Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни. Принос на Европейската комисия за срещата на лидерите в Залцбург на 19 и 20 септември 2018 г.“

[COM(2018) 634 final – 2018/0329 COD]

(2019/C 159/08)

Докладчик: José Antonio MORENO DÍAZ

Съдокладчик: Vladimíra DRBALOVÁ

Консултация Европейска комисия 24/10/2018 Правно основание Член 304 от Договора за функционирането на Европейския съюз Компетентна секция Секция „Заетост, социални въпроси и гражданство“ Приемане от секцията 18.12.2018 г. Приемане на пленарна сесия 23.1.2019 г. Пленарна сесия № 540 Резултат от гласуването („за“/„против“/„въздържал се“) 169/2/6

1. Заключения и препоръки

1.1. ЕИСК разбира аргументите на Европейската комисия за представяне на предложение за преработване на директивата относно връщането ( 1 ) , но заявява отново мнението си, че на първо място е изключително важно за ЕС да има обща политика и законодателство в областта на законната миграция, както и в областта на международната закрила и предоставянето на убежище ( 2 )

1.2. ЕИСК изразява загрижеността си относно различните критерии за управление на миграцията, прилагани в държавите — членки на ЕС, и особено по отношение на третирането на незаконните мигранти, което създава правна несигурност и води до неравностойно третиране.

1.3. ЕИСК счита, че Комисията трябваше да започне обсъждания и консултации с правителствата и гражданското общество по тази тема при наличието на новите обстоятелства, както направи по-рано със зелената книга ( 3 )

1.4. ЕИСК счита, че Комисията трябваше да предостави данни или поне оценки относно степента на прилагане на Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета ( 4 ) относно връщането и степента на нейната приложимост, както и относно степента на мониторинг на ефективността на нейното прилагане, основните трудности, възникнали през годините, откакто тя е в сила, и доколко се спазва от страна на различните държави членки.

1.5. Комисията следва да бъде малко по-самокритична или поне да направи анализ, за да обясни ниския процент на връщанията, извършени от държавите членки, и да определи ясно причините за това и/или отговорните лица; ако държавите членки нито прилагат директивата, нито спазват Препоръка (ЕС) 2017/432 на Комисията ( 5 ) за по-ефективен процес на връщане, тогава следва да се изготви оценка на въздействието. Това проучване следва да включва оценка на начина, по който държавите членки са подходили към създаването на оперативни програми за предоставяне на помощ и консултации при връщанията, и сравнение на разходната ефективност на доброволното и принудителното връщане.

1.6. ЕИСК е наясно, че крайнодясната и националистическа реторика относно миграцията подхранва ксенофобията и нетолерантността. Той счита, че една цялостна и обща миграционна политика на ЕС би била най-добрият аргумент, с който да бъдат разсеяни страховете на европейските граждани.

1.7. В съответствие с възгледите на ЕИСК, изложени в други становища ( 6 ) , трябва да се възприеме различен подход към миграцията, който насърчава една лишена от драматизиране визия за миграцията като нормален социален и икономически фактор и дава възможност да се работи за информиране на обществото по този въпрос.

1.8. От друга страна, ЕИСК може да подкрепи заключенията на Европейския съвет от юни 2018 г., в които се посочва, че за функционирането на политиката на ЕС е необходим цялостен подход към миграцията, съчетаващ по-ефективен контрол на външните граници на ЕС, засилена външна дейност и вътрешни аспекти, в съответствие с принципите и ценностите на ЕС, както и че тези усилия трябва да продължат, за да се предотвратят хуманитарни бедствия ( 7 )

1.9. Представените на заседанието на Европейския съвет от 18 октомври ( 8 ) данни показват, че броят на незаконните преминавания на границите на ЕС е намалял с 95 %. В същото време в данните на МОМ от септември 2018 г. ( 9 ) се посочва, че към тази дата броят на пристигналите в ЕС по море е 83 067, а броят на загиналите – 1 987.

1.10. Според ЕИСК ефективната политика за връщанията е неразделна част от една цялостна политика на ЕС в областта на имиграцията и убежището; такава политика обаче липсва и Комисията следва да действа последователно и премерено, а не да приема фокусирана само върху аспектите на сигурността и регулирането визия за миграцията като наказателноправен въпрос.

1.11. ЕИСК счита, че е необходимо да се направи сравнително проучване – въз основа на данни и посещения – на центровете за задържане в ЕС, на тяхното положение и на спазването на правата на човека вътре в тях.

1.12. ЕИСК приветства усилията на Комисията да ускори решенията за връщане и да ги обвърже с решенията за отказ за предоставяне на убежище и решенията за прекратяване на законния престой, както и като цяло да направи по-бърза и по-ефективна процедурата за връщане. Независимо от това следва да се обмисли доколко реалистични са предложените срокове и да се направи оценка на пречките, които биха могли да осуетят това намерение.

1.13. В същото време ЕИСК счита, че ефективната политика за връщанията е свързана с ефективното сътрудничество с трети държави и сключването и прилагането на споразумения за обратно приемане; Комитетът призовава Комисията да положи допълнителни усилия, а държавите членки да се възползват максимално от тези договорености.

1.14. ЕИСК счита също, че трябва да се споменат най-добрите практики, прилагани в някои държави от ЕС, за да се предотврати изпадането на незаконно пребиваващите чужди граждани до положение на лица с дълготраен нередовен статут. Тези добри практики включват издаване на разрешения за пребиваване по изключителни съображения поради силни социални, трудови или семейни връзки ( arraigo ) в Испания или механизма Duldung в Германия.

2. Контекст и предложение на Комисията

2.1. От 1999 г. насам ЕС се опитва да разработи цялостен подход към миграцията, който да обхваща хармонизирането на условията за обратно приемане, правото на законно пребиваване на граждани на трети страни и разработването на правни мерки и практическо сътрудничество за предотвратяване на незаконната миграция. Директива 2008/115/ЕО относно връщането имаше за цел да създаде ефективна политика за извеждане и репатриране въз основа на общи стандарти, но докладът за нейното изпълнение , публикуван през 2014 г., показа много бавен напредък в подобряването на действителния процент на връщанията от ЕС: 2014 г. – 36,3 %, 2015 г. – 36,8 %, 2016 г. – 45,8 %, 2017 г. – 36,6 %. До подобрение не доведе и Препоръка (ЕС) 2017/432, която съдържаше групи мерки, които държавите членки трябваше да предприемат, за да се възползват напълно от предлаганата от директивата гъвкавост.

2.2. Без да се променя приложното поле на директивата или засяга защитата на съществуващи понастоящем права на мигрантите, включително с оглед на висшите интереси на детето, семейния живот и здравословното състояние, и на принципа на забрана за връщане , преработената директива следва да направи процеса на връщане по-ефективен, като предложи: — повече съгласуваност и полезни взаимодействия с процедурите за предоставяне на убежище; — нова процедура на границата; — ясни процедури и правила за предотвратяване на злоупотреби; — препоръки за насърчаване на ефективни доброволни връщания; — ясни правила за задържане.

3. Общи бележки

3.1. ЕИСК изразява загрижеността си относно различните критерии на държавите — членки на ЕС, за управление на миграцията и особено по отношение на третирането на незаконните мигранти, което създава правна несигурност и води до неравностойно третиране.

3.2. ЕИСК отново отправя препоръките, формулирани в становището му по Съобщението на Комисията от 2002 г. относно политиката на Общността за връщане на незаконно пребиваващите, тъй като счита, че не са били – или не изцяло – взети предвид в различни законодателни и политически мерки, въведени на равнището на Съюза оттогава насам, по-специално по отношение на правата на незаконните мигранти, узаконяването, принудителното връщане, обжалването по съдебен ред, правото на запазване на целостта на семейството и необходимостта от истинска обща политика за законна миграция ( 10 )

3.3. Разбира се, заявената цел за преработване на текста – да се повиши ефикасността на процедурите за връщане, да се ускори обработването и това да се свърже директно с решението за отказ на убежище и решението за прекратяване на законния престой – се приветства; държавите членки имат право да връщат незаконните мигранти, при условие че са въведени справедливи и ефикасни системи за предоставяне на убежище, при които напълно се зачита принципът на забрана за връщане. По отношение на заявените цели на предложените промени обаче ЕИСК е обезпокоен от това какъв ще е техният ефект. ЕИСК си задава въпроса относно ефикасността на тези промени и се опасява, че те могат да доведат единствено до втвърдяване на положението и по-строги наказания. Не следва да се отхвърля основният принцип, залегнал в Директива 2008/115/ЕО, съгласно който се дава приоритет на доброволните връщания, нито да се заменя с репресивни политики.

3.4. Предложението следва да се оценява и от гледна точка на жизнеспособността на неговите цели, особено ако трябва да остане съвместимо с правата на човека. Да се търси повсеместно извеждане на всички незаконно пребиваващи на територията на ЕС граждани на трети страни като единствено средство за възстановяване на законния им статут просто е невъзможно за изпълнение, като се има предвид опитът през последните години и като се отчете несъразмерната цена, която ще трябва да се плати за това от човешка, икономическа и друга гледна точка.

3.5. През последните десет години липсваше ефективно прилагане, мониторинг и оценка на политиката в областта на връщането, която освен това все още не е реално включена в цялостна и обща миграционна политика на ЕС.

3.6. В предложението Комисията следваше да обясни защо Директива 2008/115/ЕО не се прилага правилно от държавите членки, които освен това не спазват и Препоръка (ЕС) 2017/432, включваща насоки за прилагането на директивата и призив към държавите членки да предприемат необходимите стъпки за отстраняване на правните и практическите пречки, които затрудняват връщанията.

3.7. В контекста на нарастваща социална несигурност следва да се положат също усилия за публикуване на реалните данни относно незаконната миграция в ЕС и за отговорното им тълкуване, така че да се избегне подклаждане на ксенофобска и расистка реторика, която обслужва крайнодесни възгледи.

4. Конкретни бележки

4.1. Въз основа на развоя на събитията от 2008 г. насам, Комисията разглежда изменението на директивата като начин за постигане на легитимната цел да се възстанови законността и да се повиши ефективността на връщанията. Съществуват обаче и много други методи, които постигат същия ефект, но са по-ефективни и по-облекчени (например доброволно връщане, узаконяване на статута на индивидуална основа и др.). Според ЕИСК ефективната политика за връщане е неразделна част от една цялостна политика на ЕС в областта на имиграцията и убежището; липсата на такава политика обаче следва да подтикне Комисията към самокритичен, последователен и балансиран подход и към избягване на приемането на фокусирана само върху аспектите на сигурността и регулирането визия за миграцията като наказателноправен въпрос ( 11 )

4.2. В предходно становище на Комитета се посочва, че: „ЕИСК напомня на Комисията, че в редица свои становища е посочвал необходимостта от предприемане на действия във връзка с узаконяването“ ( 12 ) . Европейското законодателство предвижда мерки за преустановяване на незаконния статут на лицата по разумен и конструктивен начин.

4.3. Примери за такива мерки могат да бъдат намерени в член 6 – Решение за връщане – и член 7 – Доброволно напускане – от Директива 2008/115/ЕО, които са много слабо проучени и прилагани от държавите членки, по-специално в случаите, когато е бил направен безуспешен опит за връщането на дадено лице. В тази връзка ЕИСК подкрепя и Препоръка (ЕС) 2017/432 за създаването на оперативни програми за подпомагане на доброволното връщане.

4.4. Освен това ЕИСК отбелязва, че правилата, които се прилагат за извеждане на граждани на Съюза и на членове на техните семейства на основания, свързани с обществения ред или обществената сигурност ( 13 ) , не се прилагат за незаконни мигранти. Тук се има предвид възможността да се иска вдигане на забраната поради промяна в обстоятелствата в разумен период от време и задължението да не се прилага заповед за извеждане, без да се преценят обстоятелствата, когато са минали повече от две години от издаването на забраната. Не изглежда разумно подходът, възприет към европейските граждани – само при заплаха за обществения ред или обществената сигурност – да не може да бъде прилаган и в случаите на лица, чиято единствена вина е въпрос на документи, при условие че са настъпили съществени промени в тяхното положение.

4.5. Наложително е процедурата за връщане да включва механизми и ефективни гаранции – които не се ограничават до обикновената възможност за достъп или обжалване на решенията –за да се защитят правата и интересите на подлежащите на производства граждани на трети страни. Необходимо е да съществува ефективен механизъм за упражняване на тези права с подходяща правна помощ; за всяка процедура следва да има автоматично назначен специализиран адвокат, който е преминал през специално обучение, за да поеме защитата по делото.

4.6. Политиката на преследване на незаконно пребиваващите трябва да върви ръка за ръка с широкообхватна и строга забрана за определяне на лицата въз основа на тяхната етническа и/или религиозна принадлежност. Пренебрегването на тази забрана превръща Европа в пространство, където расовите малцинства биха могли неприемливо да бъдат изложени на подозрение и контрол от страна на властите Примерът с порицанието на Испания от Комитета на ООН по правата на човека през юли 2009 г. ( 14 ) за задържането на испанска гражданка по подозрение, че е незаконен имигрант само защото е чернокожа, е красноречив.

4.7. ЕИСК счита, че е необходимо да се направи сравнително проучване – въз основа на данни и посещения – на центровете за задържане в ЕС, на условията в тях и на спазването на правата на човека.

4.8. ЕИСК предлага също Комисията постоянно да проверява подхода на държавите членки към създаването на оперативни програми за предоставяне на по-добра помощ и консултации при връщанията, включително подкрепа за реинтеграция в третите страни на връщане – програми, които те трябваше да са започнали да създават още през 2017 г. Това проучване следва да включва сравнение на разходната ефективност на доброволното и принудителното връщане.

4.9. ЕИСК би искал да спомене най-добрите практики, прилагани в някои държави от ЕС, за да се предотврати изпадането на незаконни мигранти до положение на лица с дълготраен нередовен статут. Тези най-добри практики включват механизмите arraigo и Duldung съответно в Испания и Германия, които позволяват някои чужди граждани, които са живели на техните територии незаконно, да получат – въз основа на извънредни обстоятелства – редовен статут, при условие че отговарят на определени изисквания; тази възможност се предоставя на индивидуална и избирателна основа.

5. Анализ на предложените промени

5.1. Текстът на директивата е много ясен, като въвежда девет конкретни промени, върху които се поставя акцент в становището на ЕИСК.

5.2. Налице е необходимост от обективни критерии, които да се прилагат в целия ЕС, за определяне на наличието или липсата на опасност от укриване, включително неразрешени вторични движения. За да се избегнат различните или неефективни тълкувания, член 6 от предложението въвежда общ списък с обективни критерии за определяне на наличието на опасност от укриване като част от общата преценка за конкретните обстоятелства в конкретен случай. Списъкът с критериите е твърде широк и надхвърля и Препоръка (ЕС) 2017/432. В резултат на това директивата предвижда два вида процедури за връщане – едната – спешна и извънредна, без доброволно напускане и подлежаща на други задължения; другата – съдържаща гаранции и възможност за доброволно изпълнение – на практика повечето незаконни мигранти ще бъдат предмет на процедурата, която на теория следва да бъде извънредна.

5.2.1. За прецизното определяне на „опасността от укриване“служат само ограничен брой от предложените в член 6 обективни критерии – произтичащи от и Препоръка (ЕС) 2017/432 и отговарящи в изменения текст на критериите в букви е), з) и к). Съдържанието на буква й) също може да се счита за подходящ критерий в съответствие с разпоредбите на член 7 относно задължението за оказване на съдействие. а) В повечето случаи липсата на документи в момента на образуване на производството може да бъде коригирана при поискване, в противен случай може да се стигне до прилагане на буква е). б) Тази цел прехвърля тежестта на доказване на мигранта, който ще трябва да докаже действително пребиваване, като по този начин се премахват основни правни гаранции. Големите трудности, свързани с настаняването – по-специално тези, които много общини създават за чужденците като цяло и за незаконно пребиваващите лица в частност – правят разпоредбите на тази буква несъразмерни. в) Ако искаме да избегнем възможността ВСИЧКИ незаконни имигранти да бъдат обвинени в опасност от укриване, което означава, че процедурите, съдържащи гаранции, ще бъдат напълно отхвърлени, опасността от укриване не може да бъде определена, като се използва този вид критерий. В действителност всеки, който е лишен от правото на труд, е лишен и от икономически средства и повечето от незаконните мигранти ще страдат поради тази причина от липса на финансови ресурси. г) Предвид политиката на затворени граници, прилагана от държавите членки, много незаконни (и дори законни) мигранти ще са навлезли на територията на държавите членки по незаконен начин. д) Ако незаконен мигрант се придвижва между държави членки, това по подразбиране е неразрешено, но не е непременно причина да е налице опасност от укриване. ж) По отношение на лицето съществува решение за връщане, издадено от друга държава членка. Ако самата директива предвижда пряко изпълнение на това решение от втората държава, няма никакъв смисъл тази възможност да се посочва. и) Неизпълнение на изискването за отиване в друга държава членка, където са законно пребиваващи. В такива случаи образуването на производство за извеждане без доброволно напускане в страната на произход е напълно непропорционално. Това, което е необходимо в такива случаи, е някакъв вид принудителна мярка за връщането на лицата обратно в другата държава членка, но не и извеждането им в страната на произход, още по-малко чрез спешна процедура.

5.3. Преди анализа на членове 7 и 8 и други членове от предложението следва да поясним следното: целият текст на тези промени показва ясна липса на разбиране на правното естество на решението за връщане, което, веднъж изяснено, ще бъде в подкрепа на широкообхватното предизвикателство, възникнало във връзка с параграф 3 и намерило отражение в новия член 8 от директивата. Решението за връщане е изпълнително решение, взето от дадена държава, което има пряко въздействие върху личните права и интереси на дадено човешко същество. Освен това обосновката обикновено е пряко или косвено свързана с изпълнението на задължения или с известно поведение, за което лицето е обвинено, и това лице заслужава подходящ процес за проверка на истинността на тези твърдения, които в тези случаи несъмнено могат да бъдат доказани по независим начин. От всичко това следва, че извеждането е санкция, наказание, принудителна мярка от административен – не наказателноправен – характер, но се подчинява на същите конституционни принципи и основни права, както наказателното право.

5.4. По отношение на член 7 – задължение за оказване на съдействие: ЕИСК счита, че хипотезата на Комисията, че задължението на гражданите на трети страни да оказват съдействие на компетентните органи на държавите членки на всички етапи от процедурите за връщане, може да помогне за гладкото протичане и ефективността на тези процедури. Трябва обаче да се отбележи, че това пряко нарушава основното право да не се дават показания срещу самия себе си. Задълженията, посочени в този член, могат да бъдат сведени само до едно: лицето да оказва съдействие и да сътрудничи по време на процедура, която е насочена срещу него. Член 8 – Решение за връщане – понастоящем се изисква държавите членки да издават решение за връщане незабавно след приемането на решение за прекратяване на законния престой на гражданин на трета страна, включително решение, с което се отказва предоставянето на статут на бежанец или статут на лице, ползващо субсидиарна закрила. ЕИСК счита, че член 8 следва да бъде разширен и да включва възможността гражданите на трета страна да получат разумна възможност сами да спазят задължението за напускане на страната или да потърсят алтернативни начини за регламентиране на положението си.

5.5. Член 9 – Доброволно напускане: предвижда се, че трябва да бъде предоставен подходящ срок за доброволно напускане с продължителност тридесет дни, като се отменя първоначалната разпоредба, в която срокът е от седем до тридесет дни. Въпреки че често се критикуваш фактът, че срокът не може да надхвърля тридесет дни, наличието на минимален срок служеше като гаранция. Премахването на този минимален срок позволява на държавите членки изобщо да не дават срок за доброволно напускане.

5.6. Новата мярка, въведена в член 13 , се отнася до възможността държавите членки да наложат забрана за влизане, без да приемат решение за връщане, на гражданин на трета страна, чийто незаконен престой в държавите членки е установен при (доброволно) напускане на територията на ЕС. ЕИСК приема тази мярка като санкция, наложена на лице, което точно в този момент спазва закона, т.е. напуска територията на ЕС и прекратява незаконния си престой. От друга страна, мярката може да бъде разглеждана като застраховка срещу повторно влизане във въпросната държава членка.

5.7. В член 14 „Управление на връщането“се изисква всяка държава членка да създава, управлява, поддържа и доразвива национална система за управление на връщането, която обработва цялата необходима информация за прилагането на настоящата директива. Трябва обаче да се гарантира техническа съвместимост с централната система на ЕС. Член 14 също така предвижда държавите членки да въведат оперативни програми за предоставяне на подкрепа на засегнатите лица.

5.7.1. Недостатъците на Шенгенската информационна система (ШИС) показват, че са необходими мерки, за да се подобри координацията между държавите. Твърде съмнително е да са необходими специални правила, въведени с директива, за да бъдат решени управленски по своето естество въпроси от практически характер.

5.7.2. Предложението държавите членки да въведат програми за предоставяне на логистична, финансова и друга материална помощ с цел подпомагане на доброволното връщане, които да включват програми за реинтеграция, е в резултат на и Препоръка (ЕС) 2017/432. Комисията следва да подкрепи, наблюдава и оценява тяхното създаване.

5.8. Член 16 разглежда и акцентира изключително върху „единствения задължителен случай, в който настоящото предложение изисква признаване на автоматично суспензивно действие“, т.е. обосновава извеждането на лице, чиято молба за международна закрила е била отхвърлена. ЕИСК няма възражения, с изключение на това, че според него има и други случаи, в които суспендирането на извеждането също следва да бъде автоматично, така че да се укрепи обхватът на предпазните мерки или гаранциите. Неизчерпателният списък на тези случаи следва да включва: — случаи, в които са засегнати пряко или косвено ненавършили пълнолетие лица; — случаи, в които са засегнати пряко или косвено членове на семейство от ЕС и които следователно не попадат в обхвата на Директива 2004/38/ЕО; — случаи, в които има очевиден риск за здравето или физическата неприкосновеност на засегнатото лице; — когато връщането ще се осъществи в считани за несигурни страни, в т.ч. такива, които не зачитат правата на човека.

5.9. Що се отнася до задържането и определянето на период от най-малко три месеца като максимален срок за задържане, трябва да отбележим, че фактите показват, че за процедурата и за стъпките, необходими, за да може да се приложи извеждане в трета държава, е достатъчен период, по-малък от три месеца, и че чрез удължаване на този период не се постига почти нищо, независимо колко дълго е то, а още по-малко чрез подлагането на лице, което не е извършило никакво престъпление, на такава крайна мярка като лишаването му от свобода.

5.10. Duldung в Германия или arraigo в Испания, които отнемат много по-малко от три месеца, за да се установи дали дадено лице ще може да бъде изведено или не. Превантивното задържане е временна мярка, чиято цел е да улесни извършването на принудително връщане и да предотврати укриване. Трябва обаче да се изключи злоупотребата с него като прикрита форма на лишаване от свобода или наказание за незаконна имиграция. Такова лишаване от свобода е изрично забранено в съдебната практика на Съда на Европейския съюз Отново призоваваме да бъдат намерени други решения, като например споменатите по-горев Германия илив Испания, които отнемат много по-малко от три месеца, за да се установи дали дадено лице ще може да бъде изведено или не. Превантивното задържане е временна мярка, чиято цел е да улесни извършването на принудително връщане и да предотврати укриване. Трябва обаче да се изключи злоупотребата с него като прикрита форма на лишаване от свобода или наказание за незаконна имиграция. Такова лишаване от свобода е изрично забранено в съдебната практика на Съда на Европейския съюз ( 15 )

5.11. Поради тази причина в директивата следва да бъде заложено изискване тези центрове за задържане да не са сравними със затворите или по-лоши от тях. Следва да се предвиди вътрешното наблюдение в тези центрове никога да не се извършва от държавни сили за сигурност, а тяхната роля да бъде ограничена до периметъра на центровете, за вътрешното наблюдение да отговарят друг вид държавни органи, както и да има минимален стандарт за правата на задържаните, който във всяко отношение да е равен на правния статут на лишените от свобода във всяка държава членка или да е по-добър от него.

5.12. Изменението, въведено с член 22, параграф 7 е напълно излишно, тъй като този въпрос вече е уреден с различните процедури за предоставяне на убежище на държавите членки. При всички случаи е непропорционално лице, което може да бъде задържано до четири месеца с цел да бъде върнато поради това, че молбата му за убежище е била отхвърлена, незабавно след това да бъде подложено на нов, допълнителен шестмесечен период със същата цел да бъде репатрирано.

5.13. ЕИСК изразява съгласие с Комисията, че ефикасността на политиката на ЕС в областта на връщането зависи и от съдействието от страна на държавите на произход. ЕС вече е постигнал известен напредък. При все това ЕИСК призовава Комисията да продължи усилията си в тази област и същевременно да апелира към държавите членки да се възползват от постигнатото и да използват в пълна степен тези договорености.

Брюксел, 23 януари 2019 г. Председател на Европейския икономически и социален комитет Luca JAHIER

(1) COM(2018) 634 final.

(2) ОВ C 85, 8.4.2003 г., стр. 51.

(3) COM(2002) 175 final.

(4) Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите-членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (OB L 348, 24.12.2008 г., стр. 98).

(5) Препоръка (ЕС) 2017/432 на Комисията от 7 март 2017 година за по-ефективен процес на връщане при прилагането на Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 66, 11.3.2017 г., стр. 15).

(6) Вж. Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „Цената на „отказа от имиграция“и „отказа от интеграция“(ОВ С 110, 22.3.2017 г., стр. 1).

(7) Заседание на Европейския съвет, Заключения от 28.6.2018 г.

(8) Заседание на Европейския съвет, Заключения от 18.10.2018 г.

(9) IOM – Migration: Flow Monitoring Europe (МОМ – Миграция: Мониторинг на потоците в Европа.

(10) ОВ C 85, 8.4.2003 г., стр. 51.

(11) Вж. доклада на Research Social Platform on Migration and Asylum, „Crackdown on NGOs assisting refugees and other migrants“(Научноизследователска социална платформа в областта на миграцията и убежището – „Мерки срещу НПО, подпомагащи бежанци и други мигранти“.

(12) ОВ C 85, 8.4.2003 г., стр. 51.

(13) Членове 32 и 33 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите–членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 30.4.2004 г., стр. 77).

(14) FF. Съобщение № 1493/2006, Williams Lecraft v. Spain

(15) Решения на Съда от 7 юни 2016 г.Affum, C-47/15, ECLI:EU:C:2016:408, и от 28 април 2011 г., El Dridi, C-61/11, ECLI:EU:C:2011:268.