BG Официален вестник на Европейския съюз C 67/16

Становище на Европейския икономически и социален комитет относно „По-приобщаващо гражданство, отворено за имигрантите“ (становище по собствена инициатива)

2014/C 67/04

Докладчик: г-н Luis Miguel PARIZA CASTAÑOS

На 14 февруари 2013 г. Европейският икономически и социален комитет реши, в съответствие с член 29, параграф 2 от Правилника за дейността си, да изготви становище по собствена инициатива относно

„По-приобщаващо гражданство, отворено за имигрантите“

(становище по собствена инициатива).

Специализирана секция „Заетост, социални въпроси и гражданство“, на която беше възложено да подготви работата на Комитета по този въпрос, прие своето становище на 3 октомври 2013 г.

На 493-тата си пленарна сесия, проведена на 16 и 17 октомври 2013 г. (заседание от 16 октомври), Европейският икономически и социален комитет прие настоящото становище със 176 гласа „за“, 10 глас „против“ и 14 гласа „въздържал се“.

1. Препоръки и предложения

1.1 ЕИСК посочва, че през последните десет години в ЕС бяха предприети много важни стъпки за осигуряване на равенство на правата, свободите и гаранциите, свързани със статута на европейското гражданство, засилвайки ролята на критерия за пребиваване спрямо критерия за националност. Европейското гражданство се превръща в гражданство по пребиваване, обвързано с Хартата на основните права и с ценностите и принципите на Договора (ДФЕС).

1.2 Комитетът счита, че е време за оценка и анализ на недовършените задачи и все още съществуващите пречки, така че по-приобщаващото европейско гражданство с активно гражданско участие и граждански права да бъде отворено към интегриране на всички трайно пребиваващи лица.

1.3 Европейците на XXI век трябва да се изправим пред едно голямо предизвикателство: разширяване на основите на нашите демокрации чрез приобщаване на нови граждани с равни права и задължения, като за целта правото на гражданство на държавите членки и на европейско гражданство следва да включва всички лица от имигрантски произход, допринасящи за националното, етническото, религиозното и културното многообразие. Комитетът счита, че европейските демокрации са свободни и отворени общества, които трябва да са основани на приобщаването на всички граждани, независимо от техния произход и лични обстоятелства.

1.4 ЕИСК предлага да започне обсъждане относно това дали съществуващите нормативни и политически устои, на които се основава европейската политика в областта на имиграцията, гражданството и интеграцията, са достатъчни за днешните европейски общества, които се характеризират с все по-голям плурализъм и изключително многообразие.

1.5 Икономическата криза измести защитата на основните права, интеграцията и борбата срещу дискриминацията от политическия дневен ред. ЕИСК предупреждава за рисковете от увеличаване на нетърпимостта, расизма и ксенофобията спрямо имигрантите и малцинствата. Необходимо е водещите личности в политиката и обществото, както и средствата за комуникация да подхождат извънредно отговорно и с високо чувство за политическа и социална педагогика за предотвратяване на такива видове поведение, а институциите на ЕС трябва да действат решително за защита на основните права.

1.6 Комитетът иска да изпрати ясно послание до тези, които определят националната и европейската идентичност от гледна точка на изключващия национализъм, като лишават от правото на гражданство милиони хора с неустановен правен статут поради техния национален произход. Трябва да се подобри качеството на европейската демокрация като се разшири достъпът до гражданство на държавите членки и до европейско гражданство.

Препоръки за държавите членки:

1.7 Тъй като редица държави членки имат рестриктивни закони по отношение на достъпа до гражданство, ЕИСК препоръчва да приемат по-гъвкави закони и административни процедури, така че гражданите на трети държави със статут на дългосрочно пребиваващи (1) да могат да имат достъп до гражданството.

1.8 Комитетът насърчава държавите членки да сключат споразумения със страните на произход на имигрантите, така че те да могат да имат двойно гражданство.

1.9 Държавите членки трябва да подпишат и ратифицират Европейската конвенция за гражданството от 1997 г., Конвенцията за участието на чужденци в обществения живот на местно равнище от 1992 г. и да спазват принципите на пропорционалност, ефективна съдебна защита и недопускане на дискриминация в своите политики за придобиване и загуба на гражданство.

1.10 Комитетът отбелязва бариерите, които редица държави членки продължават да поставят пред политическите права: правото на гласуване, сдружаване, участие в политическия живот, и препоръчва да изменят законите си, за да може гражданите на трети страни, които пребивават трайно, да разполагат с политически права.

Предложение за реформа на Договора:

1.11 Комитетът предлага на Европейския съюз в бъдеще, при започването на нова процедура за реформа на Договора (ДФЕС), член 20 да се измени, така че граждани на Съюза да бъдат и лицата — граждани на трети страни, които пребивават трайно в ЕС и имат статут на дългосрочно пребиваващи.

1.12 Критерият за пребиваване на лицата трябва да се използва за придобиване на гражданство на Съюза. Както ЕИСК посочи в предходно становище (2), в европейското право пребиваването вече представлява критерий за предоставяне на различни права и икономически, социални, културни и граждански свободи на граждани на трети страни. Много от тези права по същността си се доближават до европейското гражданство. Понастоящем обаче се изключват някои политически права, като например правото на глас. ЕИСК би искал да повтори, че „трайното законно пребиваване трябва да бъде способ за придобиване на гражданство на Европейския съюз“ (3).

Предложения за европейските институции:

1.13 Хартата на основните права на ЕС има задължителен характер и установява нова рамка за европейските политики в областта на имиграцията, интеграцията и гражданството. Комисията трябва да анализира начина, по който Хартата засяга статута и правата на гражданите на трети страни, за да постави началото на нови инициативи за адаптиране на законодателството в областта на имиграцията към гаранциите в Хартата.

1.14 Хартата установява общата основа на една нова концепция за гражданство с граждански права (съвкупност от основни права и задължения) за гражданите на трети страни. Комитетът предлага осъществяването на това гражданство с граждански права да се превърне в един от приоритетите на новата политическа програма, която от 2014 г. ще замести Стокхолмската програма.

1.15 ЕС трябва да приеме Кодекс за имиграцията, който да внесе по-голяма прозрачност и правна яснота относно правата и свободите на гражданите на трети страни, които пребивават в ЕС. Комитетът смята, че европейското законодателство в областта на имиграцията следва да гарантира равното третиране и принципа на недискриминация.

1.16 Комисията трябва да направи оценка на проблемите, които продължават на практика да съществуват в държавите членки в областта на защитата на основните права на гражданите на трети страни, по-конкретно по отношение на социалните права, мобилността и достъпа до ефективна правна защита.

1.17 Комисията трябва да проучи все още съществуващите в някои държави членки пречки пред прилагането на статута на дългосрочно пребиваващ и предоставянето на синята карта (4) и да приключи ефективно процедурите за нарушение, започнати срещу държавите членки, които не спазват законодателството на Общността.

1.18 В рамките на програмата за интеграция Комисията трябва да извърши оценка на процедурите и пречките, които съществуват в държавите членки по отношение на придобиването и загубата на гражданство, както и въздействието им върху гражданството на Съюза.

1.19 ЕИСК приканва Европейската комисия да изготви доклад за състоянието на разискванията в ЕС по отношение на Конвенцията на ООН за защита на правата на всички работници мигранти и членовете на техните семейства (5). Комисията трябва да подготви условията за нейното ратифициране.

2. Европейското гражданство

2.1 2013 г. е обявена за „Европейска година на гражданите“. Гражданството на Съюза представлява един от най-ефикасните инструменти за изграждане на обща идентичност на всички европейци. Комитетът счита за изключително актуална политическата философия от времето на създаването на ЕС, съдържаща си в думите на Жан Моне: „Ние не обединяваме държавите, ние обединяваме хората“.

2.2 Европейското гражданство не е едно лишено от съдържание понятие, а конкретен правен и политически статут, състоящ се от права и свободи. Демокрацията, свободата, правовата държава, равенството и правата на човека са основните ценности на Съюза в съответствие с член 2 от Договора за Европейския съюз.

2.3 ЕИСК счита, че в толкова трудни времена като настоящите, в условията на сериозна икономическа, социална и политическа криза, която опустошава Европа, е необходимо да се прилагат новаторски стратегии за насърчаване на по-отворено и приобщаващо гражданство, както и да се засили доверието на всички лица, живеещи в Европейския съюз.

2.4 Европейската комисия публикува втория доклад относно европейското гражданство „Граждани на ЕС: вашите права, вашето бъдеще“, в който се анализират някои от съществуващите пречки и проблеми. ЕИСК приветства доклада на Комисията, но отбелязва липсата на политическо действие по отношение на гражданите на трети държави, които имат права и свободи, подобни на тези на европейските граждани, но не и пълноправно гражданство.

2.5 Комитетът поставя начало на редица инициативи за насърчаване на по-активното европейско гражданство, но обръща внимание на сериозността на проблема на много млади хора, които са потомци на имигранти от второ или трето поколение, и се сблъскват със сериозни случаи на дискриминация и изключване, което значително отслабва чувството за принадлежност към едно общество, което ги счита за „втора категория граждани“.

3. Европейската програма за интеграция: участието на имигрантите в демократичния процес

3.1 Още преди 10 години ЕИСК предложи интеграцията да стане основна част от общата политика в областта на имиграцията и отправи призив за стартиране на европейска програма. През 2004 г. Съветът одобри Общите основни принципи на интеграция, между които: „Достъпът на имигрантите до институциите и до обществени и частни стоки и услуги наравно с местните граждани и без дискриминация е главно условие за по-добра интеграция.“ и „Участието на имигрантите в демократичния процес и при определянето на политики и мерки за интеграция, особено на местно равнище, подпомага тяхната интеграция“.

3.2 Европейската комисия разработва в сътрудничество с ЕИСК европейската програма за интеграция и насърчава редица дейности за подкрепа на държавите членки. ЕИСК и Комисията създадоха Европейския форум за интеграция (6), за да улеснят участието на имигрантите и на организациите на гражданското общество.

3.3 Комитетът подпомогна програмата за интеграция посредством изготвянето на различни становища (7).

3.4 Форумът анализира значението на участието на имигрантите в демократичния процес за интеграцията и изрази мнение, че държавите членки, които улесняват достъпа на имигрантите до правата на гражданство, подобряват интеграцията. Във връзка с това Комитетът препоръчва на държавите членки да приемат в рамките на националното си законодателство по-гъвкави закони, така че гражданите на трети страни, които имат статут на дългосрочно пребиваващи, да могат да придобият гражданство.

3.5 Комитетът оценява факта, че синдикатите, работодателите и НПО имат приобщаващ подход и улесняват участието на имигрантите в демократичния живот на техните организации. Гражданското общество насърчава гражданите на трети страни да станат активни членове на тези организации.

3.6 Интеграцията е двупосочен социален процес на взаимно приспособяване на имигрантите и приемното общество, който следва да се подпомага чрез добро управление в Европейския съюз на национално, регионално и местно равнище. Общият европейски подход има голяма добавена стойност, тъй като обвързва интеграцията с ценностите и принципите на Договора, с равното третиране и недискриминацията, с Хартата за правата на човека, с Европейската конвенция за правата на човека и със стратегията „Европа 2020“.

3.7 Европейското законодателство в областта на имиграцията следва да гарантира равното третиране и принципа на недискриминация. В този контекст следва да се отбележи въпросът с правата и възможностите в областта на езиците и вероизповеданията. Комитетът намира за много положителна инициативата на Комисията да внесе предложение за директива (8) за улесняване на упражняването на правата, предоставени на европейските работници, в контекста на свободното движение.

3.8 ЕИСК предложи обаче всички лица, пребиваващи в ЕС, да бъдат третирани справедливо, независимо от мигрантския им статут или националност, като за целта следва да се преодолеят някои от настоящите ограничения на статута на гражданство на Съюза.

4. Националност, пребиваване и гражданство на Европейския съюз

4.1 Комитетът отправя искане за подновяване на обсъжданията относно същността на европейското гражданство, по-специално що се отнася до лицата — граждани на трети страни, които пребивават законно и трайно в ЕС. Необходимо е отново да се възприеме подходът, първоначално установен в заключенията на Съвета от Тампере (9). Справедливото и равно третиране на гражданите на държавите членки и на гражданите на трети страни, съгласно определението от Темпере (10), продължава да бъде един от политическите приоритети, тъй като след четиринадесет години на развитие на общата политика в областта на имиграцията целите не са изпълнени.

4.2 Държавите членки са тези, които могат да предоставят правото на гражданство въз основа на собственото им законодателство, тъй като Договорът не предоставя на ЕС никакви правомощия за законодателна хармонизация в тази област, която е въпрос на национален суверенитет.

4.3 Във всички държави членки обаче организациите на имигранти, синдикатите и НПО организират инициативи и дебати за намаляване на сроковете и за оптимизиране на процедурите по натурализация и придобиване на гражданство за имигрантите, както и за улесняване на интеграцията, като се има предвид, че нито обществото, нито държавата я насърчават, тъй като изключват от равното третиране и от правата на участие голям брой трайно пребиваващи лица.

4.4 Понятието за европейското гражданство е трайно залегнало в Договорите, в правото на Общността и в Хартата на основните права. Договорът (ДФЕС) и в частност член 20 от него гласи, че „всяко лице, което има гражданство на държава членка, е гражданин на Съюза. Гражданството на Съюза се добавя към, а не замества националното гражданство“. Националното гражданство по начина, по който се определя неговото придобиване и загуба във всяка национална законодателна уредба, представлява „основният ключ“ за достъп до европейското гражданство (11).

4.5 Тясната връзка между статута на европейското гражданство и националността на държавите членки е била предмет на множество обсъждания и критики от въвеждането на европейското гражданство през 1992 г. с Договора от Маастрихт. Тази връзка означава по принцип формалното изключване от гражданството на Съюза на гражданите на трети страни, пребиваващи законно в ЕС, поради което тези лица останаха „невидими“ в европейския дебат относно гражданството и при участието си в политиката и демократичния живот.

4.6 Тясното тълкуване на гражданството на Съюза приема, че съществува една хомогенна и ясно установима група лица, наречени европейски граждани, и друга група лица, определяни като граждани на трети страни, които не се считат за граждани на Европа.

4.7 Но кои са тези европейски „граждани“? Уместно ли е да се ограничава обхватът на гражданството на Съюза до лицата, които имат националност на една от държавите членки? Нямат ли гражданите на трети държави права и свободи, сходни и съпоставими с тези на европейските граждани? Кои са настоящите ограничения и предизвикателства, свързани с гражданството на Съюза? Каква е ролята на политическото участие и правото на глас в този контекст? Защо много млади хора от имигрантски произход продължават да бъдат считани за „граждани втора категория“? Ако участието на имигрантите в демократичния процес улеснява тяхното интегриране, защо те са изключени от него?

4.8 Досега държавите членки бяха тези, които непряко решаваха кои са и кои не са граждани на Съюза. Това трябва да се промени, така че гражданството на Съюза да бъде в центъра на европейската интеграция.

5. Европейско гражданство с граждански права

5.1 Хартата на основните права установява общата основа на една нова концепция за приобщаващо гражданство с активно гражданско участие и граждански права, която трябва да се развие.

5.2 Комисията посочи, че Хартата на основните права е отправна точка за развитието на концепцията за гражданство с граждански права (с обща съвкупност от основни права и задължения) за гражданите на трети държави.

5.3 Хартата на основните права на ЕС има задължителен характер с юридическа стойност, подобна на тази на Договорите. Хартата преобрази и консолидира елементите на статута на гражданството на Съюза. Приложното ѝ поле включва както европейските граждани, така и гражданите на трети страни. Дял V е посветен на „правата на гражданите“, но дори и тук член 41 (основно право на добро управление или администрация) и член 45, параграф 2 (основно право на свободно движение и пребиваване) включват също граждани на трети страни.

5.4 ЕИСК подчертава, че останалите разпоредби на Хартата се прилагат за всички лица, независимо от тяхното гражданство. Хартата ограничава свободата на действие на държавите членки що се отнася до въпроси, свързани със сигурността на пребиваване, събирането на семейства, експулсирането и дори придобиването и загубата на гражданство. Един от основните аспекти е дял VI относно правосъдието, който включва правото на ефективно правосъдие и ефективни правни средства за защита, в случай че са нарушени някои основни права и такива, свързани с гражданството.

5.5 ЕИСК счита, че съчетаването на гражданството на Съюза и Хартата може да има дълбоко отражение при разширяването на кръга от лица, попадащи в обхвата на статута на европейско гражданство. Едно от най-големите предизвикателства е да се осигури достъп до ефективни правни средства за защита на гражданите от трети държави, чиито основни права и свободи са били отнети или нарушени от страна на държавите членки и техните органи с оглед на европейското право (12).

5.6 По време на подготвителната работа по Европейската конвенция ЕИСК прие резолюция, в която предложи следното: „Необходимо е да се подобряват интеграционните политики за имигрантите. Комитетът настоява Конвенцията да проучи възможността да се даде европейско гражданство на гражданите на трети страни, които са придобили статут на дългосрочно пребиваващи“ (13).

5.7 В своето съобщение относно миграционна политика на Общността (14) Комисията определи целта за развитие на европейска законодателна рамка за приемането и пребиваването на граждани на трети държави и общ правен статут, основан на принципа на предоставяне на права и отговорности въз основа на равнопоставеност с европейските граждани, но в зависимост от продължителността на престоя.

5.8 Възможността емигрантите да придобият гражданство след изтичане на минимален петгодишен срок би могло да се окаже достатъчна гаранция за успешното установяване в обществото на много емигранти или първа стъпка към придобиването на националност на съответната държава членка.

5.9 В своето становище относно „Достъп до гражданството на Европейския съюз“ ЕИСК посочи, че широкото понятие за европейско гражданство съответства на приетото от Европейската комисия понятие, наречено „гражданство с граждански права“.

5.10 ЕИСК подкрепи идеята, че „гражданство с граждански права“ на европейско равнище следва да се разбира като „приобщаващо гражданство с активно гражданско участие“ за всички лица, които пребивават трайно на територията на Съюза и една от чиито основни оси е принципът на равенство пред закона на всички лица. ЕИСК вече посочи в своето становище относно „Достъп до гражданството на Европейския съюз“, че по този начин ще се постигне спазването на „ангажимент за равно третиране, с цел да се насърчи и улесни гражданската интеграция на гражданите на трети държави, пребиваващи законно и трайно в държава — членка на Европейския съюз (равенство пред закона)“, и ще се противодейства на дискриминацията, на която са подложени понастоящем гражданите на трети страни.

6. Десет години по-късно все още има проблеми за решаване

6.1 През последното десетилетие Европа прилага политики, прие законодателство и установи съдебна практика, които са от съществено значение както за гражданството на Съюза, така и за статута на гражданите на трети държави. Тези процеси доведоха до постепенно разширяване на правата, свободите и гаранциите, неизменна част от европейското гражданство, въз основа на пребиваването. При все това ЕИСК счита, че това разширяване е непълно и с твърде много ограничения.

6.2 Една от най-важните стъпки в законодателната област бе приемането на Директивата относно гражданството (2004/38/ЕО), която хармонизира в един единствен правен акт предишната разнородна и разпокъсана европейска нормативна рамка относно свободното движение и пребиваване. ЕС прояви особена активност при признаването на правата и антидискриминационните разпоредби по отношение на граждани на трети държави, които са членове на семейства на европейски граждани. На тези членове на семействата, които са граждани на трети страни, в директивата изрично се признават различни права и свободи, чиято същност е много сходна с правата и свободите, предоставяни на европейските граждани.

6.2.1 ЕИСК споделя становището на Комисията, според която едно от най-важните предизвикателства се състои в това правата, предвидени в директивата, да станат достъпни за всички лица във всекидневния живот, като се премахнат някои лоши национални практики, както и да се предложат ефективни правни средства за защита на лицата, чиито граждански свободи са били нарушени.

6.2.2 Докато тези „права, свързани с гражданството“ произтичат пряко от семейните отношения, достъпът до тях става възможен единствено от момента, в който европейските граждани и членовете на техните семейства упражнят правото на свободно движение или емигрират в друга държава членка. Вътрешноевропейската мобилност продължава да бъде едно от условията за предоставяне на защитата, полагаща се на членовете на семейството по силата на европейското гражданство (15). Директивата също така признава право на постоянно пребиваване на съответните членове на семейството след петгодишен период на пребиваване.

6.2.3 И все пак ЕИСК счита, че националните органи все още имат закони и практики, които възпрепятстват свободата на движение и пребиваване на членовете на семействата на европейските граждани. Все още съществуват и ситуации на обратна дискриминация на чуждестранни членове на семействата на европейски граждани, по които трябва да се намери решение (16).

6.3 Съдът на ЕС беше много експедитивен и изигра положителна роля за проактивната защита и тълкуване на нормативните рамки и отделните права, свързани с европейското гражданство (17). Съдът на ЕС потвърди, че целта на европейското гражданство е да бъде основният статут на европейските граждани (18).

6.3.1 ЕИСК приветства съдебната практика на Съда в Люксембург в областта на гражданството и посочва, че с приемането на директивата беше включена голяма част от съдебната практика на Съда на ЕС, тъй като в нея бяха събрани неговите най-важни решения по делата, отнасящи се до свободното движение и европейското гражданство, разгледани до 2004 г.

6.3.2 Съдът на ЕС разработи и обширна съдебна практика относно общите принципи на европейското право (19), като принципите, свързани с пропорционалността и недискриминацията, които следва да се прилагат спрямо всички лица, независимо от тяхното гражданство и миграционен статут, засегнати от действия или от правото на Съюза. Съдебната практика достигна и до правомощията на държавите членки по въпроси за придобиване и загуба на национално гражданство и последиците от тези правомощия върху европейското гражданство и свързаните с него права.

6.3.3 В редица случаи Съдът посочи, че при упражняването на правомощията си по въпроси, свързани с гражданството, държавите членки са длъжни да обръщат особено внимание на последствията от своите законодателства и решения в рамките на европейското право относно гражданството и свободното движение, по-специално относно пълното упражняване на правата и свободите, присъщи за гражданството на Съюза (20).

6.4 От 2003 г. е в сила пакет от европейски закони относно имиграцията, който включва правни инструменти, отнасящи се до условията на влизане и пребиваване на граждани от трети страни, предлагащи права и гаранции, някои от които сходни с предоставяните от европейското гражданство. Директива 2003/109 (21) относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни установи общ правен статут за гражданите от трети държави, които пребивават легално и без прекъсване на територията на държава членка за период от пет години.

6.4.1 ЕИСК подчертава, че философията на директивата е била сближаването на статута на европейските граждани и на дългосрочно пребиваващите граждани от трети страни, както и закрилата на сигурността на пребиваването им в Съюза. Въпреки това общият статут все още не предлага равноправие и пълно гражданство на тези лица, а става въпрос за „почти равноправие“ или „почти гражданство от трета категория“, подлежащо на набор от условия (22). Както Европейската комисия посочи в своя доклад относно прилагането на Директивата (23), макар член 11 от нея да предвижда „почти равноправно третиране“ на дългосрочно пребиваващите лица и на гражданите на приемащата държава членка, съществува сериозна липса на информация относно начина, по който той се прилага, което поражда проблеми при ефективното му изпълнение на практика.

6.4.2 От друга страна, като един от аспектите на своята добавена стойност, Директивата предвижда възможността да се упражнява „свобода на движение“ или мобилност във втора държава членка и да се гарантира „почти равноправно“ третиране. Включването на измерение за вътрешноевропейска мобилност или свободно движение напомня на същия модел на гражданство на Съюза, следван в европейското право относно гражданството при насърчаването на вътрешноевропейската мобилност.

6.5 Други директиви, спадащи към европейското право в областта на имиграцията, също включват подход и измерение на „вътрешноевропейска мобилност“ по подобие на статута на дългосрочно пребиваване с цел по-голяма привлекателност на европейските трудови пазари, както например Директива 2009/50 относно синята карта за висококвалифицирани имигранти.

6.6 При все това ЕИСК счита, че поради неправилно прилагане на директивите от някои държави членки условията и критериите, които се прилагат спрямо гражданите от трети страни и членовете на техните семейства за пребиваване и работа във втора държава членка, различна от тази, която им е предоставила европейското разрешение за пребиваване, са много трудно съпоставими с трансграничната свобода на движение на европейските граждани.

6.7 Освен това разпокъсаният и секторен характер на законодателната рамка относно законната имиграция не способства за гарантиране на равноправното третиране и създаването на единна рамка на правата за гражданите от трети държави, които пребивават и искат да упражняват правото на свободно движение в границите на ЕС (24).

7. Диалог със страните на произход

7.1 В други становища Комитетът вече е отправял предложения за подобряване на политическия и социалния диалог със страните на произход на имигрантите, които идват в Европа. ЕИСК приветства подписването на отделни споразумения.

7.2 Този диалог трябва също да включва правата във връзка с гражданството. Комитетът счита, че споразуменията между държави, които позволяват двойно гражданство, са много положителни, тъй като дават възможност на гражданите на трети страни да се ползват с граждански, социални и политически права.

7.3 Но някои държави членки обвързват политическите права с реципрочността. Комитетът отбелязва, че макар и положителен инструмент, в някои случаи прилагането му води до ограничаване на правата на лицата, когато страните на произход не споделят критерия за реципрочност.

7.4 ЕИСК би искал външната политика на ЕС да се ангажира решително с насърчаване на световно управление на международните миграции в рамките на ООН, въз основа на приложими международни правни инструменти като Всеобщата декларация за правата на човека, Международната конвенция на ООН за защита на правата на всички работници мигранти и членовете на техните семейства (която Комитетът предложи (25) на ЕС да ратифицира), Международния пакт за граждански и политически права, Международния пакт за икономически, социални и културни права, както и конвенциите на МОТ.

Брюксел, 16 октомври 2013 г. Председател на Европейския икономически и социален комитет Henri MALOSSE

(1) Директива 2003/109/ЕО.

(2) ОВ 208 C, 3.9.2003 г., стр 76.

(3) ОВ 208 C, 3.9.2003 г., стр. 76, параграф 4.3.

(4) Директива 2009/50.

(5) Общо събрание на Обединените нации, 18.12.1990 г.

(6) http://ec.europa.eu/ewsi/en/policy/legal.cfm

(7) ОВ C 318, 29.10.2011 г., стр. 69–75; ОВ C 48, 15.2.2011 г., стр. 6–13; ОВC 354, 28.12.2010 г., стр. 16–22; ОВ C 347, 18.12.2010 г., стр. 19–27; ОВ C 128, 18.5.2010 г., стр. 29–35; ОВ C 27, 3.2.2009 г., стр. 95–98; ОВ C 318, 23.12.2006 г., стр. 128-136; ОВ C 125, 27.5.2002 г., стр. 112-122.

(8) COM(2013) 236 final.

(9) Европейски съвет от Тампере, Заключения на председателството, 15 и 16 октомври 1999 г.

(10) Вж. точка 18, която гласи, че:

„Европейският съюз трябва да гарантира равностойно третиране на гражданите на трети страни, които пребивават законно на територията на неговите държави-членки. Една по-енергична политика в областта на интеграцията би трябвало да има амбицията да им предложи права и задължения, сравними с тези на гражданите на Европейския съюз. Тази политика би трябвало също така да насърчава недискриминацията в икономическия, социалния и културния живот и да въведе мерки за борба срещу расизма и ксенофобията“.

В точка 21 от заключенията се определя като приоритет следното:

„Правният статут на гражданите на трети държави следва да се доближи до този на гражданите на държавите членки. Европейският съвет определя като своя цел на граждани на трети държави, които са пребивавали законно в продължение на дълъг период от време, да се предлага възможността да получат гражданството на държавата членка, в която пребивават.“

(11) De Groot, G.R. (1998), „The relationship between the nationality legislation of the Member States of the European Union and European Citizenship“, глава VI, в M. La Torre (ed.), European Citizenship: An Institutional Challenge, The Hague: Kluwer International Law.

(12) S. Carrera, M. De Somer и B. Petkova (2012), „The Court of Justice of the European Union as a Fundamental Rights Tribunal: Challenges for the Effective Delivery of Fundamental Rights in the Area of Freedom, Security and Justice“, CEPS Policy Brief, Център за европейски политически изследвания, Брюксел.

(13) ОВ C 61, 14.3.2003 г., стр 170, параграф 2.11.

(14) COM(2000) 757 final.

(15) Guild, E. (2004), The Legal Elements of European Identity: EU Citizenship and Migration Law, The Hague: Kluwer Law International, European Law Library.

(16) „Европейски годишен доклад относно свободното движение на работниците в Европа 2010—2011 г.“, K. Groenendijk et al., януари 2012 г., Европейска комисия, ГД „Трудова заетост, социални въпроси и равни възможности“. Вж. http://ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=475&langId=en.

(17) Kostakopoulou, T. (2007), „European Citizenship: Writing the Future“, European Law Journal, Специално издание относно гражданството на ЕС. том 13, № 5, стр. 623—646.

(18) Дело C-184/99, Grzelczyk.

(19) De Groot, G.R. (2005), „Towards a European Nationality Law“, в H. Schneider (ed.), Migration, Integration and Citizenship: A Challenge for Europe’s Future, том I, стр. 13-53.

(20) Вж. например делата C-369/90, Micheletti, C-192/99, Kaur, или C-135/08, Rottmann. Вж. J. Shaw (ed) (2012), Has the European Court of Justice Challenged Member States Sovereignty in Nationality Law?, EUI Working Paper RSCAS 2011/62, EUDO Citizenship Observatory, Флоренция.

(21) За анализ на директивата и нейните корени вж. S. Carrera (2009), In Search of the Perfect Citizen? The intersection between integration, immigration and nationality in the EU, Martinus Nijhoff Publishers: Leiden.

(22) Вж. член 11 от директивата. Groenendijk, K. (2006), „The Legal Integration of Potential Citizens: Denizens in the EU in the final years before the implementation of the 2003 directive on long-term resident third country nationals“, в R. Bauböck, E. Ersboll, K. Groenendijk и H. Waldrauch (eds), Acquisition and Loss of Nationality, том I: Comparative Analyses: Policies and Trends in 15 European Countries, Ámsterdam: Amsterdam University Press, стр. 385—410.

(23) COM(2011) 585: „Доклад относно прилагането на Директива 2003/109“.

(24) S. Carrera et al. (2011), Labour Immigration Policy in the EU: A Renewed Agenda for Europe 2020, CEPS Policy Brief, Център за европейски политически изследвания, Брюксел.

(25) ОВ C 302 от 7.12.2004 г., стр. 49.