В настоящия раздел са представени наличните факти и цифри, свързани с въпросите, които се разглеждат в Зелената книга. Не всички аспекти, включени в раздел 4 „Въпроси“ от настоящия документ, са отразени в настоящото приложение, тъй като не съществуват материали в подкрепа на всеки от тях.

1.1.Съществуващи инструменти и прилагане

1.1.1.На национално равнище

В най-широк смисъл, когато става дума за услуги за туристическо настаняване, видовете политики се различават съществено. Във въпросник от 2013 г. държавите членки бяха приканени да опишат националните правила за безопасността на услугите за туристическо настаняване (наред с други услуги). От предоставилите информация 24 държави членки 21 съобщиха за съществуването на общо законодателство, което обхваща услугите като категория (общо законодателство за безопасността на услугите или за безопасността на продуктите, или за защитата на потребителите, или за безопасността на работното място), а 17 държави членки съобщиха за подробно секторно законодателство по отношение на услугите за настаняване, допълнено в 6 случая от саморегулиране. Две държави членки не съобщиха нито за хоризонтални, нито за секторни политики.

Прегледът на съдържанието на предоставената информация за секторно законодателство даде възможност да се направи по-подробно сравнение между държавите членки. На съответните органи беше предоставен списък с разпоредби, свързани с безопасността, (вж. таблицата по-долу) и от тях беше поискано да посочат кои от тези разпоредби присъстват в националното им законодателство. От 17-те държави членки, в които е въведено секторно законодателство (Австрия (AT), Белгия (BE), Кипър (CY), Чешка република (CZ), Германия (DE), Гърция (EL), Испания (ES), Естония (ET), Франция (FR), Хърватия (HR), Италия (IT), Литва (LT), Люксембург (LU), Малта (MT), Полша (PL), Португалия (PT), Словакия (SK)), повечето от тях (13 държави членки) включват в законодателството си задължения, свързани със състоянието на помещенията; общо задължение да се предоставят само безопасни услуги има в 8 случая, а задължения, свързани с квалификацията на доставчика на услугите, се изискват в 10 случая. От друга страна, само половината от тези държави членки (DE, EL, CZ, HR, LU, MT, PL, PT, SK) са въвели законово изискване за създаването на органи за мониторинг и предприемане на действия. Освен това само 5 държави (LU, MT, CZ, PL, EL) включват в законодателството си разпоредби за идентифициране и оценка на рисковете, а само в 2 (CZ, PL) съществува задължение за уведомяване на компетентните органи за рисковете и инцидентите, свързани с предоставянето на услугата — важен инструмент за съпоставителни цели в рамките на ЕС.

Графиката по-долу онагледява съдържанието на съществуващото секторно законодателство на предоставилите информация 17 държави членки.

1.1.2.На европейско равнище

Свободното предоставяне на услуги се урежда в членове 56—62 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС). По-специално Директива 2006/123/ЕО относно услугите на вътрешния пазар има за цел да улесни упражняването на свободата на установяване на доставчиците на услуги и свободното движение на услуги, което улеснява доставчиците на услуги в ЕС при осъществяването на дейност във всяка друга държава — членка на ЕС. Предметът на директивата не е конкретно безопасността на услугите. Въпреки това в член 18 от нея се позволява дерогация от свободното предоставяне на услуги (член 16) при определени условия и в конкретни случаи, свързани с безопасността на услугите. При тези условия приемащата държава членка може по изключение да приложи изискванията си към конкретен навлизащ доставчик на услуги по отношение на предоставянето на конкретна услуга. Съгласно условията на член 23 от директивата държавите членки могат да гарантират, че доставчиците на услуги, чиито услуги представляват пряк и специфичен риск за здравето или безопасността, сключват подходяща застраховка за покриване на отговорността си. Задължението за взаимопомощ за държавата членка по установяване включва по-специално информация за риска от сериозна вреда на здравето или безопасността (член 29, параграф 3). И накрая, в член 26 се предвижда рамка за доброволни мерки за подобряване на качеството по отношение на сертифицирането или оценката на дейността на доставчика на услуги, изготвяне на харти за качество или на етикети и харти за качество, както и разработването на доброволни европейски стандарти за услуги.

Що се отнася до безопасността на свързаните с туризма услуги, на равнище ЕС няма цялостно законодателство. Единственият инструмент по отношение на безопасността на туристическото настаняване е Препоръка 86/666/ЕИО на Съвета относно противопожарната безопасност в съществуващите хотели, в която се определят минималните норми за безопасност за всички хотели в ЕС (с капацитет за най-малко 20 гости) и се препоръчва на държавите членки да предприемат всички подходящи мерки, за да гарантират прилагането на тези норми за безопасност, когато съществуващите закони не са достатъчни.

Освен това редица инструменти и инициативи на ЕС в различни области на политиката (напр. в областта на регистрацията, оценката, разрешаването и ограничаването на химични вещества — REACH, строителните продукти, безопасността на работното място, професионалната квалификация, околната среда и пакетните туристически пътувания) могат да допринесат пряко или косвено за безопасността на услугите за туристическо настаняване.

Например в рамката за прилагане на Регламент (ЕС) № 305/2011 за строителните продукти Комисията поиска от Европейския комитет по стандартизация (CEN)/Европейския комитет по електротехническа стандартизация (CENELEC) да разработи възможно най-скоро хармонизиран стандарт за сензорите за въглероден оксид. Със стандарта ще бъде предвидено сертифициране на трети страни по отношение на тези продукти и ще се гарантира подходяща чувствителност на сензорите и указания за изваждане от употреба.

1.1.3.Мониторинг и прилагане

Единственият съществуващ европейски инструмент, който урежда противопожарната безопасност при туристическото настаняване, няма задължителен характер и следователно прилагането му не е задължително. През юни 2001 г. Комисията представи доклад за прилагането на препоръката в държавите членки. В доклада се прави заключението, че макар препоръката да е допринесла за повишаване на равнището на безопасност в хотелите в целия ЕС, предписаните в препоръката минимални стандарти за безопасност не са изпълнени изцяло.

По своя собствена инициатива FTO-ABTA (Федерацията на туроператорите след сливането ѝ с Британската асоциация на пътническите агенции (British Travel Association)) през 2009 г. проведе проучване на съответствието с действащите правила за противопожарна безопасност, включително Препоръка 86/666, от страна на доставчиците на услуги за туристическо настаняване, като приложи собствените си методи за проверка и отчитане, използвани в туристическия сектор на Обединеното кралство. Две хиляди сто двадесет и три обекта в 10 държави — членки на ЕС, бяха инспектирани от собствения персонал на туроператорите (т.е. специално обучения персонал на курортния обект или специализирания персонал в областта на здравето и безопасността) или от външни консултанти.

В проучването беше представено резюме на оценките на обектите по държави, което предполага големи национални различия в стандартите за противопожарна безопасност в курортните хотели. В подкрепа на надеждността на получените данни в проучването се подчертава, че туроператорите не биха могли да имат мотиви собствените им регистри (независимо дали са създадени от тях или от консултантите) да очертаят по-малко задоволителна картина на даден обект от констатираната.