ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ Страсбург, 19.1.2016 COM(2016) 6 final ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТА относно прилагането на Рамково решение 2009/315/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. относно организацията и съдържанието на обмена на информация, получена от регистрите за съдимост, между държавите членки



Въведение В европейското пространство на свобода, сигурност и правосъдие трябва да се положат всички усилия, за да се гарантира ефективeн европейски отговор на престъпността, и по-специално на тежката трансгранична престъпност и тероризма. Европейската програма за сигурност подчертава необходимостта от максимално използване на мерките на ЕС за обмен на информация и оперативно сътрудничество. Бързият и ефикасен обмен между компетентните органи на държавите членки на информация, получена от регистрите за съдимост, е важен, ако трябва да се избегне националните съдилища постановяват присъди единствено на базата на минали присъди, вписани в националните регистри за съдимост, без да разполагат с информация за присъдите, постановени в други държави членки, като по този начин позволяват на престъпниците да избягат от миналото си, като се придвижват между държавите членки. Рамково решение 2008/675/ПВР изисква от държавите членки да гарантират, че предишните присъди се вземат под внимание в хода на наказателното производство. Рамково решение 2009/315/ПВР на Съвета относно организацията и съдържанието на обмена на информация, получена от регистрите за съдимост, между държавите членки (наричано по-нататък „Рамковото решение“) има за цел да отстрани тези недостатъци, като предвижда, че информацията за предишни наказателни присъди, постановени в ЕС по отношение на граждани на ЕС, е на разположение на всички съдилища и правоприлагащи органи на държавите членки за целите на наказателното производство в досъдебната и съдебната му фаза и за изпълнението на присъдата. Като налага поредица от задължения на осъждащата държава членка и на държавата членка, чийто гражданин е осъденият, Рамковото решение гарантира, че всяка държава членка може да предостави изчерпателна и пълна информация по отношение на досиетата за съдимост на своите граждани при поискване от друга държава членка. Рамковото решение се основава на принципа, че всяка държава членка съхранява информация за всички присъди срещу своите граждани, включително тези, постановени в други държави членки. Обменът на информация се организира на децентрализиран принцип между централните органи, определени от държавите членки, за целите на наказателно производство или за други цели, в съответствие с националното право. По този начин Рамковото решение допринася за прилагането на принципа за взаимно признаване на съдебните решения по наказателни дела и също позволява на националните органи да получават информация от регистрите за съдимост, която може да бъде от значение в някои сфери (напр. наемане за работа с деца). Рамковото решение предоставя основа за компютъризирана система, която да позволява по-лесно и бързо предаване на информация за осъдителни присъди. Европейска информационна система за регистрите за съдимост (ECRIS) бе създадена с Решение 2009/316/ПВР на Съвета и функционира от април 2012 г. Понастоящем 25 държави членки осъществяват обмен на информация чрез ECRIS . Годишният обем на обменената информация до края на 2015 г. надвиши 1,8 милиона съобщения (включително нотификации, искания и отговори на искания). Средно всеки месец се внасят над 24 000 искания, като над 30 % от тях водят до положителен резултат в системата . Оценка на изпълнението В съответствие с член 13 от Рамковото решение, 22 държави членки предадоха на Комисията текстовете на националнитеси закони за транспониране: AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK и UK. Настоящият доклад се основава на разпоредбите за транспониране на тези държави членки. Съответно терминът „всички държави членки“, използван в настоящия доклад, се отнася до държавите членки, които са нотифицирали транспонирането в националното си законодателство. Шест държави членки (DK, EL, IE, IT, MT и RO) все още не са я уведомили за мерките, които са предприели за транспониране на задълженията, поети по Рамковото решение, но пет от тях (DK, EL, IE, IT и RO) обменят информация от регистрите за съдимост чрез системата ECRIS. Държавите членки възприеха различни подходи за транспониране на Рамковото решение в националното си законодателство. AT, BG, CZ, DE, FR, HU, SE и SK са изменили редица свои национални закони; EE, NL, PL и PT са изменили законите си за регистрите за съдимост. В допълнение към тези изменения FI и BE, приеха или предложиха отделни актове за изпълнение. ES и LU приеха единствено отделен акт за изпълнение. HR, LT и LV приеха ново законодателство, уреждащо въпросите, засягащи досиетата за съдимост като цяло и някои конкретни подзаконови актове. Две държави членки приеха по-широко по обхват ново законодателство (SI: закон за международното сътрудничество по наказателноправни въпроси; UK: закон за наказателното право и защитата на личните данни). В CY, текстът на Рамковото решение бе пряко включен в националното право. В съответствие с член 10, параграф 3 Протокол № 36 относно преходните разпоредби, приложен към Договора за Европейския Съюз (ДЕС) и Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС), правомощията на Комисията по член 258 от ДФЕС са изцяло приложими от 1 декември 2014 г. Следователно, считано от тази дата, Комисията е в състояние да започне процедура за нарушение срещу държавите членки, които не са транспонирали или не са правилно транспонирали Рамковото решение. 1. Определение на „присъда“ Определението на „присъда“, предоставено в член 2, буква а) от Рамковото решение, обхваща само окончателни решения на наказателни съдилища, постановени срещу физическо лице във връзка с наказуемо деяние, доколкото този вид решения подлежат на вписване в регистрите за съдимост на осъждащата държава членка. „Регистър за съдимост“ означава националният регистър, в който се вписват тези присъди; държавите членки могат да имат няколко регистри. Държавите членки могат да постигнат двустранни или многостранни споразумения за разширяване на обхвата на обменяната информация в съответствие с член 12, параграф 5 от Рамковото решение. Някои държави членки (AT, CY, CZ, FI, PL, PT, SK и UK) приеха определението, предоставено в Рамковото решение; за BG и HU този извод може да бъде направен от общия контекст на законодателството. В значителен брой държави членки (BE, DE, EE, HR, LU, NL, SE и SI), „присъда“ изглежда обхваща не само решенията на наказателни съдилища. Например, NL обменя също така решенията, взети от прокурор и, в някои случаи, съдебна информация относно разследвания или текущи дела. Няколко държави членки (ES, FR, LT и LV) не са предоставили изрично определение на това, което те считат за „присъда“ за целите на Рамковото решение. 2. Централни органи В 17 държави членки (BE, BG, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, NL, PL, PT, SI и SK), регистрите за съдимост се намират под ръководството на Министерството на правосъдието, а в 11 държави членки (AT, CY, DK, HU, IE, LT, LV, MT, RO, SE и UK) — под ръководството на Министерството на вътрешните работи. В министерствата на правосъдието повечето от държавите членки са определили своите централни служби „Съдимост“ за централни органи за целите на Рамковото решение; LU и SK определиха своите главни прокуратури за централни органи. В министерствата на вътрешните работи, държавите членки определиха съответните компетентни служби на полицията. В съответствие с член 3, параграф 1 от Рамковото решение две държави членки определиха повече от един централен орган на национално равнище: четири в случая на CY и два за CZ. 3. Задължения на осъждащата държава членка 3.1. Вписване на информация относно националността на осъденото лице Член 4, параграф 1 от Рамковото решение изисква всяка държава членка да гарантира, че при предоставянето им в регистъра ѝ за съдимост, всички постановени на нейна територия присъди срещу граждани на друга държава членка се придружават от информация за гражданството или гражданствата на осъденото лице. В противен случай осъждащата държава членка няма да бъде в състояние да предава информация на държавата членка, чийто гражданин е лицето, и принципът за централизиране на информацията на едно място не би сработил.

Почти всички държави членки (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SI, SK и UK) са въвели пряко гражданството в техните национални регистри за съдимост, чрез включване на информация за него в списъка на данните за самоличността на осъденото лице, които да бъдат вписани в регистрите за съдимост, и/или чрез въвеждането на разпоредба, която изрично да създаде такова задължение. В CZ и SE това задължение не може да се изведе от общия контекст на законодателните актове. HU, LU и NL вписват също така информация относно предишни гражданства на лицата. NL въведе разпоредба, която предвижда, че в случай на промяна на гражданството на осъденото лице, информацията за това се предава между държавите членки. 3.2. Нотификации за присъди Рамковото решение задължава осъждащата държава членка да изпрати информацията за присъдите, постановени на нейната територия („нотификации“) във възможно най-кратък срок на държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице. Ако лицето има няколко гражданства, нотификацията следва да бъде изпратена до всички засегнати държави членки, дори ако осъденото лице е гражданин и на осъждащата държава членка. Почти всички държави членки (AT, BE, BG, CY, CZ, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK и UK) транспонираха изцяло задължението за нотифициране. Повечето от тях посочиха, че нотификацията следва да бъде изпратена „незабавно“, „веднага“, „във възможно най-кратък срок“ или „при вписването в регистъра за съдимост“, а три държави членки въведоха конкретен краен срок за изпращане. Този срок варира от „най-късно на следващия работен ден“ (LT) и 10 дни (CZ) до два месеца след вписването на информацията в регистрите за съдимост (ES). Изглежда че DE и PT не са определили в законодателството си кога тези нотификации трябва да бъдат изпратени; на практика обаче DE се съобразява с изискването, посочено в член 4, параграф 2 на Рамковото решение. Според член 11, параграф 1 от Рамковото решение, осъждащата държава членка следва да включи в своята нотификация до държавата членка по гражданство на лицето „задължителна“ информация относно осъденото лице, относно естеството на присъдата, информация за наказуемото деяние и съдържанието на присъдата. Тя следва също така да предаде „незадължителна“ информация, ако е вписана в регистрите за съдимост, и „допълнителна“ информация, ако е на разположение на централния орган. Въпреки че по-голямата част от държавите членки (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, PT, SI, SK и UK), вписват и предават цялата задължителна информация, в четири случая (CZ, FI, LV и SE) разпоредбите за прилагане са по-общи или включват някои конкретни условия. Например FI включва „дата, място и държава на раждане само при липса на „личен идентификационен код“, а в Латвия датата на раждане се включва само в отсъствието на такъв код. Само някои държави членки въведоха изрични правни разпоредби, даващи възможност за вписване и предаване на „незадължителна“ и „допълнителна“ информация. С цел да се гарантира, че информацията за присъдата може да бъде предадена на държавата членка по гражданството на лицето във възможно най-кратък срок, тя трябва да е достъпна своевременно в регистъра за съдимост. За тази цел освен правните задължения съгласно Рамковото решение, някои държави членки (напр. CZ, DE, EE, LU и LV), наложиха и допълнително задължение на съдилищата да предоставят информацията за присъдите на регистъра за съдимост. 3.3. Актуализации За да гарантира, че информацията е изчерпателна и актуална, член 4, параграф 3 от Рамковото решение изисква осъждащата държава членка незабавно да уведоми държавата членка по гражданство за всяка промяна или заличаване на информация от предходни нотификации. Почти всички държави членки (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, PL, PT, SE, SI, SK и UK) транспонираха тази разпоредба, като изрично посочиха задължението за нотифициране на промените. В CZ това задължение може да се изведе от контекста на законодателните актове. NL включи разпоредба за коригиране и заличаване на „неточни данни“ в предходни нотификации. 3.4. Предоставяне на допълнителна информация По искане на държавата членка по гражданство и в отделни други случаи осъждащата държава членка е длъжна да представи копие на постановените присъди и предприетите последващи мерки, както и друга информация, която е от значение в тази връзка. Държавите членки могат да назначат допълнителен централен орган за предаването на тази информация. Повечето държави членки (AT, BE, BG, CY, CZ, FI, HR, LT, LU, LV, NL, SI, SK и UK) са транспонирали член 4, параграф 4 от Рамковото решение в неговата цялост. Изглежда, че BG изпраща копия от съдебните решения не по поискване в отделни случаи, а автоматично за всички нотификации. В много държави членки копията от съдебни решения не са пряко на разположение на централните органи или не са въведени в регистрите за съдимост. Ето защо някои държави членки (CZ, LT, LV и SK) налагат изричното задължение на своите съдилища или съответните държавни органи да предоставят на централния орган исканата информация. АТ препраща такива искания към съдилища си за по-нататъшни действия. CZ и CY назначават допълнителни централни органи, които имат пряк достъп до копия от решения, за да изпълни изискванията, поставени в член 4, параграф 4. PT не посочва изрично задължение за отговор на такива искания, но нейният централен орган може да иска копия на съдебни решения от издаващите съдилища с цел отговор на искания от други държави членки. Значителен брой държави членки (DE, EE, ES, FR, HU, PL и SE) не са приели разпоредби в този смисъл. FR и PL уведомиха Комисията, че предават тази информация, но чрез канала на Конвенцията за правна взаимопомощ, тъй като техните централни органи нямат пряк достъп до копия от съдебни решения. 4. Задължения на държавата членка по гражданство на лицето 4.1. Съхраняване на информация за целите на препредаването ѝ Член 5, параграф 1 от Рамковото решение задължава държавата членка по гражданството на лицето да съхранява цялата ѝ предадена информация за целите на препредаването, но оставя на всяка държава членка свободата да реши по какъв начин да съхранява информацията. Тъй като информацията за присъди, постановени в други държави членки, се съхранява единствено за целите на предаването ѝ, тя следва да се съхранява независимо дали определено деяние е наказуемо и по правото на държавата членка на гражданството на лицето. Почти всички държави членки (AT, BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SK и UK) въведоха в законодателството си изрична разпоредба за задължението за съхранение. Повечето предвиждат, че цялата информация, получена от други държави членки, следва да се съхранява в техните регистри за съдимост, т.е. независимо от това дали деянието е наказуемо и съгласно тяхното национално законодателство. AT, LT и PT посочиха това изрично в своите разпоредби. Изглежда, че SI не е включила разпоредба относно задължението за съхранение в своето законодателство. Член 11, параграф 2 от Рамковото решение определя кои категории данни, получени от осъждащата държава членка по отношение на лице, осъдено в чужбина, следва да бъдат съхранявани от държавата членка по гражданството. Въпреки че по-голямата част от държавите членки (AT, BE, BG, CY, DE, EE, FI, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, SK и UK) съхраняват цялата изисквана информация, три от тях (CZ, LV и SE) са приели разпоредби за прилагане, които са по-общи или включват някои конкретни условия, но не се уточнява точно коя информация трябва да се съхранява. ES и PT не са представили списъци на съхраняваната информация, но са установили общо задължение за съхраняване на цялата информация, предоставена от други държави членки. Почти всички държави членки вписват в своите съществуващи бази данни за съдимост информацията, получена от други държави членки, за присъди, постановени в чужбина по отношение на техни граждани. Четири държави членки (BG, FI, HU и PT) избраха да създадат отделни регистри за съхранението на информацията по отношение на такива присъди за целите на препредаването ѝ. В повечето държави членки има една служба „Съдимост“ с един или повече регистри за съдимост. В някои държави членки (напр. BG) съществува децентрализирана структура на органите, отговорни за съхраняването на данни.

4.2. Актуализиране на информацията Съгласно член 5, параграф 2 и 3 от Рамковото решение, когато държавата членка по гражданството получи нотификация за изменение или заличаване на информация, която вече е била предадена от осъждащата държава членка, тя е задължена да измени или заличи информацията по съответния начин. Това обаче не трябва да води до третирането на лицата по по-неблагоприятен начин, отколкото ако са били осъдени от собствените им национални съдилища. Например когато националната уредба за съхранението и заличаването на информация би наложила заличаването на дадена присъда, държавата членка по гражданството на лицето не може да използва повече тази информация в собствените си съдебни производства; тя трябва обаче винаги да е в състояние да изпрати такава информация на друга държава членка при поискване. Така Рамковото решение въвежда принципа за „двоен правен режим“, в зависимост от това дали информацията се използва за вътрешни цели в държавата членка по гражданството на лицето или се предава на друга държава членка. Повечето държави членки (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, ES, FI, FR, HR, HU, LV, NL, PL, PT, SK и UK) транспонираха тези разпоредби, като изрично посочиха вписването на актуализациите. Някои от тях (напр. BE, HR, HU и UK) предвиждат, че само актуализираната информация може да се препредава. FR и PT развиха по-подробно принципа за „двоен правен режим“ принцип по-подробно, като предвиждат, че заличаването на чуждестранна присъда от националните им регистри в съответствие с националните правила, не възпрепятства предаването на информация за нея на друга държава членка, освен ако е заличена в осъждащата държава членка. В LT задължението за актуализация, макар и да не е предвидено изрично, може да бъде изведено от контекста. SE не упоменава вписването на изменения на информация, а само нейното заличаване. В EE само задължението за заличаване може да се изведе от препратката към съответното законодателство, но и задължението за изменение. Две държави членки предвиждат задължителното заличаване на чуждестранни присъди на своите граждани след максимален срок от пет години (DE) и 20 години (SE) от дата на осъждане, ако междувременно осъждащата държава членка не е получена информация за заличаване. LU и SI изглежда не са уредили въпроса с актуализациите. В допълнение към актуализирането на съхранената информация, NL въведе специфична форма на актуализация на информацията, която вече е била предоставена на друга държава членка в отговор на искане, ако тази информация е претърпяла промени в рамките на една година от момента, в който е била предадена. 5. Отговори на искания на информация 5.1. Искания по наказателни производства Рамковото решение изисква държавата членка по гражданството да отговори на искания за информация на други държави членки, засягащи нейните граждани за целите на наказателното производство. Наказателното производство включва досъдебната, съдебната фаза и изпълнението на присъдата. Отговорът съдържа информация за национално постановени присъди и присъди, постановени в други държави членки, които са били изпратени след въвеждането на такова задължение на 27 април 2012 г. или предадени от тях преди тази дата и вписани в регистрите за съдимост. Това задължение обхваща и присъдите, постановени в трети държави и вписани в регистрите за съдимост на държавата членка по гражданството. Всички държави членки (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK, UK) транспонираха член 7, параграф 1 от Рамковото решение в законодателството си. Повечето са въвели точния списък на категориите информация, предвидени в този член. Останалите предвиждат задължението да се отговори със съответната информация, включена в техния регистър (DE, EE, FI, HU, LV, NL и PL) или с извлечение от регистъра за съдимост, издадено за целите на наказателно производство (FR и LU). EE изпраща и копие от присъдата. 5.2. Искания за цели, различни от тези на наказателното производство Член 7, параграф 2 от Рамковото решение посочва, че ако е поискана информация, за цели, различни от тези на наказателното производство (това се отнася за около 20 % от всички искания), централните органи могат да отговорят в съответствие с националното право. Информацията, която може да бъде включена в отговора, е потенциално същата като тази, която се включва при искания за целите на наказателно производство. Това зависи от националното право, което може да урежда по различен начин обхвата на информацията или реда и условията за нейното предоставяне. Освен това в Рамковото решение се установяват специфични правила за предаване на информация, която осъждащата държава членка е обявила, че не предава за цели, различни от целите на наказателното производство. В такива случаи държавата членка по гражданството ще трябва да уведоми държавата членка, отправила искането, да се свърже директно с осъждащата държава членка. Така се осигурява висока степен на защита на личните данни, предадени от осъждащата държава членка на държавата членка по гражданството на осъденото лице. Директива 2011/93/ЕС относно борбата със сексуалното насилие и със сексуалната експлоатация на деца съдържа специални разпоредби в член 10, параграф 3, които предвиждат задължение за държавите членки да предават информация относно наказателни присъди за престъпления, свързани със сексуално малтретиране на деца и произтичащите от тях наказания в отговор на искане по член 6 от Рамковото решение, за да се гарантира, че работодателите могат да разполагат с информация за тези присъди, когато наемат на работа лице за професионални или доброволчески дейности, свързани с преки и редовни контакти с деца. Изпълнението от страна на държавите членки на тези специални разпоредби ще бъде разгледано в специалния доклад за прилагането на Директива 2011/93/ЕС. Всички държави членки са транспонирали член 7, параграф 2 от Рамковото решение в националното си право, но подробната правна уредба се различава значително. По-голямата част (BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FR, HR, LT, NL, SE, SI и UK) отговарят на искания за други цели в съответствие с националните разпоредби; по-конкретно: BE отговаря в съответствие с наказателнопроцесуалния си кодекс; CZ и DE не биха изпратили някои присъди, постановени в други държави членки, които техните национални съдилища не считат за присъди; DE и ES изпращат информация за същите цели и в същия обхват, като на съответните им национални органи; EE отговаря, когато това се позволява от нейния Закон за регистрите за съдимост; FR се позовава на информацията, включена в националното извлечение, издадено за цели, различни от тези на наказателното производство; HR отговаря в някои конкретни ситуации; LT би отговорила без съгласието на осъденото лице, ако националното му законодателство ограничава неговите права и свободи в конкретен случай, поради наложената му присъда; в противен случай е необходимо съгласието на лицето; NL предвижда, че отговор може да се предостави след внимателна оценка на всеки отделен случай; обхватът на предаваната информация ще зависи от тази оценка;

в SE информацията би била предоставена, ако SE също има право да получи тази информация от държавата членка, отправила искането; освен това има определени видове информация, които могат да се предават само за целите на наказателното производство; SI обменя информация единствено по отношение на наказателни присъди, постановени на нейна територия, и такива, постановени в трети държави, но не и по отношение присъди, постановени в други държави членки и отнесени до нея; UK посочва, че може да предава информация само за присъди, за които лицето може да бъде реабилитирано („spent convictions“), както е определено в националното законодателство. Освен това три държави членки изискват съгласието на засегнатото лице, ако трябва да се даде отговор: такъв винаги е случаят в ES, освен когато законът задължава дадено лице да представи извлечение от регистрите за съдимост; в LT се изисква съгласие в случаите, когато правата и свободите на осъденото лице не са ограничени от литовското законодателство поради наложената му присъда; в LU обменът се извършва само за целите на социалната работа с деца и винаги се изисква съгласие. AT, LV, PL и SK не включват препратка към националното си законодателство в отговор на искания за други цели, нито други ограничения на информацията, като по този начин позволяват предаването на обхват от данни, съпоставим с този за целите на наказателното производство. Четири държави членки не обменят информация за цели, различни от тези на наказателното производство, освен при искания, отправени от отделни лица (FI, HU и PT) или за целите на социална работа с деца (като по този начин прилагат Директива 2011/93/ЕС) (LU). Две от тези държави (HU и LU), заедно със SI, която не предава информация за присъди, постановени в други държави членки, не включват в своите разпоредби ограничения относно предаването на информацията в съответствие с правилата, установени от осъждащата държава членка. FI, HU, LU, SI, EE, FR и NL не включват задължение за посочване на осъждащата държава членка, от която може да се получи информацията с ограничен достъп. Докато някои държави членки (напр. BG, EE и SE) предвиждат, че при изпращане на нотификации за присъди, постановени на тяхна територия, те могат да ограничат препредаването на тази информация само за целите на наказателното производство, нотификациите от ES и PT винаги са ограничени от това условие. 5.3. Искания от трета държава Съгласно член 7, параграф 3 от Рамковото решение, когато отговаря на искания от трети държави (т.е. държави извън ЕС), държавата членка по гражданството може, при спазване на условията по член 7, параграф 1 и 2, да изпраща информация за присъди, постановени в други държави членки. В законодателствата на държавите членки, предаването на информация от регистрите за съдимост на трети държави се урежда от конвенциите за правна взаимопомощ, други международни споразумения или специфични разпоредби в законодателството за регистрите за съдимост. Повечето държави членки (BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, HR, HU, LV, NL, PL, SE, SI, SK и UK) са транспонирали изрично условието, установено в член 7, параграф 3 от Рамковото решение в своите законодателства. В LT това задължение може да се изведе от контекста. PT предвижда на исканията от държави извън ЕС да се отговаря съгласно действащите приложими международни споразумения, при условие на реципрочност. AT, FR и LU не са приели разпоредби в тази област. 5.4. Искания към държава членка, различна от държавата членка по гражданството на лицето Може да бъдат изпратени искания към държава членка, различна от държавата членка по гражданството на лицето. Например, към осъждащата държава членка може да бъде отправено искане за информация за присъди, постановени преди влизането в сила на Рамковото решение, които може да не са били изпратени на държавата членка по гражданство на лицето, или искане може да засяга лице — гражданин на трета страна, който не притежава и гражданство на държава — членка на ЕС. Член 7, параграф 4 на Рамковото решение изисква държавата членка, която е получила искането да отговори като предостави информацията, която се съдържа в регистъра ѝ за съдимост относно присъди, постановени на нейна територия и присъди на граждани на трети държави и на лица без гражданство. Отговорът се подчинява на същите условия като тези, посочени в член 13 на Конвенцията за правна взаимопомощ, т.е. той е задължителен и трябва да съдържа цялата информация (в случай на искания за целите на наказателното производство) или да е в съответствие с националното законодателство (в случай на искания за други цели). По отношение на граждани на трети държави, механизмът на ECRIS, при който се изплащат бланкетни искания до всички държави членки с цел да се установи дали дадено лице е било осъждано, заедно със задължението за отговор по член 7, параграф 4 от Рамковото решение, води до значителен административен товар за всички държави членки, включително за държавите членки (мнозинството), които не разполагат с търсената информация. По тази причина Комисията предлага директива за изменение на директивата относно обмена на информация от регистрите за съдимост за гражданите на трети държави, осъдени в ЕС. Огромното мнозинство от държавите членки (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LV, NL, PL, PT, SE и UK) са транспонирали член 7, параграф 4 от Рамковото решение в неговата цялост. Повечето държави членки (AT, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, LT, NL, PL и SE) не правят разлика между отговорите по искания за информация относно собствените си граждани, гражданите на други държави членки и гражданите на трети държави за целите на наказателното производство или за други цели; всички се уреждат от едни и същи широко формулирани разпоредби. В допълнение към тези разпоредби две държави членки посочват по-конкретно, че информацията трябва да се предоставя съгласно Конвенцията за правна взаимопомощ (HU) или международните договори (LV). FI, HU и PT отговарят на исканияза информация само за целите на наказателното производство. BE, BG, CY, HR и UK приеха отделна разпоредба, припокриваща се в общи линии със съдържанието на член 7, параграф 4 от Рамковото решение, засягаща специално отговорите на искания за информация, отнасяща се до граждани на други държави членки. Две други държави членки имат подобна отделна разпоредба, но в SI тя засяга само отговори по отношение на граждани на трети държави и на лица без гражданство (а не на граждани на други държави членки), а в SK се споменава само, че информацията се предоставя, доколкото това се изисква от международни споразумения. LU изглежда не е транспонирал тази разпоредба. 5.5. Срокове за отговор Отговори на искания за целите на наказателното производство и за други цели следва да бъдат предоставени незабавно и при всички случаи в рамките на десет работни дни, или 20 работни дни, ако искането е от лице, искащо информация относно собствените си данни. Ако държавата членка, получила искането, се нуждае от допълнителна информация, за да идентифицира лицето, обект на искането, тя следва да се консултира с молещата държава членка незабавно с оглед да бъде предоставен отговор в рамките на десет работни дни от деня на получаване на допълнителната информация. Почти всички държави членки (AT, BE, CY, CZ, BG, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, SI, SK и UK) са транспонирали задължението за сроковете. HU и PL не са приели подробни разпоредби относно искането на допълнителна информация. CZ, NL и SK прилагат срока от десет дни и за исканията от отделни лица. SE урежда предоставянето на отговори по искания за целите на наказателното производство, но не и за други цели. DE не споменава срока за предоставяне на отговор на искания по член 6, параграф 1 от Рамковото решение, а само за тези, идващи от отделни лица. PT изглежда не е въвела срокове в законодателството си.