденция към намаляване на значението на социалното измерение в полза на факторите на производителността и гъвкавостта на труда, разглеждани като елементи, които могат да повишат конкурентоспособността на европейските предприятия.

4.6.2 Основната хипотеза е, че макроикономическият надзор – заедно с тематичния надзор на структурните реформи, искани от Комисията – създава благоприятни условия за гарантиране във всички случаи на устойчиво икономическо развитие в полза както на стратегията „Европа 2020“, така и на ПСР. Но над десетгодишният опит от експериментирането на единната валута – а следователно и на невъзможността да се използва инструментът на девалвацията в еврозоната – не показва очевидни признаци, че разликите в конкурентоспособността в рамките н ЕС и на ИПС могат бързо да бъдат премахнати.

4.7 За да се постигне качествено повишаване на конкурентоспособността, стратегията „Европа 2020“ като че ли се движи в правилната посока, предвиждайки мерки в областта на знанието, иновациите и устойчивостта на околната среда. Създава се обаче противоречие между целите на стратегията „Европа 2020“ и укрепването на ПСР, още повече в европейския икономически и социален контекст на бавно излизане от кризата.

4.7.1 В действителност, за да бъдат постигнати амбициозните цели на стратегията „Европа 2020“ – интелигентен растеж (на основата на знанието и иновациите), устойчив растеж (по-ефективен, екологичен и конкурентоспособен) и приобщаващ растеж (социално и териториално сближаване чрез заетост, с особено внимание към работниците в неблагоприятно положение) – е необходимо финансиране за осъществяването на достатъчно инвестиции. Същевременно обаче подобни мерки, изискващи повече преки публични разходи или данъчни облекчения за участниците от частния сектор, биха могли да се окажат несъвместими с бюджетните ограничения, които Комисията възнамерява да засили, за да бъде спазван ПСР и за да бъде подобрено икономическото управление.

4.7.2 Освен това, отново по отношение на БВП, със сигурност е вярно, че стабилността на публичните сметки и на еврото е необходимата база, върху която се изграждат политиките на развитие с широк обхват, но счетоводните правила сами по себе си не гарантират положително развитие на финансите на държавите-членки в дългосрочен план. В действителност според „принципа на инвариантност“, изложен от STIGLITZ, SEN и FITOUSSI (18), стойността на счетоводните агрегати на национално равнище не трябва да зависи от институционалните, икономическите, социалните и политическите различия между отделните държави, а трябва да се сравняват колкото е възможно по-сходни ситуации. С други думи, за да се гарантира устойчивост на публичните сметки в дългосрочен план, не е достатъчно да се осъществява надзор на дефицита и дълга от година на година, а е необходимо да се отчитат бъдещите перспективи – в това число на частните пазари, като се започне с финансовите пазари, пазарите на недвижими имоти и застрахователните пазари, които при криза и извънредна ситуация могат да окажат значително въздействие върху стабилността на публичните финанси на държавите-членки, например чрез спасяването на финансовите институции и големите предприятия.

4.7.3 От друга страна, фокусирането върху неравновесията по отношение на конкурентоспособността предполага постоянно проследяване на динамиката на разходите за единица труд, което от своя страна означава да се обръща все повече внимание на преговорите между социалните партньори, в частност в еврозоната, където държавите-членки вече не разполагат с инструмента на девалвацията. Следователно отношенията между синдикати и сдружения на работодатели би трябвало да бъдат неразделна част от създадената от Комисията стратегия, но този важен елемент липсва в съобщението на Комисията.

4.7.3.1 Едно от решенията би могло да бъде по-интензивното и по-функционално използване на макроикономическия диалог (MED) за постигане на ефективна и одобрена от правителствата и социалните партньори оценка на икономическата ситуация в ЕС и на мерките, които трябва да се предприемат, в тясна координация с процеса на социален диалог на национално равнище. Чрез качествен скок този инструмент би позволил ефективно участие на социалните партньори заедно с Европейската централна банка, Комисията и Съвета така, че да се гарантира единство между динамиката на Общността и тази на държавите-членки (19).

4.8 Приемането на ефективна координация на европейските икономически политики изисква пълен консенсус на 27-те държави-членки по отношение на референтната и на прогнозната макроикономическа рамка, тъй като именно на тази основа ще бъдат изготвени икономическите и данъчните политики на държавите-членки, които ще бъдат обявени през европейския семестър. В този особен контекст основна роля имат анализите на Евростат, прогнозните предложения на Европейската комисия, подкрепящата роля на Европейската централна банка и реакциите на Европейския съвет и Европейския парламент.

4.9 Поради силната взаимозависимост между икономическите, социалните и екологичните цели е необходимо също така да се приемат по-пълни показатели, а не да се отчита само растежът на БВП. Полезно е да се припомни, че в съобщението на Комисията, красноречиво озаглавено „Отвъд БВП – Измерване на напредъка в свят на промени“ (20), е посочена именно необходимостта от нови показатели, които „синтетично отчитат постиженията в обществената сфера и в опазването на околната среда (като по-добра социална спойка, достъпност на и до базовите продукти и услуги, образованието, общественото здравеопазване и качеството на въздуха), както и неуспехите (например увеличаване на бедността и престъпността, изчерпване на природните ресурси)“ и следователно са „в съответствие с обществените настроения“.

4.10 Засилването на управлението, за да бъде то ефикасно и за да постигне целите си, изисква ефективно да се приложат петте предвидени действия, за да се отиде отвъд БВП: (i) използване на екологични и социални показатели; (ii) най-актуална информация за взимане на решения; (iii) по-точно отчитане на разпределението на благата и социалното неравенство; (iv) разработване на европейски информационен регистър за устойчиво развитие; (v) включване в националните сметки на екологични и социални въпроси.

4.11 Няма съмнение, че настоящият процес на засилване на европейското икономическо управление, както и други процеси, възникнали в историята на ЕС, ще се окаже сложен. Впрочем става дума за характерна черта на самия ЕС. Със сигурност е вярно, както припомни един италиански журналист, че „Европа (за разлика от САЩ) страда от по-голяма неопределеност, която я накара, още от създаването си, да бъде като пътуване в търсене на посока“ (21). Днес обаче е също толкова необходимо това пътуване да има точна и ясна посока, споделена от европейските граждани, техните парламенти и националните и европейските институции. Само по този начин може да бъде постигната целта, която Европейският съюз си постави още от първите дни на своето създаване.

Брюксел, 17 февруари 2011 г. Председател на Европейския икономически и социален комитет Staffan NILSSON

(1) COM(2010) 367 окончателен.

(2) COM(2010) 250 окончателен.

(3) COM(2010) 522 до 527; за повече подробности посетете следния адрес: http://ec.europa.eu/economy_finance/articles/eu_economic_situation/2010-09-eu_economic_governance_proposals_en.htm

(4) Становища на ЕИСК на следните теми: „Последиците от кризата с държавния дълг за управление то на ЕС“ОВ C 51, 17.2.2011 г., стр.15; „Икономическо възстановяване: текущо състояние и конкретни инициативи“ОВ C 48, 15.2.2011 г., стр. 57; „Финансовата криза и нейното въздействие върху реалната икономика“ОВ C 255, 22.9.2010 г., стр. 10; „Икономически политики, които благоприятстват европейската индустриална стратегия“ОВ C 10, 15.1.2008 г., стр. 106; „Общи насоки на икономическите политики и на икономическото управление – условия за една по-голяма съгласуваност на икономическите политики в Европа“ОВ C 324, 30.12.2006 г., стр. 49; „Засилване на икономическото управление – реформата на Пакта за стабилност и растеж“ОВ C 88, 11.4.2006 г., стр.68.

(5) Както уточни комисарят по икономическите и паричните въпроси Olli REHN по време на изслушването му на 5 юли 2010 г. в Европейския парламент, „Кризата направи видими големите системни слабости в настоящия Икономически и паричен съюз. Казано по-просто, ние се нуждаем от засилване и подобряване на координацията на икономическата политика на ЕС. Нуждаем се също така от по-строго прилагане на правилата на ИПС. Ако не се спазват, правилата нямат никакво значение“. (REHN O., „Засилване на доверието в икономиката на Европа“, изказване пред комисия ECON на Европейския парламент, Страсбург, 5 юли 2010 г.)

(6) Европейски парламент, Проектодоклад относно финансовата, икономическа и социална криза: препоръки за мерките и инициативите, които трябва да се предприемат (междинен доклад). Специална комисия по финансовата, икономическа и социална криза. Докладчик: г-жа Pervenche BERÈS, 6 май 2010 г

(7) Информация от базата данни на Евростат (септември 2010 г.), възпроизведена в таблици 1 и 2 от приложението.

(8) На 20 септември 2010 г. самият председател на Европейския съвет Herman VAN ROMPUY призна за съществуването на този институционален недостатък: „… трябва да живеем с дилемата за един паричен съюз без развит бюджетен съюз. От въвеждането на еврото европейските институции отговарят за паричната политика, като държавите-членки запазват отговорността си за своите бюджетни политики и координират икономическите си политики, което създава напрежение. На това се дължат и понякога непоследователните решения, за които говорих … ! Можем да съжаляваме, че има конструктивен недостатък, според някои „първородния грях“ на еврото. Бих казал, че това е по-скоро структурен недостатък. В миналото обаче, при преговорите за Договора от Маастрихт, по-конкретно между Германия и Франция, трябваше да се направи избор. Без този първороден грях, еврото дори нямаше да се роди!“, VAN ROMPUY H., „Големите предизвикателства за Европа, не ренационализация на европейската политика, а европеизация на националната политика“, реч по покана на „Нашата Европа“, Париж, голямата аула на Института по политически науки, (http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/fr/ec/116622.pdf).

(9) VEROLA N., L'Europa e la crisi: squilibri finanziari ed equilibri costituzionali („Европа и кризата: финансови неравновесия и конституционини равновесия“), статия за ASTRID, 2010 г., достъпна на: www.astrid-online.it/Riforma-de/Studi-e-ri/VEROLA---L-Europa-e-la-crisi---squilibri-finanziari-ed-equilibri-costituzionali.pdf (само на италиански език).

(10) Директор „Европейски проучвания“ на Council on Foreign Relations (Съвет за външни отношения) и професор в университета Georgetown.

(11) KUPCHAN, C., As nationalism rises, will the European Union fall, Washington Post, 29 август 2010 г. Вж. също така бележките относно данъчното облагане и представителството, представени от DE GRAUWE P., Why a tougher Stability and Growth Pact is a bad idea, VoxEU.org, достъпни на адрес: http://www.voxeu.com/index.php?q=node/5615.

(12) Данни на Евробарометър 73 – Първи резултати, включени в приложението, фигури 1 и 2.

(13) За устойчивостта на околната среда, вж. DALY H., Beyond Growth: The Economics of Sustainable Development, 1996 г. За социалното благосъстояние и равенството, вж. BEGG I., FERRERA M., HODSON D., MADSEN P., MATSAGANIS M., SACCHI S., SCHELKE W., The Cost of Non Social Policy: Literature Review, доклад за Европейската комисия, Брюксел 2003 г. За парадигмата на човешкото развитие, вж. SEN A., Inequality Reexamined, 1992 г.; и SEN A., Development as Freedom, 1999 г.

(14) COM(2008) 800 окончателен, „Европейски план за икономическо възстановяване“, стр. 5.

(15) МОТ-МВФ: The Challenges of Growth, Employment and Social Cohesion („Предизвитателствата на растежа, заетостта и социалното сближаване“), работен документ за съвместната конференция МОТ-МВФ, Осло, 13 септември 2010 г., стр. 67–73.

(16) В еврозоната общият публичен дълг е спаднал от 72 % през 1999 г. на 67 % през 2007 г. (приложение, фигура 3); през същия период е нараснало задлъжняването на семействата и на финансовия сектор (приложение, фигура 4). От 2008 г. насам е нараснало задлъжняването на публичния сектор (приложение, фигура 5), когато правителствата пристъпиха към спасяване на банковата система и подкрепиха икономическата активност в условия на рецесия (спад на БВП и на данъчните приходи).

(17) FITOUSSI J.P., Crise et démocratie, le paradoxe européen („Криза и демокрация – европейският парадокс“), в. Le Monde, 16 октомври 2010 г. Вж. също така DE GRAUWE P., What kind of governance for the eurozone?, CEPS Policy Brief, бр. 214, септември 2010 г.

(18) STIGLITZ J.E., SEN A., FITOUSSI J.P., Report by the Commission on the Measurement of Economic Performance and Social Progress (Доклад на Комисията по измерване на икономическата ефективност и на социалния напредък), Доклад до президента на Френската република, Париж 2009 г., (стр. 22-23).

(19) WATT A., Economic Governance in Europe: A Change of Course only after ramming the Ice, Social Europe Journal, 30 юли 2010 г., достъпен на адрес: http://www.social-europe.eu/2010/07/economic-governance-in-europe-a-change-of-course-only-after-ramming-the-ice/.

(20) COM(2009) 433 окончателен, стр. 3-4.

(21) BASTASIN C., Questo secolo può essere ancora europeo („Този век все още може да бъде европейски“), Il Sole 24 ore, 2 септември 2010 г.