[pic] | ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ |

Брюксел, 28.5.2010

COM(2010)262 окончателен

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА И ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ

ОЧАКВАНО ВЪЗДЕЙСТВИЕ НА ЧЛЕН 122A ОТ ДИРЕКТИВА 2006/48/ЕО

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА И ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ

ОЧАКВАНО ВЪЗДЕЙСТВИЕ НА ЧЛЕН 122A ОТ ДИРЕКТИВА 2006/48/ЕО

1. Секюритизацията представлява бизнес модел, при който емитентът[1] прехвърля във вид на траншове заеми и други носещи кредитен риск активи към инвеститорите. Тези траншове представляват различни по ранг вземания по секюритизираните активи, като рангът определя в каква последователност загубите, възникнали по секюритизираните активи, ще засегнат инвеститорите във всеки от различните траншове. От лятото на 2007 г. секюритизационните пазари са засегнати от масови сътресения, възникнали след появата на големи неочаквани загуби по секюритизирани ипотечни заеми, и тяхното възстановяване е бавно и частично. Тези сътресения засегнаха силно финансовата система и останалите икономически сектори и поради това е особено важно да се намери правно решение на проблемите, стоящи в основата на големите неочаквани загуби при някои секюритизации. Като основна причина може да се посочи липсата на добри практики при поемането на дълг от страна на емитентите. Това стана възможно, тъй като професионалните инвеститори[2] в секюритизационни траншове не осъществяваха надлежни проверки (due diligence) по отношение на своите инвестиции и следователно не налагаха на емитентите ефективна дисциплина.

2. Член 122а[3] налага на кредитните институции в Европейския съюз изисквания, с които да се гарантира, че те инвестират само в секюритизационни ценни книжа, по отношение на които те са приложили подходящи надлежни проверки и при които инициаторите имат стимул да действат отговорно при поемането на дълг, който ще бъде секюритизиран. Този член също така задължава кредитните институции, които действат като инициатори, да оповестяват съответните данни, необходими на инвеститора за осъществяването на надлежна проверка. Поради многократните изменения на този член в рамките на законодателния процес, както и предвид тежкото положение на секюритизационните пазари не бе изготвена оценка на въздействието на окончателните изискания по този член. По-специално, по време на законодателния процес бе изразена загриженост относно ефективността на един от неговите елементи — изискването емитентите на секюритизирани ценни книжа да запазват експозиция към секюритизацията („изискване за запазване“), за да имат стимул да действат отговорно при инициирането на дългове. Тази загриженост доведе до включването на следната разпоредба:

„До 31 декември 2009 г. Комисията изготвя доклад относно очакваното въздействие на член 122а и представя този доклад на Европейския парламент и на Съвета заедно с всички подходящи предложения. Комисията изготвя доклада си, след като се консултира с Комитета на европейските банкови надзорници. По-конкретно, докладът разглежда въпросите дали минималното изискване за запазване съгласно член 122а, параграф 1 осъществява целта за по-добро съгласуване на интересите на инициаторите, спонсорите и инвеститорите и укрепва финансовата стабилност и дали увеличението на минималното равнище на запазване би било целесъобразно, като се вземе предвид международното развитие.“[4]

3. В тази връзка настоящият доклад предоставя оценка на високо ниво на съвкупното въздействие на член 122а (част 1 от доклада) и впоследствие разглежда въпроса за ефективността на изискването за запазване и целесъобразността от увеличаване на неговото минимално ниво (част 2). В част 3 от доклада са представени заключенията. Към доклада съществува приложение, в което се обсъждат техническите предложения на Комитета на европейските банкови надзорници (КЕБН) за подобряване на отделни аспекти от правилото за запазване. Комисията отбелязва, че този доклад трябва да бъде изготвен преди съответните изисквания от директивата да бъдат приложени в законодателството на държавите-членки. В този доклад се обсъждат последователно очакваното въздействие на това изискване и очакваната полза от увеличаване на минималното ниво на запазване, но не се правят заключения относно конкретното практическо прилагане на това изискване.

Очаквано съвкупно въздействие на член 122а

4. Очакваното въздействие на член 122а трябва да бъде оценено спрямо текущото състояние на секюритизационните пазари. Преди кризата мнозина възприемаха секюритизацията като стабилизатор на финансовата система. Разпределяйки кредитния риск върху по-широка и по-разнообразна група от инвеститори и изваждайки го от баланса на банките, секюритизацията трябваше да играе ключова роля в един по-ефективен процес на разпределение на кредитите. В резултат на това банковата и финансовата система като цяло биха били по-устойчиви, масовите банкови фалити — избегнати, а кредитният цикъл — по-плавен. Оказа се обаче, че степента на разсейване на риска далеч не е идеална. Напротив, често в крайна сметка други банки пряко или непряко притежаваха секюритизираните ценни книжа, без винаги да разбират правилно рисковете, които поемат при извършваната диверсификация.

5. Вследствие на несъгласуваните стимули за емитентите и крайните инвеститори секюритизацията породи също сериозни проблеми във взаимоотношението „принципал—агент“. При предаването на рисковете по веригата лицата, които имаха най-добра възможност да следят за предпазливото поемане на дълг и да контролират стандартите, бяха по-заинтересовани от максимизирането на приходите от такси. Освен това много от инвеститорите в края на веригата не съумяха да осъществят подходящата надлежна проверка, доверявайки се прекомерно на агенциите за кредитен рейтинг при оценяването на риска. Това предоверяване на агенциите за кредитен рейтинг се основава отчасти на все по-сложните продукти и на необходимостта от вътрешен аналитичен капацитет. Често самите агенции за кредитен рейтинг използваха неподходящи методики и данни в своите оценки, а инвеститорите, които им се доверяваха, не винаги разполагаха с достатъчно информация и аналитичен капацитет, за да поставят под въпрос определените от агенциите оценки и да оценяват самостоятелно инвестициите.

6. От ниво, клонящо в началото на 90-те години към нула, глобалният брутен обем на секюритизирани ценни книжа се увеличи стремглаво, за да отбележи своя връх от почти 5 трилиона USD през 2006 г. След това последва рязък спад. На практика в САЩ пазарът на секюритизирани ценни книжа, обезпечени с частни (т.е. не държавно субсидирани) ипотеки, се срина почти изцяло. Този срив бе компенсиран донякъде от вълната от европейски емисии, която обаче почти изцяло включва ценни книжа, задържани от емитентите с цел да бъдат използвани като обезпечение за получаване на достъп до инструменти за ликвидност на централните банки. Емитирането на секюритизирани ценни книжа, необезпечени с недвижимо имущество, остана относително устойчиво отново благодарение на инструментите на централните банки. От друга страна, въпреки очакваното влошаване на обслужването на заемите, на които са базирани повечето неипотечни секюритизирани ценни книжа[5], професионалните инвеститори изглежда все още запазват относително доверие в тях. Това доверие може би се дължи предимно на вярването, че структурите и развитието на резултатите са по-добре разбрани, и на факта, че очевидно емитентите имат значителен икономически интерес, т.е. запазват част от риска по експозицията, която секюритизират.

7. На фона на това Комисията очаква въздействието на член 122а върху секюритизираните ценни книжа да бъде положително. Този член ще допринесе за по-доброто съгласуване на стимулите за емитентите и инвеститорите, с което секюритизацията ще стане по-устойчива и ще бъде възстановено доверието в този източник на финансиране. Вследствие на това секюритизациите биха могли да възвърнат големите си обеми и рефинансиращата си функция за финансовия сектор, кредитиращ реалната икономика, като същевременно бъдат избегнати откритите в хода на кризата дисбаланси[6]. Подходът на член 122а следва три направления: Първо, банките инвеститори трябва да изпълняват (а надзорните органи трябва да следят за съответствието на) списък от мерки за надлежна проверка. Към тези мерки спада подлагането на купуваните от инвеститора ценни книжа на стрес тестове, които да обхващат базисния кредитен портфейл. Второ, банките инициатори трябва да предоставят на инвеститорите информацията, необходима за осъществяването на съответната надлежна проверка. Трето, емитентите на секюритизирани ценни книжа трябва да запазят икономически интерес в „своите“ секюритизирани ценни книжа, който е не по-малко от 5 %. И трите направления целят осигуряването на съответствие между интересите на инвеститорите и инициаторите, като гарантират, че

8. инвеститорите не инвестират сляпо в нещо, което всъщност не разбират;

9. инвеститорите могат да налагат на емитентите дисциплина; както и

10. средствата на инициаторите са също изложени на риск и последните нямат интерес да секюритизират лоши заеми.

11. Допринасяйки за постигането на съгласувани стимули и по този начин за избягване на прекомерното поемане на риск, член 122а ще предизвика също някои допълнителни разходи за секюритизация. Тези разходи възникват, тъй като емитентите ще трябва да оповестяват информация, инвеститорите — да изразходват средства за надлежна проверка, а накрая емитентите — да финансират експозицията към своите секюритизирани ценни книжа. Комисията очаква, че тези допълнителни разходи ще бъдат по-високи при бизнес моделите, чиито практики по отношение на оповестяването, надлежната проверка и запазването на риска са били незадоволителни преди кризата. При все това нито един от тези допълнителни разходи не може да се счита за равностоен на загубата на обществено благосъстояние. Част от тях представляват по-скоро разходи за един икономически оператор, които в противен случай би следвало да се понесат от друг икономически оператор. По-специално, когато инвестира в собствените си секюритизирани ценни книжа, емитентът поема свързаните с рефинансирането и евентуално с възникващите кредитни загуби разходи, които в противен случай биха били поети от инвеститора в секюритизираните ценни книжа. Следователно запазването от страна на емитента предполага реални разходи, само ако емитентът има твърде високи разходи за финансиране, свързани със запазването на определени рискове по секюритизацията. Това може да се отнася за някои небанкови емитенти на секюритизирани ценни книжа. При тези обстоятелства може да се стигне до намаляване на конкуренцията сред заемодателите, което предполага евентуално реални разходи, свързани със запазването на риска.

12. Оповестяването и надлежната проверка конкретно водят до реални транзакционни разходи за бизнес модела на секюритизация. Докато при обичайната си дейност банките оценяват заемите и вземат кредитни решения, като запазват в своя портфейл заемите до падеж, моделът на секюритизация предполага най-малко участието на още една страна в лицето на инвеститор, който трябва да осъществи допълнителен преглед въз основа на оповестената от емитента информация. Тези разходи не могат да бъдат избегнати, когато целта е секюритизацията да бъде осъществена по благоразумен начин. Налагайки минимални стандарти по отношение на оповестяването и надлежната проверка, директивата ще увеличи разходите за секюритизация, само ако в противен случай тази дейност не се извършва с необходимата точност. Поради това поетите от емитентите или инвеститорите допълнителни транзакционни разходи, както и разходите, свързани с публичния надзор на спазването на изискванията, се неутрализират от социалните ползи от по-устойчивия модел на секюритизация.

Ефективност на минималното ниво на запазване

13. В съответствие с получения от КЕБН съвет Комисията счита, че не съществува единно ниво или форма[7] на запазване, която да бъде оптимална за всички секюритизации. Тъй като целта на запазването от страна на емитента е постигане на съответствие между неговите интереси и тези на инвеститора, ключовият параметър за определяне на оптималното ниво на запазване е потенциалното разминаване между стимулите в съответната секюритизация. Потенциалното разминаване следва да се разглежда с оглед на възможностите на емитента да избира активи, да ги комбинира в секюритизация и да структурира транзакцията по начин, който увеличава неговата печалба за сметка на инвеститорите. Основният въпрос е свързан със степента, до която инвеститорът може да разбере профила на риска и доходността на секюритизацията. В едната крайност, ако потенциалните инвеститори нямат никаква информация и въобще не разбират профила на риска и доходността на секюритизацията, оптималното решение би било потенциалният емитент да запази за себе си целия риск и доходност, т.е. въобще да не секюритизира активите. В противен случай емитентът би бил силно изкушен да заблуди неосведомените инвеститори относно реалния риск.

14. При другата крайност, ако по отношение на рисковете на всеки отделен базов актив емитентът няма информационно предимство спрямо инвеститора, то не би могло да възникне разминаване на интересите и не би било необходимо запазване на риска. Очевидно и двете крайности не са възможни в условията на реална секюритизация. Все пак е сигурно, че емитентът винаги ще има сравнително предимство спрямо инвеститора по отношение на достъпа до информация и способността за нейната оценка. Често самият емитент е и инициатор на заемите и вероятно разполага с дългогодишен опит в съответния пазарен сегмент, докато инвеститорът може да купи случайно секюритизирани ценни книжа по съответните заеми с цел включването им в диверсифициран портфейл.

15. Запазването ще спомогне за съгласуване на интересите с цел компенсиране на по-неизгодната от структурна гледна точка позиция на инвеститора по отношение на достъпа до информация и способността за нейната оценка. Подходящият размер и подходящата форма на запазването зависят обаче от големината на това сравнително предимство. При различните секюритизации възниква различна информационна асиметрия, която зависи например от видовете базови активи, които варират от заеми за предприятия, публикуващи изчерпателна финансова информация, до потребителски заеми или заеми за финансиране на сложни структурирани проекти, при които липсва обширна публична информация. Ето защо различните секюритизации може да изискват различни мерки за запазване с цел постигане на съответствие между интересите, което да компенсира информационната асиметрия. За всеки отделен случай оптималният размер и оптималната форма на запазването зависят от редица трудно измерими или качествени фактори, поради което не е възможно установяването на подход, който на базата на формула да определя оптималното ниво на запазване в директивата.

16. Директивата съответно налага едно умерено минимално ниво на запазване и изисква от инвеститорите ясно да оценяват възприетата от емитента политика на запазване. От своя страна това означава, че инвеститорите следва да се въздържат от закупуването на секюритизирани ценни книжа, при които нивото на запазване, макар и покриващо изискваните минимални 5 %, е недостатъчно с оглед прозрачността на базовите рискове. В резултат на това действителното ниво на запазване може да бъде по-високо от изисквания минимум.

17. Допускането, че нивото на запазване следва да варира според секюритизираните ценни книжа, съответства на многообразието от реално съществуващи нива на запазване, които варират от почти нула до 100 %, когато базовите активи са изцяло гарантирани от емитента. Подробни данни за нивата на запазване, разграничени по вид на транзакцията и произход, са поместени в доклада на КЕБН. Въздействието на изискването за запазване не е свързано с допълнителни разходи, тъй като то не налага допълнителни ограничения спрямо секюритизираните ценни книжа, при които независимо от това изискване нивата на запазване вече надхвърлят 5 %. От гледна точка на политиката обаче е важно да бъдат отчетени съществуващите данни, които показват, че при предхождащата кризата еуфория нивата на запазване на определени видове секюритизирани ценни книжа бяха наистина паднали на нива, считани за неустойчиво ниски с оглед на структурно по-неизгодната информационна позиция на инвеститорите[8]. Регулаторното минимално ниво на запазване съответно се счита за много подходящ регулаторен предпазен механизъм, който ще подобри стабилността на пазара при появата на спекулативни балони. Този регулаторен предпазен праг обаче не трябва да бъде прекалено висок. При относително прозрачните секюритизирани ценни книжа, по отношение на които позицията на инвеститорите не е толкова неизгодна от информационна гледна точка, умереният минимум от 5 % може в действителност да представлява подходящото ниво. В тези случаи по-високото изискване за запазване би могло да представлява ненужно регулаторно бреме за участниците на пазара. Ненужно високото минимално изискване за запазване може да бъде свързано с реални разходи, ако другите потенциални емитенти на секюритизирани ценни книжа са изправени пред твърде разнородни разходи за финансиране. В този случай изискването за запазване, което е по-високо от необходимото, би могло евентуално да доведе до спад на привлекателността на бизнес модела на секюритизация за небанковите емитенти, които ще напуснат този пазар, а това следователно ще отслаби конкуренцията сред заемодателите.

Заключения

18. По отношение на съвкупното въздействие Комисията очаква, че член 122а ще спомогне за по-доброто съгласуване на стимулите за емитентите и инвеститорите. По този начин секюритизацията ще стане по-устойчива и ще се възвърне доверието в този източник на финансиране. Вследствие на това секюритизациите ще възстановят големите си обеми и рефинансиращата си функция за финансовия сектор, кредитиращ реалната икономика, като същевременно ще бъдат избегнати откритите в хода на кризата дисбаланси. По отношение на специфичния въпрос за ефективността на избраното минимално ниво на запазване Комисията достигна до заключението, че съществуващото умерено минимално ниво на запазване от 5 % следва да бъде запазено, отчитайки че в зависимост от съответните секюритизирани ценни книжа инвеститорите следва да изискват по-високи нива на запазване.

19. Ето защо може да се очаква, че цялостният замисъл на член 122а отговаря на неговото предназначение. В края на настоящия доклад Комисията би искала да посочи повдигнатите от КЕБН технически въпроси, които са разгледани накратко в приложението към настоящия доклад. Комисията счита, че в тази връзка не съществува неотложна необходимост от предлагане на законодателни промени на член 122а. Все пак Комисията ще следи отблизо международното развитие в тази област, отчитайки че и юрисдикции извън ЕС са заинтересовани от въвеждането на сходни на член 122а изисквания, включително изисквания за запазване. В рамките на бъдещите промени Комисията ще гарантира, че член 122а се оценява с оглед на потенциалните различни решения в другите юрисдикции.

Приложение — разгледани от КЕБН технически въпроси

A) Методи на запазване

20. КЕБН препоръчва изменение на методите на запазване, което би позволило запазване на част от риска по всяка от секюритизираните експозиции вместо запазване на експозициите към траншовете на секюритизацията, продадени на инвеститорите. Съгласно член 122а, параграф 1, буква б) това вече е позволено, но само по отношение на специфичните „секюритизации на револвиращи експозиции“. В рамките на подготовката на бъдеща директива за изменение би било полезно да се разгледа евентуалното адаптиране на члена, което да позволи по-широко използване на този метод на запазване.

Б) Изключения

21. В член 122а, параграф 2 са изброени редица изключения от прилагането на посоченото в същия член изискване за запазване. По-специално, секюритизацията не подлежи на изискването за запазване, когато секюритизираните експозиции представляват вземания или условни вземания към i) централни правителства или централни банки, регионални и местни органи на управление и образувания в публичния сектор на държави-членки; ii) институции, за които съгласно членове 78—83 е определено рисково тегло, по-малко или равно на 50 %; или iii) международни банки за развитие, чийто кредитен риск е сходен с този на централните банки.

22. Също така в директивата се предвижда, че изискването за запазване не се прилага по отношение на: i) сделки, основани на ясен, прозрачен и достъпен индекс, при който базисните референтни единици са идентични с единиците, съставляващи широко търгуван индекс на предприятията или представляващи други търгуеми ценни книжа, различни от секюритизационните позиции; и ii) синдикирани заеми, изкупени вземания или суапове за кредитно неизпълнение, когато тези инструменти не са използвани за структуриране и/или хеджиране на секюритизация, обхваната от изискването за запазване.

23. Аргументацията на тези изключения е, че секюритизираните ценни книжа с горепосочените базови експозиции не будят съществени притеснения по отношение на несъгласуваните стимули, тъй като или а) секюритизираните активи са изключително нискорискови или б) емитентът не разполага с нужната свобода, за да състави секюритизацията по неизгоден за инвеститорите начин, тъй като съставът на секюритизацията се определя от състава на индекс. Всъщност посочването на синдикирани заеми, изкупени вземания и суапове за кредитно неизпълнение не представлява изключение, а по-скоро пояснение, че тези видове инструменти не представляват сами по себе си секюритизирани ценни книжа, освен когато те всъщност са използвани за структуриране на секюритизация — и следователно не подлежат на изискването за запазване.

24. КЕБН твърди, че тези изключения не предоставят възможност за избягване на изискването за запазване в случите, когато то трябва да се прилага, но изразява становище, че изключението по отношение на институции, за които е определено рисково тегло по-малко или равно на 50 %, може да се смята за проблематично. КЕБН счита, че съгласно членове 78—83 от Директивата за капиталовите изисквания рисковите тегла, които са по-малки или равни на 50 %, се определят за експозициите към кредитен риск на дружества, получили високи оценки от агенциите за кредитен рейтинг, и отбелязва, че настоящата криза ясно показа, че тази кредитна оценка в никакъв случай не дава гаранция за способността на дружеството да погаси своите кредитни задължения. Аналогично КЕБН твърди, че изключенията по отношение на регионалните органи на управление и международните банки за развитие следва да се ограничат до тези експозиции, които поради ниския си риск от неизпълнение се третират като експозиции към централни правителства и централни банки. Комисията може да се съгласи с възгледа, че изброените в изключенията експозиции не са с еднакъв рисков профил, въпреки че като цяло тя счита, че кредитният риск на всички изброени експозиции може да бъде считан за относително нисък. Определянето на допустимото ниво на риск по отношение на изключенията е въпрос на преценка, която обаче остана извън анализа на КЕБН. Освен това Комисията счита, че безпокойството относно използването на оценките на агенциите за кредитен рейтинг при измерването на риска е по принцип оправдано, но освен собствените оценки на кредитните институции не съществува друго средство за определяне на риска, което да може да се посочи в законодателния акт. Като цяло Комисията смята, че съществуващите изключения следва да бъдат запазени поради лисата на ясно доказателство, че нивото на риска на съответната експозиция или оценката на агенциите за кредитен рейтинг, служеща за приблизително определяне на нивото на риска, са неподходящи.

25. Освен това КЕБН счита, че в член 122а следва да бъде включено едно допълнително изключение, за да може секюритизираните ценни книжа, базирани върху собствени пасиви на институцията — включително облигациите с покритие, чието обезпечение е част от баланса на институцията емитент, да не попадат в обхвата на член 122а. Комисията смята, че секюритизацията на собствените пасиви на банките, конкретно на вземания по облигации с покритие, по принцип би попаднала в обхвата на съществуващото изключение за експозиции към институции, освен ако на съответната банка е присъдена външна кредитна оценка или нейното кредитно качество е особено ниско[9]. Следователно, тъй като съществуващото изключение следва да бъде запазено, Комисията не смята да предложи това допълнително изключение.

В) Допълнителни разпоредби и предпазни мерки

26. В допитването си до КЕБН Комисията постави въпроса дали към формулировката от член 122а следва да бъдат добавени допълнителни разпоредби и предпазни мерки с оглед на потенциалната възможност за избягване на изискването за запазване от страна на емитентите. В тази връзка Комисията изрази следното опасение, свързано с възможността за структуриране на транзакциите по начини, които позволяват да се избегне прилагането на изискването за запазване, по-специално чрез такси или премии. В този контекст КЕБН твърди, че не би било възможно да се отчетат всички фактори, които биха могли да застрашат ефективността на изискването за запазване. Ето защо според КЕБН тези опасения следва да бъдат преодолени посредством изискване за оповестяване на структурите на таксите и възнагражденията, за да се даде възможност на инвеститорите да преценят въздействието върху интересите на инициатора.

27. Комисията е съгласна с КЕБН, че е трудно по законодателен път да бъдат спрени опитите на емитентите за намаляване на ефективността на минималното ниво на запазване от 5 %. Както бе разисквано по-горе в доклада, съществена роля е поверена на надлежната проверка от страна на инвеститорите, обхващаща също политиката на запазване по отношение на конкретната секюритизация. Инвестиращите кредитни институции носят отговорността за осъществяване на изискваната по член 122а, параграф 4, букви а) и б) надлежна проверка, която обхваща едновременно механизма на запазване и по-широкия рисков профил на транзакцията, а също и рисковете, породени от необичайните структури на разходите; гарантирането на нейното ефективно осъществяване спада съответно към отговорностите на надзорните органи. Комисията смята, че посочените в член 122а изисквания за надлежна проверка могат да осигурят необходимата основа за гарантиране на предпазливото поведение на инвеститорите, като за тази цел надзорните органи биха могли да разработят допълнителни насоки.

28. В друг контекст КЕБН отбелязва, че в член 122а не се конкретизира точният механизъм на изискванията за оповестяване, и по-специално, че настоящата формулировка изисква от инициаторите единствено „изрично да оповестят“, че те спазват изискването за запазване. КЕБН се опасява, че това изискване може да бъде твърде широко тълкувано. Поради това КЕБН препоръчва на Комисията да прецени дали формулировката е достатъчно подходяща, за да постигне своите цели, особено като се отчете, че това изискване следва да бъде спазвано постоянно. Комисията изразява съгласие, че определената в рамките на законодателния процес компромисна формулировка не налага изискването на емитента на секюритизацията пряко, а само косвено чрез инвеститора. В тази връзка Комисията припомня, че съзнателно бе избрано изискването запазването на експозицията от страна на емитентите да се проверява от инвеститорите, тъй като самите емитенти на секюритизирани ценни книжа, които са част от инвестиционните портфейли в Европа, не винаги са обект на европейското законодателство. С оглед на този проблем трябваше да бъде постигнат компромис при намирането на формулировка, която да бъде подходяща за секюритизираните ценни книжа с произход извън Европа и същевременно да не затруднява необосновано европейските инвеститори. По-специално, това изискване трябваше отново да бъде оценено на фона на допълнителното изискване за инвеститорите да анализират реалния ангажимент на инициатора. Комисията е съгласна, че въпросът за нуждата от по-ясни изисквания към емитентите заслужава все пак допълнително внимание, и счита, че отговорът на този въпрос може да бъде предоставен в рамките на текущите промени в международен план, които могат да доведат до появата на изисквания за запазване и в други големи юрисдикции. Следователно Комисията ще следи допълнително развитието по този въпрос, като наблюдава съответните промени извън ЕС.

Д) Групови структури

29. Във връзка с груповите структури КЕБН отбелязва, че в абсолютна стойност изискването за запазване все още се прилага масово както на самостоятелно, така и на консолидирано ниво. На консолидирано ниво изискването за запазване може да бъде изпълнено, само когато инициаторите или спонсорите са част от една и съща група. Последната възможност зависи от редица строги условия. Следователно на самостоятелно ниво изискването за запазване не е задължително, когато дружеството със специална цел не инициира пряко секюритизираната експозиция, но принадлежи към същата група, както дружествата инициатори. КЕБН отбелязва, че може да възникне евентуално регулаторен арбитраж в трансграничните групи, при които различните дружества са установени в различни юрисдикции, но смята, че предстоящите насоки на КЕБН за сближаване в областта на надзора биха решили този проблем.

30. КЕБН посочва и друг проблем, свързан с възможността дружеството, което от името на други дружества от групата запазва интерес в схемата на секюритизация, да напусне групата, например посредством продажба. КЕБН посочва, че в такъв случай другите дружества от групата би трябвало да решат този проблем, като отново придобият експозиция към секюритизацията, за да могат да продължат да спазват изискването за запазване. Когато това стане факт, може да се очаква, че изискването за запазване ще постигне отново своята цел.

[1] В настоящия доклад за улеснение се използва терминът „емитент“ за банките, осъществяващи и двете дейности, въпреки че строго погледнато самите ценни книжа се емитират от дружество със специална цел, а съгласно директивата емитентът фактически представлява спонсор или инициатор.

[2] Инвеститорите на дребно имаха единствено непряка и много ограничена експозиция към секюритизираните траншове; при закупуване на финансови продукти, съдържащи секюритизирани траншове, те са подценявали рисковете вследствие на практиките на продажба и недостатъчна прозрачност на продуктите.

[3] Вж. приложението за извадка от текста на Директивата.

[4] Вж. член 156, девета алинея.

[5] Например вземания по кредитни карти или заеми за покупка на автомобили.

[6] Следва да се отбележи, че изискванията ще се прилагат само спрямо новите емисии, а след изтичането на гратисен период — и спрямо заварените секюритизации, които са „покрити“ с нови заеми, които ще бъдат секюритизирани.

[7] Например първа загуба или различни траншове по дадена секюритизация.

[8] Например Franke, G. и Krahnen, J.P., (2008 г.) „The Future of Securitization“ („Бъдещето на секюритизацията“) или доклада на Международния валутен фонд от октомври 2009 г. относно световната финансова стабилност .

[9] Изключение, предвидено за вземания към институции съгласно параграф 3, буква в).