[pic] | КОМИСИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ |

Брюксел, 20.10.2009 г.

COM(2009) 561 окончателен

СЪОБЩЕНИЕ НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ, СЪВЕТА, ЕВРОПЕЙСКИЯ ИКОНОМИЧЕСКИ И СОЦИАЛЕН КОМИТЕТ, СЪДА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ И ЕВРОПЕЙСКАТА ЦЕНТРАЛНА БАНКА

Рамка на ЕС за трансгранично управление на кризи в банковия сектор

{SEC(2009) 1389}{SEC(2009) 1390}{SEC(2009) 1407}

СЪОБЩЕНИЕ НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ, СЪВЕТА, ЕВРОПЕЙСКИЯ ИКОНОМИЧЕСКИ И СОЦИАЛЕН КОМИТЕТ, СЪДА НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ И ЕВРОПЕЙСКАТА ЦЕНТРАЛНА БАНКА

Рамка на ЕС за трансгранично управление на кризи в банковия сектор(Текст от значение за ЕИП)

1. Въведение

Неотдавнашната криза разкри липсата в ЕС на ефективно управление на кризи за трансгранични финансови институции. През есента на 2008 г. държавите-членки се споразумяха да предприемат необходимите действия за рекапитализиране и осигуряване на гаранции на банките и това безпрецедентно действие беше координирано ad hoc на европейско равнище. Мерките бяха необходими поради извънредните събития, засегнали финансовата система.

Националните подходи се различаваха, но като цяло органите използваха публични средства за гарантиране на ликвидността на банките или обособяваха активите на дадена банка в рамките на своята територия и прилагаха национални инструменти за разрешаване на проблемите на банките на равнището на всяко самостоятелно дружество, а не на равнището на трансграничната група. Това повиши рисковете от загуба на доверие, нарушаване на конкуренцията, високи разходи на данъкоплатците за гарантиране на ликвидността[1] и правна несигурност. На фона на неотдавнашната финансова криза събитията около фалитите на Fortis, Lehman и исландските банки илюстрират колко пагубна за финансовата стабилност на цялата банкова система в ЕС може да е липсата на подходяща рамка за разрешаване на проблемите на банките.

Широко признато е, че ЕС трябва да създаде режим на разрешаване на проблемите на банките, с който да се гарантира, че всички компетентни органи координират своите действия ефективно и разполагат с подходящите инструменти за бърза намеса за овладяване на банковите фалити с цел свеждане до минимум на необходимостта държавите да прибягват до такива извънредни мерки, каквито бяха нужни по време на тази криза.

Европейската комисия предлага фундаментална реформа на регулирането и надзора на финансовите пазари с цел отстраняване на недостатъците, предизвикани от банковата криза[2]. Вече бяха предприети мерки за подобряване на застраховането на влогове, засилване на капиталовите изисквания и реформиране на надзорната структура на ЕС — мерки, които са от съществено значение за по-солидната рамка за пруденциален надзор и финансова стабилност.

При все това към днешна дата тези реформи трябва да се допълнят от ясна рамка, която да даде на органите възможност да стабилизират и контролират системните последствия от фалитите на трансгранични финансови институции. Европа се нуждае от силна регулаторна рамка, която да обхваща превенция, ранна намеса, разрешаване на проблемите на банките и ликвидация (вж. таблицата по-долу).

- В доклада Ларозиер беше заключено, че „ липсата на инструменти за разрешаване на проблемите на банките и за последователно управление на кризи в рамките на единния пазар поставя Европа в неблагоприятна конкурентна позиция спрямо Съединените щати и към тези проблеми трябва да се подходи чрез приемането на подходящи мерки на европейско равнище “[3]. Този критичен пропуск сега трябва да се отстрани.

- Европейският съвет от юни 2009 г. заключи, че трябва да се ускори работата по изграждане на всеобхватна трансгранична рамка за предотвратяване и управление на финансови кризи.

- На срещата на високо равнище в Питсбърг на 25 септември лидерите на Г-20 се ангажираха да действат заедно за „ ..създаване на по-мощни инструменти за търсене на отговорност от големите световни компании за рисковете, които те предприемат “, и по-конкретно за „ разработване на инструменти и рамки за разрешаване на проблемите за ефективното възстановяване на финансови групи с цел подпомагане на смекчаването на последствията от фалитите на финансови институции и намаляване на моралния риск в бъдеще “.

Рамката на ЕС за разрешаване на проблемите на трансгранични банки също представлява съществено допълнение към новата структура на надзорните органи, предлагана от Комисията[4]. Новият Европейски съвет за системен риск ще осигури система за ранно предупреждение за системни рискове, а новият Европейски банков орган ще изиграе важна роля за координиране на надзорните реакции и разпространяване на информация, както и за гарантиране, че вследствие на предупрежденията за рискове се предприемат подходящи последващи действия. Този нов режим не може да постигне своите цели, освен ако националните органи не са в състояние да предприемат ефективни мерки на равнището на банките за овладяване на фалитите и предотвратяване на ефекта на доминото.

2. Цел и структура на настоящото съобщение

2.1. Цел

Комисията счита, че са необходими промени за постигане на ефективно управление на кризи и разрешаване на проблемите или организирано ликвидиране на дадена фалираща трансгранична банка[5]. Основният акцент пада върху влогонабиращите банки, тъй като те играят уникална роля при предоставянето на кредити, приемането на депозити и посредничеството при плащания. В настоящото съобщение се разглеждат мерките за постигане на две различни, но взаимосвързани цели.

Първата цел се изразява в гарантиране, че всички национални надзорни органи разполагат с подходящи инструменти за откриване на проблеми в банките на достатъчно ранен етап, за намеса с цел възстановяване на жизнеспособността на съответната институция или група или за предотвратяване на допълнителното влошаване. Това ще наложи изменения в надзорния режим за банковия капитал. Тези основни изменения също така могат да бъдат придружени от рамка, която да направи възможно прехвърлянето на активи между отделни дружества в дадена група като средство за финансова помощ или подкрепа на ликвидността преди проблемите на съответните дружества в групата да станат критични.

Втората цел се изразява в осигуряване на възможност, която да позволява на трансграничните банки да фалират, без да предизвикат сериозни последствия за жизненоважни банкови услуги или да засегнат финансовата система като цяло. Това ще означава разработването на рамка на ЕС за разрешаване на проблемите на банките, както и на мерки за справяне с пречките пред ефективното трансгранично разрешаване на проблемите на банките, които произтичат от териториалния и изолиран подход по отношение на несъстоятелността, и процедури за финансиране на такива видове разрешаване на проблемите на банките, включително участието на държавите-членки в евентуални преки фискални разходи.

2.2. Структура

Съобщението обхваща три области.

1 . Ранна намеса (раздел 3) — обхващаща действия от страна на надзорни органи, насочени към възстановяване на сигурността и финансовата стабилност на дадена институция при зараждане на проблеми, заедно с вътрешногрупово прехвърляне на активи между платежоспособни дружества с цел финансова помощ. Такива действия би следвало да се предприемат преди да бъдат изпълнени праговите условия за разрешаване на проблемите на банките и преди институцията да бъде обявена в несъстоятелност или да съществува опасност за това. Новият Европейски банков орган би могъл да участва в координирането на ранната намеса на надзорни органи по отношение на трансгранична група.

2. Разрешаване на проблемите на банките (раздел 4) — обхващащо мерки, предприемани от национални органи за разрешаване на проблемите на банките с цел управление на кризата в дадена банкова институция, овладяване на последствията от нея върху финансовата стабилност и, където е приложимо, подпомагане на организираната ликвидация на цялата институция или на части от нея. Тези мерки се предприемат извън рамката на банковия надзор и могат да се изпълняват от органи, които не са надзорни органи, въпреки че в никакъв случай не се изключва възможността за участие на надзорни органи.

3. Несъстоятелност (раздел 5) — обхващаща реорганизиране и ликвидация, които се извършват съгласно приложимия режим на несъстоятелност.

Въпреки че за целите на разискването тези мерки са представени като концептуално отделени, те не съставляват непременно отделни и поредни „фази“ на една криза. На практика е възможно да има значително припокриване, по-специално между разрешаването на проблемите на банките и несъстоятелността, а ранната намеса на надзорни органи може бързо да премине в мерки за разрешаване на проблемите на банките.

2.3 Взаимодействие с други мерки на ЕС

Тези мерки са важна част от по-широката регулаторна система на ЕС и инициативите за повишаване на нейната гъвкавост, както е разяснено в таблицата по-долу.

[pic]

3. Ранна намеса от страна на надзорните органи

3.1. Инструменти за ранна намеса

Някои елементи на рамката за ранна намеса от страна на надзорните органи вече съществуват в текущата пруденциална рамка за банки, доколкото тя предвижда минимален набор от мерки, с които при фалити на кредитни институции надзорните органи трябва да разполагат с цел изпълняване на изискванията на тази директива[6]. Тези мерки включват изискване институцията да повиши своя собствен капитал над минималното равнище, посочено в директивата; да укрепи своята вътрешна организация и управленски процеси; да приложи конкретна политика по провизиране; да ограничи своите дейности или операции; или да намали риска, присъщ на нейната дейност, продукти и системи. Такива мерки оставят контрола на институцията в ръцете на ръководството и не представляват непременно значителна намеса в правата на акционерите или кредиторите. С наскоро договорените промени на Директивата за капиталовите изисквания („ДКИ“)[7] от консолидиращите надзорни органи ще се изиска да планират и координират съвместни оценки, извънредни мерки, планове за действие при изключителни обстоятелства, както и осведомяване на обществеността при спешни случаи.

Въпреки това продължават да съществуват значителни пропуски, които биха могли да се запълнят със следните допълнителни мерки:

- хармонизирани правомощия за надзорни органи, изискващи в подходящите случаи (например при финансови институции със системно значение) изготвянето на „индивидуални планове за действие при извънредни ситуации и за тяхното преодоляване“ (понякога наричани „living wills“), указващи как дадена институция и нейната дейност биха могли бързо и по организиран начин да се преустановят и ликвидират —необходимостта от такива планове се обсъжда в момента от Г-20;

- насърчаване на доброто управление в рамките на финансовите институции с цел по-улеснено и опростено справяне с евентуалните бъдещи кризи;

- правомощия — които към момента не са предоставени на всички национални надзорни органи — позволяващи да се изисква предаването на план за възстановяване на група, промяна на ръководството на банка или назначаване на представител с конкретна цел за възстановяване на финансовото състояние на дадена институция;

- общи показатели или прагове, както и възприета терминология между надзорните органи на ЕС, които ясно да определят кога и как следва да се осъществи намесата спрямо трансгранична банка;

- преразглеждане на надзора на трансгранични клонове в контекста на недостатъци в споразуменията за сътрудничество между органите на държавата на произход и приемащата държава, както и опасения относно правомощията на приемащата държава за ефективна намеса при спешни случаи.

Налице е ясно доказателство от близкото минало, че рамката за надзор не е била достатъчно солидна и че са липсвали стимули за подпомагане на ефикасното координиране на надзорни мерки, насочени към възстановяването на дадена трансгранична група.

Въпроси[8]

С какви допълнителни инструменти трябва да разполагат надзорните органи, за да се справят с възникващи проблеми?

Как трябва да се задейства тяхната употреба?

Колко важни са плановете за съкращаване на дейността („living wills“) като инструмент за управление на кризи?

3.2. Вътрешногрупови прехвърляния на активи

Прехвърлянето на активи като средство за вътрешногрупова финансова помощ би могло да подпомогне групите при управлението на позициите, свързани с ликвидността, и в някои случаи би могло да спомогне за стабилизиране на отделни дружества при развиваща се криза.

- В момента няма разрешителен режим на ЕС за прехвърляне на активи и законодателството на ЕС не предвижда обща рамка за сроковете и условията на прехвърляния[9]. По принцип, прехвърлянето на активи трябва да се извършва срещу справедливо възнаграждение във всички държави-членки, независимо дали е между свързани или самостоятелни дружества. Въпреки това начинът, по който този принцип е изразен и се прилага, се различава между отделните държави-членки.

- Прехвърлянето на активи, което не се извършва при чисто пазарни условия, може да окаже неблагоприятно въздействие върху кредиторите и миноритарните акционери на прехвърлителя. Такива прехвърляния могат да подлежат на оспорване от миноритарни акционери или кредитори, а директорите могат да бъдат подведени под гражданска или наказателна отговорност[10].

Тези проблеми могат да попречат на действия, които биха били в най-добрия интерес на групите, и по-специално на трансграничните такива. Въвеждането на понятието „интерес на групата“ за банкови групи би било начин за обосноваване за прехвърлянията и овладяване на рисковете, свързани с подвеждане на директорите под отговорност. Вероятно е уместно да се проучи ограничената концепция за взаимозависимостта и взаимния интерес на дружествата в дадена група, като прехвърлянията биха се допускали при спазване на определени условия. При все това въздействието от едно такова предложение върху принципа на ограничена отговорност и отделната правосубектност на дружествата в дадена група трябва да се проучи внимателно. Също така би било важно да се проектират подходящи защитни механизми за предотвратяване на евентуална злоупотреба при прехвърлянето на активи с престъпна цел.

Освен това би било подходящо един такъв режим да се подкрепи с промени на законовата уредба относно несъстоятелността с цел предоставяне на подходящи защитни механизми, например приоритетно класиране за прехвърлителя в случай на несъстоятелност на приобретателя.

Осъществимо ли е разработването на рамка за прехвърляне на активи? Ако това е така, какви предизвикателства биха възникнали?

Какви защитни механизми за акционери и кредитори са необходими?

4. Разрешаване на проблемите на банки

4.1. Защо е необходимо действие на равнище ЕС за разрешаване на проблемите на банки?

Различия в националните рамки

Съществуващите мерки на ЕС, насочени към разрешаването на проблемите на фалираща банка, са минимални като обхват и съдържание. Те засягат единствено намесата на надзорни органи и взаимното признаване на производства по несъстоятелност за клонове на трансгранична банка. Директива 2001/24/ЕО относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции („Директива относно ликвидацията“) изисква всяко реорганизиране или ликвидация на кредитна институция с клонове в други държави-членки да се инициира и извършва съгласно единна процедура от компетентните органи и в съответствие с националното законодателство в областта на несъстоятелността на държавата-членка на произход на институцията. Трансгранични банкови групи, съставени от дружество майка с дъщерни дружества в други държави-членки, не са обхванати от тази директива.

Дъщерните дружества са преобладаващата форма на трансгранична банкова дейност в Европа, като техните активи са на стойност почти 4 трилиона EUR[11]. Следователно на фона на липсата на каквито и да било мерки на ЕС, управлението на кризи почти изцяло се ръководи от национални режими, които могат да са доста различни[12]. Например, в някои държави-членки съответните правомощия произтичат от специфичен режим на разрешаване на проблемите или несъстоятелността на банки, докато в други съществува само общият режим на корпоративна несъстоятелност. Правомощията за управление на трансгранични банкови кризи са предоставени на редица различни местни органи, включително банкови надзорници, централни банки, национални министерства, съдилища или длъжностни лица по несъстоятелност, а в някои случаи и схеми за гарантиране на депозити. Степента на правомощията и условията, ръководещи тяхното прилагане, също се различават за всяка отделна национална система.

Ефективното трансгранично разрешаване на проблемите на банките се затруднява, ако се различават наличните съгласно националното законодателство мерки или процедурните изисквания за някои корпоративни действия. Като основен пример, ако един национален орган има правомощието да прехвърля активи към трета страна-купувач с изпълнителна заповед, докато друг не може да направи това освен чрез съдебни процедури, вероятно ще бъде много трудно да се осъществи бърза и координирана намеса от страна на тези два органа за справяне със свързаните банки или активи в техните съответни юрисдикции.

Етапът, по време на който могат да се предприемат мерки за разрешаване на проблемите на банки, също може да е от критично значение. Не всички национални органи имат правомощието да стабилизират и преустройват засегната банка преди достигане на формалния момент на обявяване в несъстоятелност (съгласно националното законодателство), а липсата на хармонизирани прагови условия, които да отключват такива правомощия, може да осуети извършването на координирани действия по отношение на трансгранична група. Този въпрос е допълнително разгледан в раздел 4.4.

Макар и тези различия да не представляват непременно проблем, ако дейностите на засегнатата банка са изцяло в рамките на една държава и мерките се съгласуват с правилата за държавна помощ, различията все пак със сигурност ще възпрепятстват ефективното координирано действие по отношение на банкова група, действаща в няколко юрисдикции.

Стимули за обособяване на национални активи

В своите реакции спрямо кризата органите на държавите-членки проявяват склонност към обособяване на националните активи на трансгранична група и прилагане на национални инструменти за разрешаване на проблемите на банките на равнището на всяко отделно дружество, вместо да търсят решение за цялата група. При все това, обособяването на местни активи често може по-скоро да възпрепятства, отколкото да подпомогне решаването на проблем в трансгранична група. В определени случаи тези действия водят до по-големи загуби за групата като цяло.

Стимулите на държавите-членки за координиране и въздържане от обособяване на национални активи по време на трансгранична криза са ограничени до тяхната задача да защитават интересите на националните заинтересовани страни (в това число кредитори, данъкоплатци и схемата за гарантиране на депозити). Тази фундаментална пречка за съвместно разрешаване на проблемите на трансгранична група се дължи, inter alia, на териториалния характер на законодателството в областта на несъстоятелността. Ако законът относно несъстоятелността е национален, местните органи имат законен — както и силен политически — интерес за обособяване на националните активи на засегната банка с цел защита на националните депозити и пределно увеличаване на активите, достъпни за кредиторите на националното дружество.

Въпреки това всяко споразумение за ограничаване на правата на държавите-членки за обособяване на местните активи на трансгранична банкова група ще зависи основно от наличието на подходящи, справедливи и законосъобразни спогодби[13] между държавите-членки за споделяне на тежестта вследствие на евентуални последващи загуби, които дадена банкова група като цяло — включително нейните чуждестранни дъщерни дружества, би могла да претърпи. Такива спогодби не само биха подпомогнали управлението на кризи, но също биха могли да помагат за предотвратяването на кризи чрез подобряване на стимулите за сътрудничество между публични органи. По-специално, доверието и увереността в споразуменията за сътрудничество трябва да са подкрепени с гаранция, че разходите, произтичащи от трансгранично разрешаване на проблемите на банките, ще се поделят справедливо между отделните заинтересовани страни. Този въпрос е разгледан в раздел 4.8 от настоящия документ.

4.2. Цели на рамката за разрешаване на проблемите на банки

Различните национални подходи за разрешаване на проблемите на банки имат разнообразни цели. Законите за корпоративна несъстоятелност обикновено имат две основни цели: справедливо и предсказуемо третиране на кредиторите и пределно увеличаване на активите, достъпни за удовлетворяване на исковете на кредиторите. За разлика от това в специфичния режим на несъстоятелност на банки може да се даде приоритет на обществени цели, като финансовата стабилност, непрекъснатостта на услугите и целостта на системите за плащания. Със споразумението за общ набор от цели ще се определи и оформи характерът на новата рамка на ЕС.

Поради това европейската рамка за разрешаване на проблемите на банки трябва да е основана на договорени и общи цели, които следва да гарантират, че загубите се понасят основно от акционери и младши и необезпечени кредитори, вместо от правителствата и данъкоплатците. Това е особено важно за избягването на моралния риск, който възниква от възприятията, че банките са твърде големи или твърде взаимосвързани, за да фалират, и че е възможно техните проблеми да бъдат разрешени с публично финансиране. Основната цел на политиката е да се гарантира, че винаги трябва да е възможно — политически и икономически — да се позволи фалирането на банки, независимо от техния размер[14]. Малко вероятно е тази основна цел да бъде постигната, освен ако рамката за разрешаване на проблемите на банките не е в състояние да гарантира защитата на (обезпечените) вложители и непрекъснатостта на банковите и платежните услуги и като цяло да овладее системните последствия от банков фалит чрез свеждане до минимум на ефекта на доминото и предоставяне на необходимите правни условия за организирана ликвидация[15].

Какви трябва да са ключовите цели и приоритети на една рамка на ЕС за разрешаване на проблемите на банки?

4.3. Какви инструменти за разрешаване на проблемите на банките са необходими?

Националните подходи за разрешаване на проблемите на банки попадат най-общо в две категории: такива, които действат съгласно общото законодателство за корпоративна несъстоятелност, включително администрация, и такива, които имат специален режим за банки. И в двата случая правилата са ограничени до банкова дейност на национално равнище. Те не се прилагат извънтериториално[16]. Специалните режими могат да бъдат под формата на общ режим на несъстоятелност, пригоден за банки, или на набор от специално предназначени инструменти за разрешаване на проблемите на банките, специфично приспособени за фалиращи банки. Специално предназначените инструменти за разрешаване на проблемите на банките могат да включват правомощия за прехвърляне на всички или част от активите и пасивите на фалираща банка към друго дружество в частния сектор (сливане със или без финансова помощ, извършено от национални органи) или „мостова“ банка; правомощието за изчистване на счетоводния баланс на фалиращата институция чрез прехвърляне на нерентабилните заеми и „токсични“ или трудни за оценяване активи към отделно дружество за управление на активи (или „лоша“ банка); и национализация.

В рамките на това широко разграничение съществуват допълнителни различия. Някои национални системи предпочитат постепенен подход, докато други са ориентирани към бърза спешна намеса. Първият случай обикновено се прилага на по-ранен етап и има за цел да насърчи акционерите да се съгласят с мерки за преструктуриране: първата стъпка често е смяна на ръководството със „синдик“ или „специален ръководител“ и представяне на план за преструктуриране за одобрение от акционерите, а като втора стъпка се налагат мерки, които надхвърлят правата на акционерите. При втория случай, за разлика от първия, се налагат мерки без предварителното съгласие на акционерите.

Ефективният набор от инструменти трябва да дава на органите възможности, различни от публична финансова помощ и ликвидация, за справяне с проблемите на засегната банка. Докато настоящият документ е отворен по отношение на — и търси мнения за — най-подходящите инструменти за режим на ЕС, от съществено значение е органите за разрешаване на проблемите на банките да разполагат с достатъчно широк набор от общи инструменти, които да се прилагат гъвкаво и внимателно, и да могат да действат с подходяща бързина и контрол върху процеса на разрешаване на проблемите на банките. В един скорошен работен документ на МВФ[17] се изразява становището, че следните инструменти, които се използват в редица съществуващи национални режими[18], следва да се вземат предвид при всяко преразглеждане на режима на ЕС:

- правомощия за подпомагане или осъществяване на придобиване на фалиращата банка или нейната дейност от страна на частния сектор;

- правомощия за прехвърляне на дейността на фалираща банка към временна „мостова“ банка с цел тя да бъде запазена като действащо предприятие, за да бъде продадена на купувач от частния сектор;

- правомощия за разделяне на „чистите“ и „токсичните“ активи между „добри“ и „лоши“ банки чрез частично прехвърляне на активи и пасиви.

До степента, в която такива инструменти потенциално биха могли да включват държавна помощ, те следва да се изготвят и прилагат по начин, който е в съответствие с режима на ЕС за държавни помощи[19].

Други юрисдикции уреждат реорганизирането на банки чрез специална административна рамка, при която синдик, назначен от компетентния национален орган, поема контрола над фалиращата банка и определя как да бъде преструктурирана тя. Това може да е полезна мярка и в режим на ЕС, макар че подходящите прагови условия и срокове могат да са различни (вж. раздел 4.4).

Какви са ключовите инструменти за режима на ЕС за разрешаване на проблемите на банките?

4.4. Прагови условия и срокове за използване на инструменти

Ясни „прагови условия“, които трябва да са изпълнени преди задействане на правомощията за намеса, са в основата на режима на ЕС за разрешаване на проблемите на банките. Те улесняват координираното действие от страна на национални органи, намаляват риска от възникване на трудности и предоставят правна сигурност на акционери и кредитори по отношение на обстоятелствата, при които биха могли да се предприемат действия. Всяка намеса, която засяга интересите и правата на акционери и кредитори, трябва да бъде съразмерна със сериозността на проблемите в институцията и да се ръководи от легитимни съображения от обществен интерес.

С цел предпазване на обществения интерес следва да е възможна намесата преди настъпването на „балансовата“ неплатежоспособност на банката: т.е. преди банката да е достигнала съответния праг за целите на стандартното производство по несъстоятелност. Ако органите не могат да се намесят решително, за да защитят обществения интерес преди банката да стане технически неплатежоспособна, това ще ограничи ефективните възможности за стабилизация и разрешаване на проблемите на банките или ще повиши размера на публичните средства, които ще трябва да се заделят в подкрепа на такава възможност. Поради това праговите условия за режим на ЕС следва да позволяват намеса в подходящия момент, като същевременно са достатъчно строги, за да се гарантира, че намесата, която засяга правата на заинтересовани страни, е оправдана. Вероятно това може да се постигне чрез комбинация от регулаторни прагове, основани на надзорна оценка, потвърждаваща неспособността на институцията да изпълни основни регулаторни изисквания, и широкия обществен интерес, свързан например с финансовата стабилност и непрекъснатостта на банковите услуги.

Какви са подходящите прагове за използването на инструменти за разрешаване на проблемите на банките?

4.5. Обхват на рамката за разрешаване на проблемите на банки

Новата рамка ще трябва да се прилага за всички кредитни институции, които са част от трансгранична група. Тук трябва да се включат и трансгранични клонове, тъй като опитът показва, че банките, работещи чрез трансгранични клонове, могат да представляват действителен риск за финансовата стабилност на държавите-членки, на чиято територия клоновете извършват значителна по обем дейност по приемане на депозити[20]. Освен това, тъй като банковите групи често включват дружества, които извършват инвестиционни дейности и други финансови услуги, и техният фалит може също да представлява системен риск за финансовата система, би било разумно да бъде разширен хармонизираният режим на ЕС за разрешаване на проблемите на банките, за да включва инвестиционни посредници и евентуално застрахователи[21]. Ликвидацията на Lehman Brothers и пазарните сътресения, които тя предизвика[22], включително несигурността около местоположението и състоянието на клиентските активи и около договорните позиции на контрагентите на Lehman и състоянието на неуредените сделки на Lehman, ясно демонстрираха, че и при уреждането на фалитите на инвестиционни посредници са необходими съответните мерки.

Все пак не е задължително мерките за разрешаване на проблемите, които са подходящи за влогонабиращите банки, да са подходящи и за другите видове финансови институции. Например, правото за прехвърляне на активи и пасиви към „мостова“ банка може да е подходящо за влогонабиращите банки поради естеството на техните дейности и целта на мерките за разрешаване на проблемите, но по-малко приложимо спрямо инвестиционни банки, при които фокусът на режима за разрешаване на проблемите ще пада върху проблемите и несигурността по отношение на търговията, клиринга и сетълмента, обезпеченията и доверителното управление на клиентските активи.

Какъв следва да е обхватът на рамката на ЕС за разрешаване на проблемите на банките? Трябва ли той да обхваща единствено влогонабиращи банки (за разлика от други регулирани финансови институции)?

Ако това е така, трябва ли този режим да се прилага единствено за трансгранични банкови групи или трябва да обхваща и самостоятелни дружества, които извършват трансгранична дейност само чрез клонове?

4.6. Права на акционерите при процедури за разрешаване на проблемите на банки

Акционери

Наличието на стабилна рамка на правата на акционерите е от съществено значение за доброто корпоративно управление, а също така и за свободното движение на капитали. Това важи по-специално за банките, които са публични дружества, тъй като дяловете им ще се предлагат и търгуват на капиталовите пазари. Трябва да се постигне баланс между защитата на легитимните интереси на акционерите и способността на органите за разрешаване на проблемите на банките да се намесват бързо и решително за преструктуриране на фалираща институция или група с цел свеждане до минимум на ефекта на доминото и гарантиране на стабилността на банковата система в засегнатите държави-членки.

Законодателството на ЕС предвижда няколко задължителни изисквания, които предоставят права на акционерите. Те включват правата на предпочтително изкупуване и изискванията, че всяко увеличаване или намаляване на емитирания дружествен капитал се одобрява от общото събрание на акционерите. Акционерите разполагат с равностойни минимални права в рамките на ЕС, при условие че дружеството е действащо предприятие. Правата на акционерите, предвидени съгласно законодателството на ЕС, обикновено не би следвало да представляват пречка за мерки за реорганизиране, предприемани съгласно стандартно производство по несъстоятелност. Нито пък тези права непременно биха представлявали пречка при процес на разрешаване на проблемите на банка, който отдава предпочитание на постепенен подход, предназначен да насърчи акционерите да дадат своето съгласие за мерки за преструктуриране, или пък, когато необходимото време за съгласуване с такива изисквания е налице. Трудност възниква, ако реорганизирането се проведе при процес на разрешаване на проблемите на банка, който се стреми да наложи мерки без предварителното съгласие на акционерите. В този случай задължителният характер на правата, предвидени съгласно директивите на ЕС в областта на дружественото право, може да осуети опитите на органите за бързо справяне с банкова криза. Поради това е възможно да се наложи приспособяване на тези директиви. Естеството на това приспособяване би следвало да е такова, че да гарантира способността на националните органи да се намесват бързо при определени обстоятелства, т.е. пораждащи фактори или условия, без да се налага да се търси одобрението на акционерите с цел гарантиране на непрекъснатостта на значими услуги, които са били предоставяни от банката, и свеждане до минимум на системните последствия от нейния фалит — например чрез организиране на закупуването от частния сектор.

По подобен начин всяко прехвърляне на собственост или активи на засегната банка без предварителното одобрение на акционерите трябва също така да се съгласува с правото на собственост на акционерите съгласно Европейската конвенция за правата на човека. Когато са засегнати права, предвидени в законодателство на ЕС, ще трябва да бъдат взети под внимание и подходящи механизми за обезщетение и компенсация.

Акционерите имат правото да не бъдат лишавани от своите дялове или да не претърпяват обезценка на тяхната стойност, освен ако намесата е оправдана от обществения интерес и е в съответствие с условията, предвидени в законодателството, и с международните закони. Несигурност, свързана с това дали условията на намеса установяват справедлив баланс между изискванията на съвкупния интерес на Общността и изискването за защита на основните права на отделни акционери, може да доведе до риск, във всеки отделен случай, от евентуално оспорване на мерките за разрешаване на проблемите на банките пред национални и европейски съдилища.

Кредитори и контрагенти

Инструментите за разрешаване на проблемите на банките, които включват прехвърлянето на активи, могат да нарушат правата на кредиторите или на пазарните контрагенти и всяка рамката на ЕС за разрешаване на проблемите на банките ще трябва да обхваща механизми за защитата на тези интереси. Механизмите за защитата на кредиторите например биха могли да включват механизми за компенсация, с които се гарантира, че нито един кредитор не е в по-неблагоприятно положение, отколкото би бил, ако банковата ликвидация би протекла съгласно приложимото законодателство в областта на несъстоятелността. Механизмите за защитата на пазарните контрагенти биха могли да включват ограничения за предотвратяване на нарушаването на споразумения за прихващане и нетиране и на споразумения за олихвяване на ценни книжа и структурирано финансиране.

Необходима ли е дерогация от някои от изискванията, предвидени в директивите на ЕС в областта на дружественото право, и в такъв случай кои условия или пораждащи фактори следва да се прилагат за такава дерогация? Какви защитни мерки и механизми за преразглеждане или обезщетение на акционери, кредитори и котрагенти биха били подходящи?

4.7. Прилагане на мерки за разрешаване на проблемите спрямо банкова група

Основният акцент на настоящото съобщение попада върху трансграничните банки. Ако самостоятелно юридическо лице извършва своята трансгранична дейност чрез клонове, принципите, установени в директивата относно ликвидацията на кредитни институции, следва да се прилагат за разширяване на мерките, приети в държавата на произход на банката, към клоновете в други държави-членки. Това може да включва законодателна промяна, тъй като не е ясно дали мерките на ЕС за разрешаване на проблемите на банки непременно биха попаднали в обхвата на директивата относно ликвидацията на кредитни институции.

При все това, прилагането на мерки за разрешаване на проблемите по отношение на свързани дружества в дадена банкова група е дори по-сложно. Най-общо казано, ако ЕС излезе извън ограниченото в рамките на държавата управление на кризи и преодолее разбираемата тенденция към обособяване на активи, съществуват два подхода, които могат да бъдат следвани. Първият се изразява в разработване на рамка за координирането на мерки, които биха продължили да се прилагат на национално равнище. Вторият подход — по-задълбочено развитие на единния пазар — би се изразил в уреждане на интегрираното разрешаване на проблемите на дружества в дадена група в различни юрисдикции чрез единен орган за разрешаване на проблемите.

Единият вариант, който според Комисията заслужава да бъде проучен, би бил да се оцени осъществимостта на единен орган за разрешаване на проблемите, който ще бъде отговорен и въз основа на основни права ще поема водещата роля при разрешаване на проблемите на трансгранични групи.

Ако вариантът за Европейски орган за разрешаване на проблемите не се счита за осъществим, следва да се координират националните мерки за разрешаване на проблемите на трансгранична банкова група.

Подход за трансгранично разрешаване на проблемите на банките, основан на координирането на национални мерки, би представлявал по-скоро утвърждаване на настоящите процедури, отколкото радикално отклонение от тях. Меморандумът за разбирателство[23] за финансова стабилност, сключен през юни 2008 г., беше налице по време на кризата, но не успя да предостави достатъчна или полезна основа за сътрудничество между държавите-членки. Много по-вероятно е да се осъществи организирано разрешаване на проблемите на фалираща трансгранична банка, ако е налице законово обвързваща структурирана рамка на ЕС за сключване на споразумения за сътрудничество по време на криза. Споразумения за финансирането на трансгранично разрешаване на проблемите на банките от вида, разгледан в раздел 4.8 по-долу, също имат потенциал да повишат ефективността на координирането чрез правилно определяне на стимули.

При все това, в една рамка за сътрудничество и координация, разрешаването на проблемите на банкова група неизбежно ще се извършва на равнището на всеки самостоятелен правен субект в съответствие с приложимия национален режим. Такова отделно разрешаване на проблемите за всеки субект, дори и когато е координирано, няма непременно да постигне най-ефективното реорганизиране. Този подход също така не успява да отрази търговската действителност на интегрирания банков сектор на ЕС, която се е развила в рамките на единния пазар. Банковите групи все повече стават оперативно и търговски независими, като често централизират управлението на ликвидността по начин, който включва смесването на активи, и са организирани и управлявани по начин, който отразява линиите на дейността, а не толкова правната структура.

Тези съображения могат да бъдат напълно взети предвид само чрез по-голяма структурна интеграция на рамката за разрешаване на проблемите на банките, евентуално чрез определяне на водещ орган (определен в съответствие с ясни ex ante правила), който да организира разрешаването на проблемите на конкретна група. Този орган, в сътрудничество с участващите национални органи, би прилагал мерките на ЕС за разрешаване на проблемите на банките във всяка съответна територия. Този подход е видимо амбициозен и е малко вероятно да бъде ефективен или осъществим, освен ако не стане възможно по-интегрираното третиране на несъстоятелността на банкови групи. Този въпрос е допълнително разгледан в раздел 5 по-долу.

Как може да се подобри сътрудничеството и комуникацията между органите и синдиците, отговорни за разрешаване на проблемите на банките и несъстоятелността на една трансгранична банкова група?

Дали интегрираното разрешаване на проблемите на банкови групи чрез Европейски орган за разрешаване на проблемите е желателно и осъществимо?

Ако този вариант не се счита за осъществим, какви минимални национални мерки за разрешаване на проблемите са необходими?

4.8. Финансиране на трансграничното разрешаване на проблемите

Финансиране от частния сектор

Процедурите за финансиране са в основата на всеки режим за трансгранично разрешаване на проблемите. Основното изискване, за да не се поемат от данъкоплатците свързаните с банков фалит разходи, е наличието на процедури за финансиране от частния сектор или на решения с участието на частния сектор (вж. раздел 4.2). Освен това, в условията на единния пазар липсата на такива процедури на равнището на ЕС ограничава обхвата на инструментите за разрешаване на проблемите, които органите ще използват в трансграничен план. Това може да възпрепятства органите в стремежа им към достигане до най-ефективното решение и да доведе до по-високи съвкупни разходи, които се понасят индивидуално от засегнатите държави-членки. Макар и осигуряването на участие на частния сектор в разрешаване на проблемите на банка да е като цяло желателно, със задълбочаването на кризата бързо намаляват и възможностите за финансиране от частния сектор.

Би било целесъобразно да се проучи осъществимостта на ex-ante механизми, които биха гарантирали наличието на средства от частния сектор по време на криза. Схемите за гарантиране на депозити биха могли да включват възможността за финансиране на мерки за разрешаване на проблемите. Това би имало преимущество, изразяващо се в пряк принос на банковия сектор за гарантиране на неговата собствена стабилност. Все пак при банков фалит това не би следвало да бъде в ущърб на компенсирането на вложителите на дребно. В прегледа на функционирането на схемите за гарантиране на депозити, който следва да бъде представен в началото на 2010 г., Комисията ще разгледа възможностите за използване на схемите за гарантиране на депозити в случай на криза. Като алтернатива, прилагана в някои държави-членки, Комисията би могла да разгледа идеята за създаване на фонд за разрешаване на проблемите на банките, който евентуално да се финансира от налагани върху сектора такси, чийто размер би могъл да отразява размера или пазарната дейност.

Освен това може да се проучи възможността за създаване на рамка за улесняване на вътрешногрупово финансиране след започването на производство по несъстоятелност. В контекста на своята дейност в областта на третирането на корпоративни групи, намиращи се в несъстоятелност, UNCITRAL[24] обмисля как да улесни непрекъснатостта на дейността в процес на реорганизиране или ликвидация чрез осигуряване на непрекъснат достъп до средства.

И накрая, всеки риск от евентуално последващо оттегляне на мерките за разрешаване на проблемите чрез обжалване в съда може сериозно да ограничи желанието на дружества от частния сектор да инвестират в закупуване на активи или да придобият, изцяло или отчасти, засегнатата банка. Поради това рамката, която придава правна сигурност на предприеманите мерки, вероятно ще улесни решенията с участието на частния сектор.

Споделяне на тежестта

Актуалният опит ясно сочи, че решенията с участието на частния сектор ще бъдат невинаги възможни. Поради това е необходима интензивна работа за разработване на принципи, с които да се установи как следва да се поделят финансовите тежести между отделните държави-членки, в които се прилагат мерки за разрешаване на проблемите по отношение на трансгранична банкова група. Необходим е спешен и бърз напредък за установяване на ясни задължения между държавите-членки за равномерното поделяне на фискалните разходи за всяко такова разрешаване на проблеми[25]. Значението на постигнатия напредък в тази област не бива да се подценява. На този етап не би било желателно да се правят опити за определяне на точни ex-ante формули за разпределянето на разходите, свързани с публични трансгранични операции за разрешаване на проблемите на банките. Въпреки това държавите-членки следва да са наясно дали по принцип биха били задължени да сътрудничат, как би се организирало едно такова споделяне на тежестта, кой би бил инициатор за започване на разисквания по въпроса на споделянето на тежестта и кой би координирал такива разисквания[26]. Освен това следва да се обмислят реципрочни права — от гледна точка на достъп до данни и т.н. — за всяка държава-членка, която приеме задължението да споделя тежестта. Едно ex-ante споразумение, установяващо принципите за справедливо споделяне на тежестта, представлява необходимата „обезопасителна мрежа“, която да гарантира, че участващите органи разполагат с необходимите стимули за сътрудничество съгласно рамката за предотвратяване и разрешаване на кризи. Липсата на напредък в тази област крие недопустима опасност за фундаменталните принципи от Договора — относно свободата на установяване и предоставяне на услуги и свободното движение на капитали.

Какъв е най-подходящият начин за осигуряване на трансгранично финансиране за мерки за разрешаване на проблемите на банки? Каква роля е отредена на специфичното финансиране от частния сектор?

Дали установяването на ex ante процедури за финансиране при криза е приложимо на практика? Ако не, по какъв оптимален начин биха могли да се приложат решенията с участието на частния сектор за преодоляване на проблема? Има ли възможност за постигане на по-голяма яснота по отношение на споделянето на тежестта? Ако това е така, определянето на принципи за споделяне на тежестта ли би бил о първият приоритет?

5. Несъстоятелност

Понастоящем всяка ликвидация в контекста на разрешаване на проблемите задължително се извършва в съответствие с националните процедури по несъстоятелност и всяка координация зависи от доброволното сътрудничество между различни национални органи и длъжностни лица по несъстоятелност[27]. Сътрудничеството между национални органи по несъстоятелност често е несигурно и недостатъчно и не може да се справя ефективно с финансови конгломерати, международни холдингови структури и организацията на финансови групи според линиите на дейност[28].

Поради това рамката на ЕС за разрешаване на проблемите на банки следва да е подкрепена от задължителна рамка за сътрудничество и обмен на информация между съдилища и практикуващи лица в областта на несъстоятелността, отговорни за производства, касаещи свързани дружества в дадена банкова група. Други възможности, които могат да се разгледат, включват разпоредба за координирането на национални производства от „главен синдик“.

Интегрирано третиране на корпоративни групи

Все пак може да е желателно да се направи повече в подкрепа на по-интегрираното третиране на корпоративни групи, изпаднала в несъстоятелност. То може да включва — при ясно посочени обстоятелства — третиране на групата като едно предприятие с цел преодоляване на възприеманата неефективност и неточност на традиционния подход, прилаган спрямо самостоятелно дружество. Макар в някои национални законодателства да са налице техники за постигане на това, тяхното прилагане естествено е ограничено до дружества в рамките на същата юрисдикция и е предмет на същия режим на несъстоятелност. Ако се разработват подобни мерки, приложими при производства по несъстоятелност спрямо трансгранични банкови групи, ще трябва да се вземе предвид наличието на различни режими на несъстоятелност с различни независими правила, например за приоритетност и правомощия за избягване.

Хармонизиран режим на ЕС за несъстоятелност за банки

Техники за по-интегрирано третиране на групи в несъстоятелност биха могли да спомогнат за справяне с някои от дисбалансите, които могат да възникнат от ликвидацията на отделни дружества, част от силно интегрирани банкови групи. Наблюдава се нарастваща група от учени и професионалисти, които споделят мнението, че режимът на несъстоятелност, обхващащ отделни процедури за всяко дружество, не може да се справи по подходящ начин със сложни корпоративни структури, при които формата не следва функцията, и че вече са необходими международни усилия за хармонизирането на правилата за несъстоятелност. Без такава хармонизация преструктурирането на трансгранична банкова група ще продължи да бъде много трудно.

Трудността и прецизността на тази дейност не бива да се подценява. Законовата уредба за несъстоятелността е тясно свързана с други области на националното законодателство като закона за собствеността, договорното и търговското право, а правилата за приоритетност могат да отразяват социалната политика. Въвеждането в единен кодекс на специфични национални понятия като „тръстове“ или „плаващи обезпечения“ би било сложно.

Такъв проект би могъл да протече под формата на отделен и самостоятелен режим на несъстоятелност, който би бил наличен (и би заменил иначе приложимите национални режими) за реорганизиране и ликвидация на трансгранични банкови групи в ЕС. Такъв режим би се справил напълно с проблемите, свързани с подхода на отделни процедури за всяко дружество съгласно националното законодателство за несъстоятелност, само ако позволи интегрирано третиране на субектите в групата. Прилагането на един такъв режим и степента — ако има такава — до която той следва да е незадължителен за трансгранични банкови групи със системно значение, би следвало да се обмислят внимателно. Всяко налагане на нов режим на ЕС за несъстоятелност спрямо съществуващи дружества би породило преходни проблеми, включително последствия за кредитори и контрагенти.

Необходима ли е по-интегрирана рамка на несъстоятелност за банкови групи? Ако това е така, как следва да бъде устроена тя?

Следва ли да съществува отделен и самостоятелен режим на несъстоятелност за трансгранични банки?

6. Последващи действия

До 20 януари 2010 г Комисията очаква както общи мнения, така и подробни коментари по отношение на въпросите, разгледани в настоящото съобщение. Допълнителни подробности относно повдигнатите в настоящото съобщение въпроси, заедно със специфични запитвания, могат да бъдат намерени в придружителния работен документ на службите на Комисията.

Комисията планира организирането на публично изслушване в началото на 2010 г. с цел представяне на резултатите от допитването и установяване на начина, по който възнамерява да действа занапред. Те ще бъдат използвани при подготовката на пътна карта на последващите инициативи по отношение на ранната намеса, разрешаването на проблемите и несъстоятелността на банките, за да се изгради рамка за управление на кризи, с която да се гарантира, че в бъдеще всички компетентни органи ще координират ефективно своите действия и ще разполагат с подходящите инструменти за бърза намеса при банкови фалити.

[1] Такива мерки за преструктуриране на банки се разглеждат в контекста на правилата на ЕС за държавна помощ. Те попадат извън обхвата на настоящото съобщение и вече са предмет на насоки на Комисията относно рекапитализацията, третирането на обезценените активи и помощта за оздравяване и преструктуриране на банките.

[2] Вж. съобщението на Комисията до Европейския съвет от пролетта, 4 март 2009 г.: http://ec.europa.eu/commission_barroso/president/pdf/press_20090304_en.pdf.

[3] Вж. доклад Ларозиер, стр. 34:http://ec.europa.eu/internal_market/finances/docs/de_larosiere_report_en.pdf.

[4] Вж. новите законодателни предложения на Комисията във връзка с финансовия надзор, 23 септември 2009 г.: http://ec.europa.eu/internal_market/finances/committees/index_en.htm#package

[5] Настоящото съобщение е придружено от работен документ на службите на Комисията, който съдържа допълнителна информация относно специфичните аспекти на евентуалния режим.

[6] Член 136 от Директива 2006/48/ЕО относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (преработена), (ОВ L 177, 30.6.2006 г., стр. 1).

[7] Директива 2006/48/ЕО относно предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции (преработена). Наскоро тя беше изменена съгласно предложението за ДКИ 2:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52008PC0602:EN:NOT

[8] По-подробни въпроси по тази тема и по другите раздели на настоящото съобщение могат да бъдат намерени в придружителния работен документ.

[9] В съображение 52 от Директива 2006/48/ЕО се посочва единствено, че управлението на експозициите следва да е напълно независимо и в съответствие с принципите за надеждно банково управление, без да се влияе от някакви други съображения.

[10] Доклад на службите на Комисията относно прехвърляемостта на активи, 14 ноември 2008 г., вж.ttp://ec.europa.eu/internal_market/bank/docs/windingup/rep141108_en.pdf

[11] Активи, държани от трансгранични дъщерни дружества (2006 г.), източник ЕЦБ.

[12] Закон за DBB „Проучване относно осъществимост на намаляването на пречките при прехвърлянето на активи в рамките на трансгранична банкова група по време на финансова криза и за създаване на правна рамка за преустройство и ликвидация на трансгранични банкови групи“, 2008 г.

[13] Финансова помощ за мерки за разрешаване на проблемите почти със сигурност би засегнала правилата на ЕС за държавна помощ и поради това всички такива спогодби следва да се съгласуват с тези правила.

[14] Вж. изявлението на лидерите на Г-20, Питсбърг, 24—25 септември 2009 г.,http://www.pittsburghsummit.gov/mediacenter/129639.htm

[15] На 15 септември 2009 г. Съветът за финансова стабилност (Financial Stability Board) издаде прессъобщение, в което заяви, че е започнал работна програма за овладяване на опасностите от морален риск и други предизвикателства, представлявани от институции със системно значение. http://www.financialstabilityboard.org/press/pr_090915.pdf

[16] Въпреки това мерките за преустройство или ликвидация, които попадат в приложното поле на Директива 2001/24/ЕО, се прилагат за клоновете на кредитна институция (но не и за нейните дъщерни дружества) в други държави-членки.

[17] Работен документ WP/09/200 на МВФ, „Необходимостта от специални режими за разрешаване на проблемите на финансови институции — случаят с Европейския съюз“, от Martin Cihák и Erlend Nier.

[18] И в други държави съществуват такива правомощия, но са косвени. Съдебните органи могат да ги използват в контекста на производство по несъстоятелност.

[19] Що се отнася до текущата финансова криза, Комисията е приела няколко насоки за справяне с тази извънредна спешна ситуация.

[20] Какъвто беше случаят с банковата криза в Исландия.

[21] Инвестиционните посредници не са обхванати нито от директивата за ликвидация и оздравяване, нито от регламента на ЕО за несъстоятелността. За разлика от това, застрахователите са обхванати от Директива 2001/17/ЕО относно реорганизирането и ликвидацията на застрахователните дружества, която предвижда взаимното признаване и координиране на производствата по несъстоятелност на държавата на произход във връзка с клонове на застраховател в други държави-членки.

[22] Например несигурността по отношение размера на експозициите на други финансови институции към Lehman доведе до рязък спад в глобалните цени на капиталовите инструменти в банковия сектор, а паническото изтегляне на суми от американски фондове на паричния пазар, за които се предполагаше, че са инвестирали в търговски ценни книжа на Lehman, доведе до бърза ликвидация на техните позиции в американски търговски ценни книжа в един сриващ се пазар.

[23] Меморандум за разбирателство относно сътрудничество между органите за финансов надзор, централните банки и финансовите министри от Европейския съюз за трансгранична финансова стабилност (1 юни 2008 г.).

[24] Работна група V на UNCITRAL — Комисия на ООН по международно търговско право.

[25] В скорошен доклад на Икономическия и финансов комитет се препоръчва включването в рамката на ЕС за финансова стабилност на доброволни ex ante мерки, подкрепени от общоевропейски правила и отговорности, за споделяне на тежестта по отношение на трансгранични финансови групи, като новосъздадени групи за трансгранична стабилност следва да играят ключова роля в мониторинга на тяхното изпълнение (Уроци от финансовата криза за европейски мерки за финансова стабилност, Работна група на високо равнище на ИФК относно мерки за трансгранична финансова стабилност, юли 2008 г.).

[26] Разбира се, такива мерки трябва да се съгласуват с правилата за държавна помощ.

[27] Директива 2001/24/ЕО относно оздравяването и ликвидацията на кредитни институции забранява прилагането на отделни мерки за несъстоятелност спрямо клонове по законодателството на приемащата държава. Тя гарантира взаимното признаване и координиране на процедури под контрола на държавата на произход, налага подход на единно образувание, при който всичките активи и пасиви на банката „майка“ и нейните чуждестранни клонове се реорганизират или ликвидират като един правен субект съгласно законодателството на държавата на произход и предмет единствено на изключенията, посочени в директивата. Въпреки това тази директива не предвижда консолидирането на производства по несъстоятелност за отделни правни субекти в рамките на една банкова група и не прави опит за хармонизиране на националното законодателство за несъстоятелност.

[28] Сложната и продължителна несъстоятелност на Lehman Brothers е ясен пример за трудностите, пред които са изправени синдиците при сложни процедури по ликвидация.