Шестнадесет държави членки използват тригодишния срок, определен в директивата (AT, CY, CZ, DK, EE, FR, EL, ES, FI, HU, LU, MT, PL, PT, RO, SE), 6 държави членки разрешават само много по-кратки срокове на изчакване: BG (6 месеца), IE (1 година), LT (една година), SI (една година), SK (една година), Обединеното кралство (три месеца), а 5 държави членки не допускат срок на изчакване (HR, BE, DE, IT, NL). Една държава членка (Австрия) предвижда четиригодишен срок на изчакване за специфична категория работници (работници, наети чрез агенции за временна заетост). Друга държава членка (LV) не предвижда никакви разпоредби относно срока на изчакване и въз основа на законодателството, съобщено от органите на Латвия, не може да се заключи, че такъв срок не е позволен. В действителност от законодателството става ясно, че срокът на изчакване може да бъде определен във всеки пенсионен план, като по този начин може да надхвърли тригодишния срок. Тези разпоредби на Австрия и Латвия изглежда не са в съответствие с разпоредбата на директивата.

16 държави членки използват тригодишния срок, определен в директивата (AT, CY, CZ, DE, DK, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LU, MT, PT, RO, SE), 3 държави членки позволяват по-кратък правопораждащ срок (IE (две години), LT (две години), UK (две години), а 8 държави членки не позволяват наличието на правопораждащ срок (HR, BE, BG, EE, NL, PL, SI, SK). Отново една държава членка (LV) не предвижда никаква разпоредба относно правопораждащия срок. Тъй като не може да се заключи, че този срок не е позволен, законодателството може да не е в съответствие с разпоредбите на директивата.

Правопораждащите срокове в Германия вече бяха намалени от десет на пет години през 2001 г., като правопораждащата възраст от 30 години също беше намалена. Благодарение на транспонирането на директивата в националното законодателство от началото на 2018 г., работниците трябва да бъдат наети на работа от работодател само за три години и трябва да са навършили 21 години, за да запазят своите професионални пенсионни права. Това е положително развитие по отношение на правата на работниците да придобият допълнителните си пенсии.

Съчетаване на срока на изчакване и правопораждащия срок

С изключение на две държави членки, всички държави членки спазват тригодишния срок, приложим за съчетаването на срока на изчакване и правопораждащия срок. Държавите членки, които допускат както срока на изчакване, така и правопораждащия срок — които, ако се прилагат заедно, биха могли да надвишат максималния тригодишен срок — изрично предвиждат в своето законодателство наличието на максималния тригодишен срок, който се прилага, когато тези два срока са съчетани (напр. CY, CZ, DK, EL, ES, FI, FR, HU, LU, MT, PT, SE, SI, RO).

За други държави членки косвено може да се заключи, че това правило се спазва, тъй като едно от условията е позволено, а другото — не е, или поради това, че когато двата срока се съчетаят, те не могат да надвишат три години (напр. BG, EE, IE, LT, SK, UK).

Правопораждаща възраст

Голяма група държави членки (16) позволяват на доставчиците на схеми за допълнително пенсионно осигуряване да определят правопораждаща възраст: 21 години (CY, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FI, FR, LT, LU, MT, NL, PT, RO и SE). Една държава членка (България) дава възможност за много по-ниска правопораждаща възраст — 16 години. Има няколко държави (9), които не позволяват минимална възраст за придобиването на пенсионни права (IE, IT, PL, SI, SK, UK, HR, HU и BE). Други две държави (AT, LV) не предвиждат в законодателствата си нищо във връзка с правопораждащата възраст, което буди въпроси дали определянето на правопораждаща възраст е все още позволено и ако това е така — за каква възраст става дума.

В заключение може да се заяви, че голяма част от държавите членки са транспонирали правилно минималните изисквания за придобиването на допълнителни пенсионни права, установени с директивата.

Оказва се, че в една държава членка (LV) националните мерки за транспониране не предвиждат изрично максимален срок за изчакване и правопораждащ срок, нито правила относно правопораждащата възраст, което означава, че те могат да бъдат определени във всеки пенсионен план или във всяко споразумение за наемане на работа. Това може да означава, че в действителност лицата, предлагащи допълнителни пенсионни схеми, биха могли да определят условия, които не са в съответствие с директивата. Друга държава членка (AT) изглежда позволява срок на изчакване от четири години за една конкретна категория работници.

Право на възстановяване на вноски

С цел да се защитят финансовите права на напускащия работник, ако той все още не е придобил пенсионни права в съответствие с установения правопораждащ срок, в член 4, параграф 1, буква в) от директивата се предвижда правото на възстановяване на вноските, направени от напускащия работник или направени в негова полза. Следователно собствените вноски на наетите лица, както и вноските, направени от работодателя в полза на наетите лица, никога не могат да бъдат изгубени, в случай че напускащите работници напуснат пенсионна схема, преди да придобият своите права.

Повечето държави членки са транспонирали правилно правилото за възстановяване на вноските. Някои държави членки не са счели за необходимо да транспонират това правило в националното си законодателство, тъй като — поради несъществуването на правопораждащ срок — вноските на напускащите работници незабавно пораждат права. Въпреки това една държава членка не е транспонирала правилото за възстановяване, въпреки че вноските не пораждат незабавно права (LV).

Що се отнася до предвидената в член 4, параграф 2 възможност да се позволи на социалните партньори да определят в колективен трудов договор по-благоприятни правила относно срока на изчакване, правопораждащия срок или правопораждащата възраст от тези, предвидени в член 4, половината от държавите членки са предоставили такава възможност.

3.6 Запазване на пасивните пенсионни права (член 5)

Запазването на пасивните пенсионни права съгласно разглежданата директива е различно от запазването на правата, предвидено в член 4 от Директива 98/49/ЕО. От една страна, в Директива 98/49/ЕО се установява принципът, че напускащите членове на дадена схема, които се местят в друга държава членка, следва да бъдат третирани равнопоставено с напускащите членове на схемата, които остават в същата държава членка. От друга страна, в Директива 2014/50/ЕС се установява правото на напускащите дадена схема работници, които се местят в друга държава членка, да запазят придобитите си пасивни права на равноправна основа с активните членове на схемата.

Основният принцип е, че напускащите работници — тези, които напускат дадена схема в контекста на свободното движение на работници, не следва да бъдат санкционирани и, що се отнася до техните придобити права, те следва да бъдат третирани на равноправна основа с активните членове на схемата. Напускащите работници имат право да запазят пасивните си пенсионни права в пенсионната схема на предишния работодател. Запазването може да варира в зависимост от естеството на пенсионната схема — например чрез индексация или чрез капиталова възвръщаемост. Някои правила са по-подходящи за схеми с дефинирани доходи, докато други са по-подходящи за схеми с дефинирани вноски. Освен това в директивата се предвижда, че първоначалната стойност на тези права се изчислява в момента, в който се прекратява текущото трудово правоотношение на напускащия работник.

Всички държави членки са следвали общото правило за запазване на пасивните пенсионни права, тъй като всички те имат мерки, гарантиращи, че придобитите пенсионни права на напускащия работник могат да останат в схемата за допълнително пенсионно осигуряване, в която са придобити.