[pic] | КОМИСИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ |

Брюксел, 15.9.2008

COM(2008) 552 окончателен

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА

съгласно член 18 от Директива 2003/48/ЕО на Съвета относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания {SEC(2008) 2420}

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА

съгласно член 18 от Директива 2003/48/ЕО на Съвета относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания

Въведение

Член 18 от Директива 2003/48/ЕО на Съвета от 3 юни 2003 година относно данъчното облагане на доходи от спестявания под формата на лихвени плащания („директивата“) гласи: „ Комисията докладва на Съвета на всеки три години за изпълнението на настоящата директива. На базата на тези доклади Комисията, когато е уместно, предлага на Съвета необходимите изменения на директивата, за да се гарантира по-ефективното данъчно облагане на доходите от спестявания и да се избегнат нежелателните нарушения в областта на конкуренцията.“

Първият доклад се основава на проведените с данъчните администрации на държавите-членки на ЕС („държави-членки“) консултации, предоставените от тях данни за първите две данъчни години на приложение, както и констатациите, направени от експертната група, създадена от Комисията през 2007 г. с цел получаване на становище от бизнес секторите, които са засегнатите или вероятно би могло да бъдат засегнати от директивата. За повече подробности:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Докладът обхваща транспонирането и прилагането на директивата и обобщава икономическата оценка (за подробности — Работен документ на службите на Комисията SEC(2008 2420) и становището на Комисията относно необходимостта от промяна.

1. Транспониране и прилагане на директивата

Всички държави-членки транспонираха директивата и започнаха изпълнение на правоприлагащите мерки от предвидените дати (т.е. 1 юли 2005 г, както и 1 януари 2007 г. за България и Румъния). До момента Комисията разкри две процедури за нарушение във връзка с прилагането на директивата. До въпросните две държави-членки бе изпратено официално уведомително писмо, приканващо ги да представят своите становища. Единият случай е свързан с непълно транспониране на член 4, параграф 3, който позволява на правните субекти — агенти по плащанията съгласно член 4, параграф 2, да изберат да бъдат третиране като ПКИПЦК[1] за целите на директивата. Другият засяга неприлагането на директивата, в случаите когато бенефициерът има статут на „чуждестранно лице“. Въпросната държава-членка счита, че директивата не е приложима, когато бенефициерът е освободен от данък в своята държава-членка по местожителство. Комисията не споделя тази позиция.

Комисията контролира обмена на информация, осъществен посредством общоприет формат, базиран върху Standard Magnetic Format на ОИСР, и комуникационен канал CCN-Mail 2. Целият обмен през 2006 г. и 2007 г. бе осъществен навреме и без технически проблеми. Все пак, особено през първата година, държавите-членки докладваха за някои трудности при идентифициране на данъкоплатците поради липса на информация относно техния данъчен номер или дата/място на раждане. Комисията съдейства при отчитане на някои статистически данни и организира срещи с цел обмен на опит между данъчните администрации.

2. Икономическа оценка

Предоставените от държавите-членки данни са за втората половина на 2005 г. и за 2006 г. Евентуален достъп до по-обширни исторически данни, включващи периода преди въвеждането на директивата, би довел до по-добра оценка на нейния ефект.

2.1 Данни от участващите държави

Събирането и отчитането на такъв вид данни е ново за много от държавите, което би могло да обясни липсата на стойности, особено по отношение на обмена на информация. Освен това все още не е постигнато споразумение относно определенията при обработка на данни. Тези фактори ограничават обхвата на анализите, които Комисията успя да осъществи.

Най-големите икономики, осъществяващи обмен на информация съгласно членове 8 и 9, отчетоха очаквано най-високите стойности. Обединеното кралство отчете плащания в размер на 9,1 млрд. EUR за периода от 1 юли 2005 г. до 5 април 2006 г. (края на данъчната година).

Основната част от приходите от удържания при източника данък за 2005 г. и 2006 г. бе реализирана в Швейцария и Люксембург, отчели съответно над 45 % и 22 % от общите приходи. През данъчните години 2005 и 2006 най-големи бенефициери на приходи от данък, удържан при източника, бяха Германия (192,7 млн. EUR) и Италия (112,9 млн. EUR). Белгия получи над 71 млн. EUR, главно от Люксембург (74 % от общата сума).

2.2 Резултати от източниците на данни

Банката за международни разплащания (БМР) събира данни за задграничните позиции на банки в близо 40 докладващи страни. БМР представи данни, които не са публично достъпни, за двустранните трансгранични кредити и депозити на докладващите ѝ страни (само Сингапур и Мароко отказаха да разкрият техните двустранни данни) за периода 2000—2007 г. Държавите бяха разпределени в три категории: страни прилагащи данъка, удържан при източника, съгласно директивата и съответните споразумения, страни, прилагащи принципа за обмен на информация съгласно тези правни разпоредби, и трети страни. Без да бъдат взети предвид структурните промени в данните, делът на държавите, удържащи данък при източника, като процент от общата сума на депозитите, намалява от 35,0 % на 29,3 % между средата на 2003 г. и средата на 2005 г., като се стабилизира след въвеждането на директивата. В държавите, обменящи информация, се наблюдава по-високо съотношение между банковите и небанковите[2] депозити, като делът на небанковите депозити леко намалява, макар и това да става преди директивата да влезе в сила.

Анализираните данни от Евростат включват агрегирания лихвен доход, разделен по получатели за 20 държави-членки на ЕС, за периода 2000—2006 г. Тук отново анализите не показват съществена промяна след прилагането на директивата. Делът на лихвите, получени от домакинства, от общите лихви, получена от физически лица и предприятия, отбелязва спад, като това се дължи основно на нарастване на постъпленията на финансовите предприятията. Аналогично, делът на лихвите от общия доход от собственост, получен от домакинства, намалява за сметка на дивидентите, но това явление започва още през 2000 г.

И накрая, наличните данни за ПКИПЦК и за предприятията за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК[3], за периода 2002—2007 г., предоставени от Европейската асоциация за управление на фондове и активи, показват, че техният дял се е запазил непроменен на нива от съответно 78 % и 22 %. Единственото отчетливо развитие представлява постепенният спад на инвестициите на ПКИПЦК в облигации — от 29 % на 19,5 % от общия размер на инвестициите, основно за сметка на инвестиции в капиталови ценни книжа. И тук това явление бе вече факт преди въвеждането на директивата.

3. Възможни подобрения

Директивата доказа своята ефективност в наложените от нейния обхват рамки. Тя оказа също положителен непряк ефект, който не може да бъде измерен, като подсили спазването от страна на данъкоплатците на задълженията за деклариране на техните доходи от лихви. Процесът на преглед показа обаче, че настоящият обхват на директивата не е достатъчно широк, за да отговори на амбициите, изразени във взетите с единодушие решения на Съвета от 26 и 27 ноември 2000 г.

Ето защо Комисията се обявява в подкрепа на определени изменения във връзка с:

Правото на собственост;

Определението за агент по плащанията;

Третирането на финансовите инструменти, еквивалентни на вече изрично обхванатите такива;

Някои процедурни аспекти.

Работният документ на службите на Комисията SEC (2008)559 „Подобряване на настоящия обхват на Директива 2003/48/ЕО на Съвета относно данъчното облагане на доходи от спестявания“ („CSWD 559“), заедно с другите материали, които могат да бъдат открити на посочената във въведението интернет страница, допълват анализите на цитираните по-долу решения.

3.1 Право на собственост и плащания към правни субекти и договорености, установени в рамките и извън ЕС

В съответствие с крайната цел на директивата членове 1 и 2 се отнасят само до лихвените плащания, извършени пряко в полза на физически лица, и не обхващат плащанията към правни субекти и договорености. Така определеният обхват може да предостави възможности пред физическите лица с местожителство в ЕС да заобикалят разпоредбите на директивата посредством използването на правен субект или договореност като посредник.

Както бе посочено в раздел 2.1 от CSWD 559, неселективното разширяване на обхвата на директивата с цел обхващане на всички плащания към правни субекти и договорености, установени в друга държава-членка, не се смята за целесъобразно решение. Постигането на крайната цел на директивата изисква да бъдат известни както физическото лице, упражняващо правото на собственост, така и неговата държава-членка по местожителство. Освен това разширяването би било безполезно, когато физическо лице с местожителство в ЕС инвестира чрез посредничеството на правен субект или договореност, установена извън юрисдикцията на ЕС (вероятно обект на по-ниска или нулева данъчна ставка върху дохода от лихви).

Едно по-ефикасно решение, съобразено с настоящия обхват на директивата и с нейната крайна цел, би включвало изискване към агентите по плащанията да използват, освен ако това не е свързано с извънредно високи разходи, информация, с която вече разполагат, относно действителния(те) бенефициер(и) на плащане, извършено към правен субект или договореност (подход за прозрачност). Това е сходно на изискванията на член 2, параграф 2 за плащания към физически лица, за които съществува информация, че не са действителните бенефициери. Полезни показатели са свързаните с провеждането на комплексна проверка на клиентите (customer due diligence) мерки, които финансовите институции и представителите на бизнеса в рамките на ЕС са задължени да извършват в борбата срещу изпирането на пари[4]. Те осигуряват практическите критерии, които могат да бъдат използвани от такива институции и представителите на бизнеса, за да идентифицират отделния бенефициер, от името на който дружество или друг правен субект, или договореност извършва транзакцията.

Все пак следва да бъде отбелязано, че тези критерии невинаги са целесъобразни при идентифициране на бенефициера за целите на директивата. Когато установени в ЕС икономически оператори извършват лихвени плащания на други икономически оператори (правни субекти или договорености), установени също в ЕС и поради това попадащи в обхвата на определението „агент по плащанията“, изясняването на определението и задълженията на агентите по плащанията (вж. раздел 3.2) би било по-надеждно и подходящо решение, отколкото самият подход за прозрачност, базиран на свързаните с комплексна проверка на клиентите мерки. Селективното прилагане на подхода за прозрачност обаче може да бъде взето предвид при плащания към специфични категории правни субекти и договорености, установени в определени юрисдикции извън ЕС, които е вероятно да бъдат използвани от установени в ЕС бенефициери с цел избягване на данъци. В този случай към директивата трябва да се приложи списък на тези юрисдикции и на съответните им правни субекти и договорености. За адаптиране на приложението към нововъзникващите нужди следва да бъдат осигурени съответните процедури.

Успоредно с това селективното прилагане на подхода за прозрачност би било подходящо, за да се изясни отговорността на икономическите оператори от ЕС, когато те съзнават, че лихвено плащане, извършено към установен извън териториалния обхват на директивата оператор (и към свързаните договорености), е в полза на физическо лице, чието местожителство според тяхната информация е в друга държава-членка на ЕС и което може да се счита за техен клиент. Това би спомогнало също за предотвратяване на евентуалната злоупотреба с международната мрежа от финансови институции (клонове, дъщерни предприятия, асоциирани или холдингови предприятия) с цел заобикаляне на разпоредбите на директивата (и на споразуменията).

3.2 Определение за агент по плащанията

Натрупаният до момента опит повдига въпроси относно целесъобразността на определението за агент по плащанията, посочено в член 4. Докато широкото понятие „икономически оператор, който плаща лихви или гарантира лихвеното плащане в полза на бенефициера“ от параграф 1 показа, че е относително добре разбрано и не се нуждае от значителни промени, освен по отношение на прецизирането на отговорността на тези оператори при плащания към контрагенти извън ЕС (вж. последния параграф от раздел 3.1), представеното в параграфи 2—5 от същия член допълнително понятие „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“ доведе до по-голяма неяснота. То не само че не постигна всички очаквани от държавите-членки резултати, но доведе до разходи за икономическите оператори от ЕС. Някои икономически оператори, предимно банки, се изказаха за отпадане на това определение.

Без прилагането на алтернативни механизми, покриващи плащанията към посреднически структури в рамките на ЕС (като разширен подхода за прозрачност, вж. раздел 3.1, параграф 3), това би могло да окуражи отделни бенефициери към широко използване на тези структури за заобикаляне на разпоредбите на директивата. Актуални случаи на избягване на данъчно облагане, включващи участието на държави извън ЕС, които вече сътрудничат на ЕС по свързани с данъчното облагане на спестяванията въпроси, показаха, че когато понятието „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“ не се прилага последователно, се създават условия за злоупотреби и нарушения. Инвестиционни фондове, обект на регулации на ниво на ЕС, чийто доход е взет предвид за целите на директивата (член 6), биха могли да срещнат нелоялна конкуренция от страна на други инвестиционни посреднически структури, които „де факто“ са изключени от главното определение за агент по плащанията от член 4, параграф 1, тъй като извършените от тях плащания, дори и ако са възникнали в резултат на инвестиции във вземания по дългове, не са квалифицирани правно като лихвени плащания.

Вместо отпадането на понятието „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“ Комисията предлага неговото поясняване, за да се гарантира последователното му прилагане. Възможно решение би било преминаването от настоящия подход, при който основното внимание е съсредоточено върху предходния икономически оператор, плащащ лихвата на съответните правни субекти, към подход, основан върху „позитивното“ определение на посредническите структури, натоварени със задължението да действат като „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“.

Този подход ясно показва, че тези посреднически структури трябва да прилагат разпоредбите на директивата, когато техен бенефициер е физическо лице с местожителство в друга държава-членка на ЕС. Това следва да става след получаване от страна на тези структури на всякакво лихвено плащане съгласно член 6 от всеки предходен икономически оператор , не само от тези, установени в друга държава-членка (член 4, параграф 2, последно изречение) или в същата държава-членка (член 4, параграф 4), но също и от тези извън ЕС. Това би подпомогнало ефективността на директивата и подобрило защитата на лоялната конкуренция между предходните икономически оператори в рамките на и извън ЕС.

За да се предотвратят пазарни деформации, „позитивното“ определение на структурите, действащи като „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“, следва по-скоро да бъде основано на съществени елементи, отколкото на тяхната правна форма. Основните критерии следва да се състоят не в това дали структурата е договореност, или правен субект, а в това дали тя притежава юридическа правосубектност. С оглед на целта на директивата Комисията подкрепя определение, което включва всички правни субекти и договорености, чиито доходи, в това число и посочените в член 6, не са обложени с данък съгласно общите правила за пряко данъчно облагане , приложими в държавата-членка, в която договореността или правният субект е разположил централното си управление и се счита за установен. Само следните правни субекти и договорености следва да бъдат изключени:

Инвестиционни фондове, посочени в член 6;

Пенсионни фондове и активи, свързани с животозастрахователни договори;

Правни субекти и договорености, създадени изцяло с благотворителна цел.

Посочената в член 4, параграф 3 възможност за третиране като инвестиционен фонд съгласно член 6 се запазва само за тези правни субекти и договорености, чиито активи или доходи не могат да бъдат правно отнесени към определен бенефициер към момента на получаване на плащането. Ако не се възползват от тази възможност, те могат да бъдат задължени да действат като „агенти по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“ и да третират като бенефициери тези физически лица, които имат дял в техните активи.

„Позитивен“ списък, включващ за всяка държава-членка, категориите правни субекти и договорености, които се считат за „агенти по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“, ще бъде приложен към директивата и ще бъдат осигурени процедури за адаптирането на това приложение към нововъзникващите нужди. Настоящите задължения на „предходните“ икономически оператори съгласно член 4, параграф 2, последно изречение (и член 11, параграф 5) ще бъдат запазени само за лихвени плащания, извършени към тези правни субекти и договорености в друга държава-членка, които предвид на тяхната държава-членка по установяване са включени в този „позитивен“ списък. Този списък би имал само пояснителен характер за държавата-членка, в която са установени правните субекти и договореностите, за които се отнася определението „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“. Тези държави-членки следва да вземат всички необходими мерки, за да гарантират, че всички такива правни субекти и договорености спазват своите задължения, независимо дали са включени в позитивния списък и дали информацията действително е получена от чуждестранни предходни икономически оператори.

3.3 Включени в обхвата доходи

В съответствие със своето наименование и преамбюл директивата е главно насочена към гарантиране на данъчното облагане на доходите от спестявания под формата на лихвени плащания , които подлежат да данъчно облагане при по-скоро хомогенни критерии във всички държави-членки. Посредством приемането на решенията на Съвета от 26 и 27 ноември 2000 г. относно основните елементи на директивата де факто бе потвърдено, че придържането към формално определение за лихвено плащане не би било ефективно и би могло да доведе до нежелани нарушения в областта на конкуренцията между преки и непреки инвестиции във вземания по дългове. В допълнение към член 6, параграф 1, букви а) и б) от директивата, според които лихвено плащане означава доход от вземания по дългове в съответствие с член 11 от примерната данъчна конвенция на ОИСР за доходи и капитал, бе съответно решено да се разшири определението, като обхване доходи от лихви, получени посредством посредничеството на някои инвестиционни предприятия (член 6, параграф 1, букви в) и г).

Когато през 2005 г. започна прилагането на директивата, стана ясно, че е препоръчително последващо подобрение, което да отчете развитието на спестовните продукти и поведението на инвеститорите. Местните данъчни системи претърпяха също така развитие във времето, за да приравнят третирането на доходите от някои видове иновативни финансови продукти към лихвените плащания от вземания по дългове.

Първоначалното решение да се изключат всички иновативни финансови продукти от обхвата на директивата (решения на Съвета на министрите на икономиката и финансите от май 1999 г. и ноември 2000 г.) бе придружено от изричното изявление, че този въпрос ще бъде преразгледан по време на първия преглед на директивата. Съществува необходимост от уточняване на финансовите инструменти, които да бъдат включени в обхвата на директивата, както и от последователни и прости решения. Целта е да бъде намерено определение, обхващащо всички ценни книжа, еквивалентни на вземанията по дългове, за да се гарантира ефективността на директивата в променящата се среда, както и да се предотвратят пазарните деформации.

Прилагането на списък със съответните видове инструменти към директивата не се счита за приложимо. Вместо това в член 6, параграф 1 следва да се заложат критерии, за да могат агентите по плащанията да идентифицират инструментите, попадащи в обхвата на директивата. Тъй като техническите характеристики на инструментите, като например техния състав и връзка между финансов резултат и доходност на вземанията по дългове, често не са известни на агентите по плащанията, практическите критерии за разширяване на обхвата на директивата върху ценните книжа — еквивалентни на вземанията по дългове, следва по скоро да се позовават на начина, по който инвеститорите оценяват съответните ценни книжа. Може да се приеме, че самостоятелният инвеститор оценява като еквивалентни на вземанията по дългове тези ценни книжа, чийто риск му е известен от проспектите или от друга задължителна информация, която се осигурява от агентите по плащанията на инвеститорите, и не е по-висок от съответния риск на вземанията по дългове. Това би довело до добавяне към обхвата на Директивата на всякакви доходи от ценни книжа, при които номиналният капитал е изцяло или почти изцяло защитен, а възвращаемостта е определена ex ante, като се има предвид, че тези ценни книжа, принципно еквивалентни на вземания по дългове от инвеститорска гледна точка, не е задължително да бъдат съставени от вземания по дългове, а биха могли да са базирани например на печалби от дялове (акции).

Успоредно на преразглеждането на третирането на иновативни финансови продукти могат да бъдат обмислени и други подобрения на действащото определение за лихвено плащане във връзка с инвестиционни фондове, определени технически като предприятия за колективно инвестиране (член 6, параграф 1, буква в) и член 6, параграф 1, буква г) от директивата).

По отношение на установените в ЕС предприятия за колективно инвестиране, понастоящем член 6 от директивата обхваща изрично само доходите, получени посредством ПКИПЦК (вж. бележка под линия 1). Други схеми за колективно инвестиране, лицензирани според националните режими на държавите-членки и известни в ЕС като „предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК“, не са изцяло обхванати от директивата. Тяхното третиране се различава за предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, имащи самостоятелна правосубектност (фондове, регистрирани като юридически лица), и за тези предприятия за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, които нямат самостоятелна правосубектност (фондове, които не са регистрирани като юридически лица, или „договорни“ фондове и тръстове и т.н.). Първите не са обект на изложените в директивата задължения, докато предприятията за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, които нямат самостоятелна правосубектност, попадат в обхвата на директивата като „агент по плащанията след такова плащане или гарантиране на такова плащане“ (член 4, параграф 2). В резултат възниква асиметрично третиране между ПКИПЦК и предприятията за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, които нямат самостоятелна правосубектност, от една страна, и предприятията за колективно инвестиране, различни от ПКИПЦК, имащи самостоятелна правосубектност, от друга. Различното данъчно третиране на отделните категории инвестиционни фондове в ЕС не само не е в интерес на вътрешния пазар, но и не е заложено като цел в решенията на Съвета на министрите на икономиката от ноември 2000 г., определящи основните елементи на директивата. Това би могло да оправдае изменението на член 6, параграф 1, букви в) и г) от директивата, за да се замени позоваването на Директива 85/611/ЕИО с позоваване на оторизацията на предприятието във всяка една държава-членка. Цялата съвкупност от колективни инвестиционни схеми, които ефективно могат да бъдат включени в обхвата на директивата, трябва обаче да бъде внимателно идентифицирана и определена, а практическите последици от това разширяване на обхвата — проучени.

По отношение на установените извън ЕС фондове към настоящия момент няма яснота дали понятието „предприятията за колективно инвестиране, установени извън териториите“, обхваща всички инвестиционни фондове, независимо от приложимата нормативна уредба и положението им спрямо инвеститорите. Подходящо решение може да бъде прецизирането на това определение съгласно общи критерии със страните извън ЕС, което би гарантирало целесъобразното третиране на разпределените от тези предприятия доходи от лихви, независимо от тяхното географско разположение. Съществуващото определение на ОИСР за „колективен инвестиционен фонд или схема“ предоставя добра основа за възможно изменение на член 6, тъй като то включва всяко едно предприятие за колективно инвестиране, независимо от правната му форма, и е достатъчно просто и широко обхватно, за да минимизира риска от заобикаляне.

Някои държави-членки призоваха за по-радикално разширяване на обхвата на директивата върху всякакъв вид доходи от инвестиции, но към момента тази позиция не е широко застъпена. Поради посочените в CSWD 559 причини тази директива може би не представлява най-подходящата рамка за подобряване на сътрудничеството между данъчните власти по отношение на плащания на дивиденти и на капиталови печалби от спекулативни финансови инструменти, непредоставящи съществена защита на капитала. Решенията, основани изцяло на обмен на информация, също биха били по-подходящи с цел да бъде гарантирано, че няма да възникнат условия нито за двойно данъчно облагане, нито за избягване на данъци във връзка с животозастрахователни договори и пенсионни схеми. Докато тези основани изцяло на обмена на информация решения станат напълно приложими между всички държави-членки, би било целесъобразно да бъдат разгледани преходни разпоредби, разширяващи обхвата на директивата най-малко върху печалбите от животозастрахователни договори, които не осигуряват значително покритие на биометричните рискове, но чиято доходност е тясно обвързана с доходи от вземания по дългове или еквивалентни доходи съгласно член 6, и които притежават характеристики (главно ликвидност), позволяващи им да бъдат търгувани като алтернативни продукти на предприятията за колективно инвестиране.

3.4. Други подобрения

Съществуват и други процедурни аспекти, за които, въз основа на натрупания опит, внасянето на подобрения в директивата би било желателно по отношение на ефективността. Те се отнасят до:

— идентифицирането на бенефициера (член 3);— някои процедурни аспекти на определението за лихвено плащане (член 6);— информацията, докладвана от агента по плащанията (член 8);— изключенията от процедурата за облагане с данък, удържан при източника (член 13); и— някои допълнения към член 18 (преразглеждане) във връзка със статистиката на държавите-членки.

По отношение на член 3 се препоръчват три подобрения. Първото включва редовното актуализиране на информацията относно постоянния адрес на бенефициера за установяване на неговото местожителство за целите на директивата, като се изиска от агентите по плащанията да използват „най-добрата информация, с която разполагат към датата на плащане“. Това включва информацията, необходима за целите на борбата срещу изпирането на пари, или друго доказателство, обект на договаряне между държавите-членки в рамките на консултативните процедури. Второ, агентът по плащанията може да бъде задължен да замени подхода, свързан с минималната информация за „постоянен адрес“, с друг, основан на официално доказателство за данъчната регистрация в конкретна страна, когато такова доказателство е представено доброволно от бенефициера на агента по плащанията за целите на директивата или за други цели. Третото подобрение включва подробното определяне на условията, при които агентът по плащанията изисква данъчния номер на бенефициера, посредством прилагане към директивата на списък с държавите-членки, които завеждат данъчен номер на своите местни физически лица, както и официалните документи, в които този данъчен номер е упоменат (заедно с формата на данъчния номер, за да се избегнат грешки).

Процедурните аспекти от член 6, които заслужават внимание, се отнасят до въпроса как да се създадат условия за надеждно прилагане на правилото за държава по произход . Това е наложително, за да могат агентите по плащанията да прилагат директивата за доходи, възникващи от предприятия за колективно инвестиране, установени в други страни. Всички възможности, приети от държава-членка по отношение на нейните предприятия, трябва да имат обвързващ характер за другите държави-членки. За подобряване на съгласуваността може да бъдат договорени редица допустими критерии за претегляне на активите на предприятията. Общоприет списък на надеждните доставчици на данни може да бъде приложен към директивата, както и да бъде предоставена процедура за неговото актуализиране. Тези доставчици на данни следва основно да са в състояние да гарантират надеждността на данните за предприятията, установени извън ЕС.

По отношение на член 8 се препоръчват две подобрения. Първо, за да се преодолее съществуващите неясноти по отношение на третирането на общи сметки и съвместно право на собственост, от агентите по плащанията може да се изиска да предоставят допълнителна информация за характеристиките на плащането (дали отчетената сума представлява цялата сума, действителен дял, дължим на бенефициера, или равен дял). Второ, би било препоръчително да се премахнат ограниченията на член 8, параграф 2, които не задължават държавите-членки да разграничават сумите, произхождащи от плащане, имащо лихвен характер, от тези, произхождащи изцяло от приходи от продажба, изплащане или изкупуване на вземания по дългове или на дялове от ПКИПЦК. Липсата не тези подробности нарушава качеството на обменената информация и увеличава административната тежест за държавата по местожителство на бенефициера по начин, който е диспропорционален на свързаната с предоставяне на информация тежест, поемана от агента по плащанията и от държавата, в която той е установен. Това води също до повече затруднения при оценяване на ефективността на директивата.

По отношение на член 13 Комисията предлага на Съвета да проучи дали може да бъде отменена процедурата по освобождаване от облагане с удържан при източника данък въз основа на удостоверение, предоставено от бенефициера. Тази процедура предоставя на държавата по местожителство на бенефициера по-малко подробна информация и е по-неефективна от алтернативната процедура за доброволно оповестяване и обмен на информация. Допълнителната тежест за данъчната администрация на държавата на агента по плащанията в резултат на задължителното прилагане на тази втора процедура би била оправдана. Освен това прилагането на процедурата, свързана с представяне на удостоверение, би повдигнало въпроси относно съвместимостта ѝ със свободното движение на капитал, тъй като тя би създала трудности за гражданин на ЕС с данъчна регистрация извън ЕС, който иска да избегне данък, удържан при източника, за който той не може да получи данъчен кредит или който не може да му бъде възстановен.

И накрая член 18 може да бъде допълнен с въвеждане на задължение за държавите-членки да обменят своевременно помежду си и с Комисията основна статистическа информация, за да спомогнат за цялостната оценка на ефективността на директивата. Това може да бъде подпомогнато от някои допълнителни, но съобразени изисквания към агентите по плащанията, за предоставяне на още информация на данъчните администрации (като например: брой на бенефициерите, засегнати от данъка, удържан при източника, съгласно директивата).

[1] Предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа, оторизирани съгласно Директива 85/611/ЕИО

[2] „Банкови“ са депозитите на банки, а „небанкови“ — на други лица, включително физически лица и предприятия.

[3] Предприятията за колективно инвестиране в прехвърлими ценни книжа, неоторизирани съгласно Директива 85/611/ЕИО.

[4] Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 октомври 2005 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм