[pic] | КОМИСИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ |

Брюксел, 29.7.2009 r.

COM(2009) 409 окончателен

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА И ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ

Доклад относно прилагането на Директива 2002/73/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г. за изменение на Директива 76/207/ЕИО на Съвета за прилагането на принципа на равно третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионално обучение и повишаване, и условията на труд

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА И ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ

Доклад относно прилагането на Директива 2002/73/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 г. за изменение на Директива 76/207/ЕИО на Съвета за прилагането на принципа на равно третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионално обучение и повишаване, и условията на труд

1. Въведение

На 23 септември 2002 г., на основание член 141, параграф 3 от Договора за ЕО, Европейският парламент и Съветът приеха Директива 2002/73/EО за изменение на Директива 76/207/ЕИО на Съвета за прилагането на принципа на равно третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионално обучение и повишаване, и условията на труд[1]. Директива 2002/73/EО (наричана по-долу „директивата“) представлява една от основните мерки в действащото право на ЕО в областта на равенството между мъжете и жените. Тя влезе в сила на 5 октомври 2002 г. и разпоредбите ѝ трябваше да бъдат транспонирани от държавите-членки до 5 октомври 2005 г. На 15 август 2009 г. Директива 76/207/ЕИО (наричана по-долу „изменената директива“) ще бъде официално отменена и заменена от преработената Директива 2006/54/EО[2]. Преработването не засяга сроковете за прилагане на Директива 2002/73/EО.

В съответствие с член 2, параграф 2 от Директива 2002/73/ЕО[3] държавите-членки следваше да съобщят на Комисията цялата информация, необходима на Комисията, за да изготви доклад относно прилагането на директивата. Настоящият доклад се основава на получената от държавите-членки информация, по-специално на предоставените отговори на въпросника относно прилагането на директивата, изготвен от отделите на Комисията и изпратен на всички държави-членки през януари 2009 г. Други източници включват резолюции на Европейския парламент[4] и информация, събрана от Комисията в хода на мониторинга на прилагането на директивата. Европейските социални партньори и „Европейското женско лоби“ също са били консултирани по възникнали във връзка с директивата въпроси.

Целта на настоящия доклад е да набележи определени аспекти, които са от особена важност или са свързани с проблеми, както и да установи добра практика. В центъра на вниманието са проблеми, свързани с транспонирането, въздействието на директивата, привеждането в изпълнение на правата и ролята на органите по въпросите на равенството, социалните партньори и НПО.

Независимо от това, докладът няма за цел да направи подробна оценка на правомерността на всички национални мерки по транспониране. Следователно, той не засяга нито едно от производствата за установяване на нарушение, които Комисията е решила да започне или може да реши да започне в бъдеще по отношение на начина, по който държавите-членки са транспонирали определени разпоредби от директивата.

2. Транспониране и производства за установяване на нарушение

В края на срока за транспониране, девет държави-членки (Австрия, Белгия, Германия, Гърция, Дания, Испания, Люксембург, Нидерландия и Финландия) все още не бяха уведомили за национални мерки за транспониране. Поради това срещу посочените държави-членки бяха започнати производства за установяване на нарушение по член 226 ЕО с оглед на неосъщественото транспониране. С две от посочените производства (срещу Белгия и Люксембург) бе сезиран Съдът на Европейските общности, който постанови, че като не са приели в определения срок всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване с Директива 2002/73/ЕО, двете държави не са изпълнили задълженията си по директивата[5]. След решението на Съда както Белгия, така и Люксембург приеха ново законодателство и производствата срещу тях бяха прекратени.

След като провери съответствието с директивата на законодателството, за което беше уведомена от държавите-членки, на основание член 226 ЕО Комисията започна 22 дела за установяване на нарушение срещу съответния брой държави-членки. След оплаквания от обществеността, броят на делата се увеличи до 25. Производствата за установяване на нарушение предоставиха на Комисията средство за диалог с държавите-членки, в резултат на който в някои държави-членки законодателството беше приведено в съответствие с директивата и производствата бяха прекратени (към момента на съставянето на настоящия доклад делата срещу Гърция и Кипър бяха прекратени).

Големият брой дела може отчасти да бъде обяснен с широкия обхват и относителната сложност на законодателството. Въпреки броя на делата, които продължават да са висящи, повечето държави-членки отбелязаха значителен напредък при прилагането на Директива 2002/73/EО. В рамките на производствата за установяване на нарушение държавите-членки често изменяха законодателството си, така че успяха да постигнат частично или почти пълно съответствие с разпоредбите на директивата, въпреки че не беше възможно производствата за установяване на нарушения да бъдат прекратени. Установените проблеми във връзка с транспонирането засягат различни аспекти на директивата и се различават в зависимост от държавата-членка, въпреки че, както е посочено по-долу, някои проблеми възникват по-често от други.

3. Въздействие на директивата

Въпреки че законодателството на Общността в областта на равенството между половете по отношение на достъпа до заетост и условията на труд е в сила от десетилетия, директивата е важна стъпка в развитието на посоченото законодателство и повиши стандартите в тази област до равнището на модерното право на ЕС за забрана на дискриминацията на други основания[6]. Въздействието ѝ върху законодателството в отделните държави-членки зависи от развитието на правото в областта на равенството между половете в съответната държава, въпреки че беше необходимо държавите-членки да предприемат някои изменения в националното законодателство, за да се съобразят с нея.

Член 1, параграф 1а от изменената директива се отнася до задължението за интегриране на въпросите на равенството между половете , т.е. изискването държавите-членки да се съобразяват активно с принципа за равенство между мъжете и жените при съставянето и прилагането на закони, подзаконови и административни разпоредби, политики и дейности в областите, които попадат в материалния обхват на посочената директива. Държавите-членки са изпълнили посоченото задължение по различни начини: някои са го уредили в законодателство, което предоставя на равенството между мъжете и жените статут на правен принцип (Дания, Испания, Италия, Полша, Португалия, Финландия и Швеция), други са приели стратегически програми (например България, Гърция, Латвия, Литва, Португалия, Словения, Финландия, Чехия и Швеция), които често са доразвивани в по-подробни периодични програми, трети са приели насоки относно прилагането на принципа на равенство между половете (Австрия), докато някои са предвидили решения от институционално естество във формата на структура, подведомствена на няколко министерства (Германия, Португалия и Чехия), или центрове по въпросите, свързани с половете, към министерства или други органи (България и Чехия). Някои държави-членки (като Дания, Естония, Испания, Люксембург, Обединеното кралство и Чехия) са въвели задължението за предварителна оценка на последиците от планираните законодателство или политики в областта на равенството между половете. Значимостта на осъществяването на интегрирането на равенството между половете на местно равнище се споменава от България, Испания и Франция, докато в Германия, Естония и Финландия се предоставя обучение по интегриране.

Директива 2002/73/EО разшири обхвата на Директива 76/207/EИО , по-специално посредством забраната за дискриминация по отношение на условията, обуславящи достъпа до самостоятелна заетост и до участието в организации на работниците или работодателите, или всяка друга професионална организация, включително и привилегиите, предоставяни от такива организации (член 3, параграф 1, букви а) и г). Проблемите при транспонирането на посочените разпоредби в някои държави-членки се състояха главно в пропуска сред областите, които попадат в обхвата на забраната за дискриминация, да бъдат включени самостоятелната заетост и членството или участието в организации на работниците или работодателите.

Един от значителните приноси на директивата към правото в областта на равенството между половете беше изясняването на понятието за дискриминация посредством изричното определение на формите на дискриминация (пряка и непряка дискриминация, тормоз, сексуален тормоз и нареждания за дискриминация) и по-ясното очертаване на обхвата на защитата (член 2, параграфи 2 и 4). В повечето държави-членки бе необходимо приемането или изменението на законодателство с оглед на правилното прилагане на посочените разпоредби. За съжаление транспонирането на тези основни разпоредби не протече съвсем гладко: един от често срещаните проблеми в хода на мониторинга на прилагането на директивата беше обстоятелството, че някои национални определения за дискриминация, и по-точно за непряка дискриминация, бяха по-тесни от определенията в директивата.

Изключенията от принципа за недискриминация също са от решаващо значение по отношение на обхвата на защитата от дискриминация. Съгласно изменената директива в определени случаи непряката дискриминация може да бъде обоснована (вж. член 2, параграф 2). Освен това, в съответствие с член 2, параграф 6, различното третиране не съставлява дискриминация, ако е основано на специфично изискване за съответната трудова дейност, при условие че целта е легитимна и изискването е пропорционално. Проблеми при надлежното транспониране на посочените разпоредби възникнаха в редица държави-членки, в които изключенията бяха формулирани твърде широко и по този начин беше стеснен обхватът на защита.

Директивата определя тормоза и — за първи път в общностното право — сексуалния тормоз като форми на дискриминация. Една от грешките при транспонирането на посочените разпоредби в някои държави-членки се състоеше в ограничаването на защитата до отношения между работниците и служителите и техните висшестоящи, като по този начин се изключват колеги или други трети страни. С течение на времето и след постигането на напредък по производствата за установяване на нарушение, някои държави-членки коригираха своите определения на тези форми на дискриминация.

Въздействието на тези разпоредби също е различно в отделните държави-членки. В законодателството на някои държави-членки беше предвидена защита срещу тормоз и/или сексуален тормоз още преди приемането на Директива 2002/73/ЕО: например, тормозът, свързан с особеностите на пола, вече съставляваше престъпление в Дания, Обединеното кралство и Швеция. В Австрия тормозът, свързан с особеностите на пола, бе инкриминиран след приемането на директивата. Независимо от това, транспонирането на директивата предостави на посочените държави-членки възможност да постигнат по-голяма юридическа яснота или по друг начин да засилят защитата (например Австрия повиши обезщетението в такива случаи, докато Обединеното кралство приведе в съответствие правилата за доказване) и да поставят въпроса на по-преден план (например понастоящем в Обединеното кралство тормозът и сексуалният тормоз са уредени както в законодателството, така и в съдебната практика). В други държави-членки, наред с повишаването на осведомеността, директивата доведе до по-дълбоки законодателни промени: например в Испания, Италия, Кипър, Полша, Словакия и Чехия за първи път бе прието законодателство, забраняващо тормоза и/или сексуалния тормоз, а в Португалия, Финландия и Франция те бяха признати за форма на дискриминация.

Много държави-членки подчертават незнанието на хората относно тормоза и сексуалния тормоз и изтъкват, че повишаването на осведомеността продължава да е от съществено значение за борбата срещу тях. Привеждането в изпълнение на правата е засегнато от специфични проблеми, тъй като жертвите са особено уязвими и рядко започват съдебни производства (повечето държави-членки посочват много малък брой заведени съдебни дела). НПО, профсъюзи и органите по въпросите на равенството, които предоставят помощ на жертвите и информират работодателите, имат специална роля за подобряване на положението. Тъй като сексуалният тормоз често е упражняван от колеги, ролята на работодателя за предотвратяването му е жизненоважна. Един от начините за предотвратяването му е назначаването на съветници в дружествата (например в Белгия и Словения).

Свързаното с бременност или отпуск по майчинство по-неблагоприятно третиране на жените също съставлява дискриминация по смисъла на изменената директива (член 2, параграф 7) и все още е широко разпространено в множество държави-членки. В тази област относително най-голямо въздействие оказа разпоредбата, която въведе правото на работничката или служителката да се завърне на работното си място или на равностоен пост при не по-малко благоприятни за нея ред и условия, както и да се възползва от всяко подобрение в условията на труд, на което би имала право по време на отсъствието си. В България, Испания, Литва и Франция тази разпоредба доведе до приемането на ново законодателство, докато в други държави-членки въздействието ѝ беше по-слабо и доведе само до незначителни изменения. В докладите си по този въпрос няколко държави-членки и социални партньори подчертаха необходимостта от по-добро съчетаване на личния и семейния живот.

Член 2, параграф 8 допуска предприемането на действия с положителен ефект в съответствие с член 141, параграф 4 ЕО в областите, попадащи в материалния обхват на директивата. И в тази област положението в отделните държавите-членки се различава значително. Докато някои не се възползваха от тази възможност (като например Кипър, Латвия и Люксембург), то в много други законодателството изрично го допуска (като например Австрия, Белгия, Германия, Гърция, Дания, Естония, Испания, Италия, Малта, Португалия, Румъния, Словакия, Словения, Франция, Чехия и Швеция). Някои държави-членки предприеха действия с положителен ефект на национално равнище в специфични области (например това е задължително в публичния сектор на федерално равнище в Белгия, в Германия то е във вид на квоти при държавните служители на федерално равнище и на равнище провинция, в Италия и Нидерландия са налице планове за действия с положителен ефект при държавните служители, а в Малта данъците за завърналите се на трудовия пазар жени са по-ниски). В няколко държави-членки (Австрия, Испания и Франция) действията с положителен ефект са предмет на колективно договаряне. В Испания на органите е възложено да предприемат мерки с положителен ефект за преодоляване на неравенството. Във Финландия в плановете за равенство на дружествата се посочват действия с положителен ефект, но такива случаи са редки в практиката.

Най-често срещаните примери за действия с положителен ефект обхващат мерки в областта на образованието и обучението (както в Испания, Гърция, Португалия, Чехия, и Швеция), мерки за приобщаването на жените като цяло и в частност на жените, завърнали се на трудовия пазар след раждане (България, Испания, Полша и Чехия), други действия за улесняване на професионалната и икономическата дейност на жените (Германия, Гърция) и насърчаване на представителите на по-слабо представения пол да кандидатстват за определени работни места (Дания, Обединено кралство).

В някои държави-членки такива мерки са предмет на мониторинг от страна на органа по въпросите на равенството (например в Словакия). В Словения бе премахнато изискването за предварително разрешение на действията с положителен ефект . В Белгия и в Обединеното кралство органите по въпросите на равенството предоставят съвети по действията с положителен ефект . Испания докладва за потенциални трудности, свързани със степента, в която могат да се допуснат действия с положителен ефект, без да бъде нарушен принципът на равенство.

4. Разпоредби относно привеждането в изпълнение на задълженията и защитата на правата

По отношение на правото в областта на равенството обичайният метод да се гарантира привеждане в изпълнение на индивидуалните права, а именно по съдебен ред, е по-слабо ефективен за осигуряването на спазването им, отколкото в други области. Предоставената от държавите-членки информация показва, че в почти всяка от тях броят на случаите на дискриминация, с които са сезирани съдилищата, е нисък или много нисък. Сред причините за това са продължителността на производствата, свързаните с тях формалности, разходите и страхът от изпадането в положението на жертва. В директивата този проблем е осъзнат и са въведени редица разпоредби за подобряване на прилагането на правото в областта на равенството посредством съдебни и административни производства.

Държавите-членки следва да гарантират, че съдебните и/или административните производства за привеждане в изпълнение на задълженията по изменената директива (член 6, параграф 1) могат да бъдат започнати от всички лица, които считат, че са пострадали вследствие на неприлагането на принципа на равно третиране. В няколко държави-членки съществуваше неяснота дали посоченото задължение се прилага и след като трудовото отношение е било прекратени, както изисква посочената разпоредба.

Изменената директива (член 6, параграф 3) задължава държавите-членки да предоставят на сдруженията, организациите или други юридически лица, които имат правен интерес от осигуряването на спазването на посочената директива, възможност за участие от името или като подпомагаща ищеца страна с неговото/нейното одобрение, във всяко съдебно и/или административно производство, предназначено за привеждане в изпълнение на задълженията по директивата, в съответствие с критериите, установени в националното право. Проблемите във връзка с това задължение обхващаха запазването на посоченото право за омбудсман или профсъюзи, като при това се изключваха другите организации. Комисията разгледа и въпроса дали критериите, установени със закон в някои държави-членки, съгласно които сдружения могат да участват в съдебни производства, не са прекомерно ограничителни. В редица държави-членки законодателството по този въпрос бе изменено. Практическото въздействие на тази разпоредба е различно в различните държави-членки. В някои от тях (Германия и Франция) организациите с нестопанска цел са особено активни, докато в други помощта се осигурява главно от органите по въпросите на равенството (Белгия, Испания и Словакия) или от профсъюзи, както е в множество други (Кипър, Дания, Нидерландия, Словения, Чехия и Швеция).

Директивата предвижда по-ясни разпоредби относно компенсацията или възстановяването на вредите и загубите, претърпени от лице, увредено в резултат на дискриминация, които следва да имат възпиращо действие и да са пропорционални на претърпените вреди и към тях не трябва да се прилага предварително определен максимален размер (член 6, параграф 2). Определянето на максимален размер на компенсацията бе въпрос, поставян в множество производства за установяване на нарушение. С напредъка по последните този проблем постепенно се преодолява.

Изменената директива (член 7) предвижда защита от изпадането в положението на жертва . Често срещана грешка при транспонирането на тази разпоредба в някои държави-членки включваше стесняването на обхвата на защита в сравнение с директивата, например посредством включването на жертвата на дискриминация, но изключването на трети страни, които подпомагат жертвите.

Изменената директива (член 8г) прави задължително въвеждането на пропорционални и възпиращи санкции за нарушенията на приетите в съответствие с нея национални разпоредби. Повечето от държавите-членки са изпълнили това задължение.

5. Органи по въпросите на равенството

Наред с мерки за засилване на традиционните методи за изпълнение, директивата предвижда нови начини за постигане на по-висока степен на зачитане и за насърчаване на равенството, като задължението за създаване на органи по въпросите на равенството е първото, което заслужава да бъде посочено. Член 8а поставя изискването държавите-членки да определят „орган или органи за насърчаване, анализ, мониторинг и подпомагане спазването на принципа за равно третиране на всички лица без значение на пола“, чиято компетентност включва предоставянето на независима помощ на жертвите на дискриминация при разглеждане на жалбите им за дискриминация, извършването на независими разследвания, свързани с дискриминацията, публикуването на независими доклади и отправянето на препоръки по всички въпроси, свързани с такава дискриминация.

В някои държави-членки такива органи съществуват отдавна, независимо дали под формата на омбудсмани или комисии. В повечето държави-членки обаче те бяха създадени вследствие на приемането на директивата. В рамките на ЕС органите по въпросите на равенството се различават значително едни от други по отношение на своята компетентност, своя начин на работа, своята организация и човешки и финансови ресурси.

Предоставянето на помощ на жертвите е основна задача на органите по въпросите на равенството. Информацията от държавите-членки ясно показва, че е по-вероятно лицата, които се оплакват от дискриминация, да се обърнат към орган по въпросите на равенството отколкото към съда, главно поради специфичните познания на първия и тъй като услугите му са безплатни и са свързани с по-малко административни формалности. Помощта, предоставяна от органите по въпросите на равенството, се различава в отделните държави-членки: в някои от тях (Германия, Словения и Швеция) тя се простира до разглеждането на оплаквания в квазисъдебни производства, които завършват с решения със задължителна сила, въпреки че подлежат на съдебно обжалване. В други органите по въпросите на равенството могат служебно да провеждат разследвания (Кипър, Нидерландия, Обединеното кралство и Швеция) или да подпомагат ищците в съдебни и/или административни производства (Австрия, България, Испания, Обединеното кралство, Франция и Швеция). В трети ролята им се ограничава до предоставянето на информация (Малта и Полша).

Въпреки че органите по въпросите на равенството бяха създадени с оглед насърчаването на равенството между половете, осведомеността в обществото относно тяхната работа невинаги е задоволителна, както свидетелства относително малкият брой на получаваните от тях заявления за помощ в някои държави-членки. Налице е необходимост от по-добра осведоменост относно тяхното съществуване и тяхната работа, и по-специално относно помощта, която предоставят на жертвите. Достъпът до тях може да бъде улеснен посредством телефонни линии за съдействие, създадени от някои органи по въпросите на равенството (в Испания, Обединеното кралство и Швеция), както и посредством информационни кампании.

Според Комисията органите по въпросите на равенството могат да бъдат независими при изпълняването на задачите си, само ако са в известна степен независими и в организационно и финансово отношение, както и по отношение на човешките ресурси. В това отношение положението в отделните държави-членки се различава значително.

Въпреки че директивата поставя само минимални изисквания по отношение на органите по въпросите на равенството, в някои държави-членки те не са изпълнени. С течение на времето и с напредъка по производствата за установяване на нарушение, проблемите в тази област значително намаляха. От друга страна, органите по въпросите на равенството в някои държави-членки разполагат с по-широка компетентност от предвидената в директивата, която обхваща такива задачи като мониторинг на плановете за равенство (Испания, Финландия и Швеция), предоставянето на съвети и мониторинг на действията с положителен ефект, както и обучение.

Комисията реши да започне изследване относно органите по въпросите на равенството, при което ще бъдат изследвани в дълбочина въпроси като тяхната независимост, достъпът до тях, тяхната известност и ефективност.

6. Социален диалог, диалог с НПО и роля на работодателите

Директивата цели укрепването на равното третиране, inter alia посредством включването в социалния диалог на социалните партньори като цяло и в частност на работодателите. Инструменти като колективните трудови договори могат в дългосрочен план да помогнат за създаването на трудова среда без дискриминация.

Тъй като в новия член 8б, параграфи 1 и 2 се прави позоваване националните традиции и практики във връзка с установените задължения, действителното включване на социалните партньори много зависи от традицията в съответната държава-членка и от степента на развитие на социалния диалог и колективното договаряне в нея. В Обединеното кралство например не е обичайно да се сключват колективни трудови договори и диалогът със социалните партньори е насърчаван по други начини като финансиране, изследователска дейност и напътстване. В повечето държави-членки обаче социалният диалог като цяло и колективното договаряне в частност играят основна роля.

Колективни трудови договори по въпросите на равенството между половете съществуват в Австрия, Белгия, Дания, Испания, Латвия, Литва, Малта, Нидерландия, Португалия, Словения Франция и Швеция, като в някои от тези държави те са задължителни (Австрия, Испания и Франция) В други държави-членки (България, Гърция, Испания, Латвия, Полша, Португалия, Румъния, Словакия, Словения и Чехия) социалният диалог се провежда на национално равнище и обичайно включва тристранни комитети. Сред другите начини за насърчаване на социалния диалог освен посредством колективни трудови договори най-често срещаният е консултациите със социалните партньори по законодателни и политически инициативи. През 2005 г. европейските социални партньори сключиха рамково споразумение за равенството между половете[7].

Съгласно новия член 8б, параграф 3 държавите-членки следва да поощряват работодателите да насърчават равното третиране на мъжете и жените систематично и по план, в съответствие с националното право, колективните договори или практика. Това се осъществява например посредством разпространяването на информация в дружествата (както в Белгия и Естония), приемането на планове за равенство (в Испания, Нидерландия, Финландия и Швеция, в дружества, в които са наети определен брой работници или служители).

Изменената директива (член 8в) признава и ролята на диалога с НПО. Сред основните начини за ангажиране на организациите на гражданското общество са създаването на консултативни структури (както в България, Гърция, Испания, Обединеното кралство, Португалия и Чехия), консултирането им при политически и законодателни инициативи, предоставянето на финансово подпомагане (както в Белгия, Германия, Естония, Испания, Обединеното кралство, Словакия, Финландия, Чехия и Швеция, в Обединеното кралство по-специално с цел предоставяне на помощ на жертвите), организиране на съвместни конференции и семинари, включването на НПО при съставянето на документи за национални и международни структури или включването на техните членове в делегации на конференции на ООН (както в Швеция). Някои държави-членки (Австрия, България, Гърция и Полша) подчертаха ролята на Европейската година на равните възможности за всички (2007 г.) за установяването на сътрудничество с НПО и тяхното участие в проекти във връзка с посочената инициатива. Литва, Полша и Чехия подчертаха ролята на НПО за изпълнението на проекти, финансирани от структурните фондове.

7. Заключени E

Предвид необходимите в редица държави-членки мащабни законодателни промени и съществения напредък, отбелязан от повечето държави-членки при прилагането на разпоредбите ѝ, като цяло транспонирането на Директива 2002/73/ЕО може да се счита за задоволително. В редица държави-членки обаче все още са необходими усилия за постигането на пълно и правилно транспониране.

Директивата е важна стъпка в развитието на правото на ЕО в областта на равенството между половете, доколкото тя модернизира правилата за равно третиране на мъжете и жените в заетостта и в сродните области. Въпреки това, предвид продължаващото наличие на неравенство и дискриминация, е важно законодателството на ЕО и на държавите-членки в областта на равенството между половете да се привежда в действие и прилага внимателно.

В това отношение особено важна е ролята на органите по въпросите на равенството, които не само следят развитието на национално равнище и помагат на жертвите на дискриминация, но и допринасят за насърчаването на равенството в дългосрочен план посредством многобройни други дейности.

Участието на всички действащи лица (органите, социалните партньори, НПО, органите по въпросите на равенството и широката общественост) е от съществено значение за повишаването на осведомеността и за ефективното използване на предвидените в директивата средства за премахване на дискриминацията.

[1] OВ L 269, 5.10.2002 г., стр. 15.

[2] Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 г. за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите, ОВ L 204, 26.7.2006 г., стр. 23.

[3] Всички разпоредби, на които се прави позоваване в следващите части на настоящия доклад, са от изменената Директива 76/207/ЕИО, а не от изменящата Директива 2002/73/ЕО.

[4] Вж. по-специално Резолюция от 15 януари 2009 г. за транспониране и прилагане на Директива 2002/73/EО, 2008/2039(INI).

[5] Решение от 17 юли 2008 г. по дело Комисия/Белгия, С-543/07; дело Комисия/Люксембург, C-340/07, Сборник [2008 г.], стр. І-43.

[6] Вж. Директива 2000/43/ЕО от 20 юни 2000 г. относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход, ОВ L 180, 19.7.2000 г., стр. 22 и Директива 2000/78/ЕО от 27 ноември 2000 г. за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите, ОВ L 303, 2.12.2000 г., стр. 16.

[7] Достъпно на: http://www.etuc.org/IMG/pdf/framework_of_actions_gender_equality_010305-2.pdf.