[pic] | ЕВРОПЕЙСКА КОМИСИЯ |

Брюксел, 4.5.2010

COM(2010)203 окончателен

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ, СЪВЕТА, ЕВРОПЕЙСКИЯ ИКОНОМИЧЕСКИ И СОЦИАЛЕН КОМИТЕТ И КОМИТЕТА НА РЕГИОНИТЕ

ОТНОСНО ИЗПЪЛНЕНИЕТО НА ПРОГРАМАТА ЗА ТРАНСЕВРОПЕЙСКИ ЕНЕРГИЙНИ МРЕЖИ В ПЕРИОДА 2007—2009 ГОДИНА съгласно член 17 от Регламент (ЕО) № 680/2007 и член 9, параграф 2 и член 15 от Решение 1364/2006/ЕО

SEC(2010)505 final

ДОКЛАД НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ, СЪВЕТА, ЕВРОПЕЙСКИЯ ИКОНОМИЧЕСКИ И СОЦИАЛЕН КОМИТЕТ И КОМИТЕТА НА РЕГИОНИТЕ

ОТНОСНО ИЗПЪЛНЕНИЕТО НА ПРОГРАМАТА ЗА ТРАНСЕВРОПЕЙСКИ ЕНЕРГИЙНИ МРЕЖИ В ПЕРИОДА 2007—2009 ГОДИНА съгласно член 17 от Регламент (ЕО) № 680/2007 и член 9, параграф 2 и член 15 от Решение 1364/2006/ЕО

Политическата рамка

Бъдещият икономически растеж и стабилност на Европа зависят от навременни и подходящи инвестиции в енергийната инфраструктура. През 1996 г. бяха разработени трансевропейските енергийни мрежи (TEN-E) като част от мерките на ЕС за завършване на изграждането на единния пазар. Тяхната цел беше осигуряването на допълнителен политически тласък за инвестициите в енергийната инфраструктура. Акцентът беше поставен върху етапа на проучване на възможностите за осъществяване на проекти, свързани с газовите и електроенергийните мрежи, които допринасят за изграждането на единния пазар, по-специално трансгранични инициативи. По това време ЕС не разполагаше с компетенции за енергийна политика и вътрешен енергиен пазар. Националните компании, ръководени от държавата, управляваха проекти за инвестиции в мрежите, чиято основна цел беше сигурността на снабдяването.

По-късни преработки на TEN-E включиха критериите за устойчивост и сигурност на снабдяването. Беше широко възприето мнението, че няма да е необходима намеса на ЕС в етапите на изпълнение на тези проекти, тъй като търговските интереси ще придвижват проектите напред. Следователно бюджетът на TEN-E остана много нисък — около 22 милиона € годишно през периода на настоящия доклад.

Настоящият доклад обобщава напредъка, постигнат от TEN-E през периода 2007—2009 г. в подпомагане на европейската енергийна промишленост да създаде и изпълни стратегически проекти за енергийната мрежа. Периодът, обхванат от настоящия доклад, попада в Насоките за TEN-E[1], приети през септември 2006 г., които заменят тези от 1996 г.[2] и 2003 г.[3]. В новите насоки е направен преглед на целите на политиката и са въведени редица нови понятия и инструменти, като различни приоритетни равнища и европейски координатори с цел да се гарантира един по-целенасочен подход към изпълнението на проектите и по-добра координация между държавите-членки по транснационални коридори. Докладът си поставя за задача също така да оцени къде TEN-E е оказала положително въздействие, както и да анализира нейните слабости.

Приложението[4] съдържа подробна информация за проектите от европейски интерес и приоритетните проекти. Приложението включва обобщено описание на проектите, описва напредъка в тяхното изпълнение и представя източниците на финансиране през периода 2007—2009 г. То включва подробна оценка на проблемите, срещнати в хода на изпълнение на проектите.

През периода на настоящия доклад рамката за енергийна политика в ЕС беше коренно променена. Приети бяха амбициозни цели в областта на енергетиката и климата (цели „20—20—20“) и третия пакет за вътрешния енергиен пазар. Сега тези цели формират основната част на новата стратегия „ЕС 2020“[5], обявена от Комисията през март 2010 г. През този период също така ЕС попадна под действието на най-голямата икономическа криза в своята история. Освен това геополитиката на енергетиката се промени с развитието на Китай и други страни, развиващи се като големи вносители на енергия.

Настоящият доклад подчертава важността на енергийната инфраструктура за общите цели на енергийната политика на ЕС и за постигане на неговите цели „20—20—20“. Той съдържа информация относно изготвянето на предложение за нов инструмент на ЕС за енергийна сигурност и инфраструктура, изискан от Европейския съвет през март 2009 г.[6] и предвиден в Съобщението относно Втория стратегически енергиен преглед (2008 г.)[7] и Зелената книга относно енергийните мрежи (2008 г.)[8].

Напредък в изпълнението на проектите по TEN-E

Политиката за TEN-E е развита и оформена през 90-те години на миналия век посредством последователните Насоки за TEN-E и съответния Финансов регламент. Настоящите цели на политиката за TEN-E са да (1) подпомага изграждането на вътрешния енергиен пазар на ЕС, (2) да понижи изолацията на по-малко облагодетелстваните и островните райони, (3) да гарантира и разнообрази енергийните доставки на ЕС също чрез сътрудничество с трети държави, (4) да допринесе за устойчивото развитие и опазването на околната среда. Настоящата рамка на политиката за TEN-E включва преносните мрежи за електроенергия, газ и олефини.

Във въведените през 2006 г. Насоки за трансевропейски енергийни мрежи са изброени проектите, които са допустими за съфинансиране от Общността в съответствие с горепосочените цели и приоритети. Общо има приблизително 550 проекта по TEN-E, разпределени в три категории според приетата за тях важност за постигането на по-широкоевропейски ползи.

Проектите от европейски интерес имат трансграничен характер или значително въздействие върху трансграничния капацитет. Те са първи приоритет за финансиране от бюджета за TEN-E на Общността.

От 32-та електроенергийни и 10-те газови проекта от европейски интерес са завършени 9 проекта, от които пет в електроенергийния сектор и четири в газовия сектор. Освен това от 2007 г. насам 12 проекта са в изграждане, от които девет в електроенергийния сектор и три в газовия сектор. Сериозни закъснения има само при много малък брой проекти от европейски интерес, като Yamal (не е започнал етапът на проучване) или Балтийската междусистемна връзка (строителството е временно преустановено, въпреки че необходимите разрешителни са получени). Един проект е изоставен (линия Stupava (SK) —югоизточна Vienna (AT)).

Приоритетните проекти оказват значително въздействие върху функционирането на вътрешния пазар, върху използването на възобновяеми енергийни източници и/или върху сигурността на снабдяването. Проектите са подбрани измежду проектите от общ интерес и са втори приоритет за финансова помощ от Общността.

Броят на електроенергийните и газовите приоритетни проекти възлиза съответно на около 140 и 100. През периода 2007—2009 г. са завършени 21, съответно 9 и 12 в сектор електроенергия и газ. Освен това 46 проекта са в изграждане към днешна дата, от които 33 в електроенергийния сектор и 13 в газовия сектор.

Проектите от общ интерес отговарят на целите и приоритетите, посочени в Насоките, и се характеризират с потенциална икономическа жизнеспособност, определена на основата на анализ на разходите и ползите, от гледна точка на околната среда, сигурност на снабдяването и географското сближаване. В Насоките са изброени 164 електроенергийни и 122 газови проекта от общ интерес.

През периода на настоящия доклад наново са били определени няколко проекта във всяка от трите категории в резултат на промени в пазарното търсене или срещнати трудности по време на тяхното изпълнение. Това предполага необходимост от по-гъвкаво определяне на проектите по TEN-E с цел да се отговори по-добре на нуждите на развитието на мрежите.

TEN-E постигна най-голям успех с проектите, които бяха избрани за финансиране като първи приоритет, а именно проектите от европейски интерес, и които имаха значителна политическа подкрепа, както и търговски потенциал. Необходимо е да се стесни фокусът на TEN-E върху ограничен брой стратегически проекти, които демонстрират европейските приоритети. В същото време определянето на проектите следва да бъде гъвкаво с цел да се отговори по-добре на пазарното развитие.

Финансиране на инфраструктурата на TEN-E

В ЕС енергийната инфраструктура се финансира главно от операторите на преносни мрежи (ОПМ) посредством тарифи (на принципа „ползвателят плаща“). Собствените средства на ОПМ възлизат приблизително на 20—100 % от общата изисквана инвестиция, в зависимост от мащаба на общата инвестиция. Останалата част обикновено се покрива със заеми от международни финансови институции или търговски банки. Допълнителен капитал понякога може да бъде получен и от партньорства с дружества, работещи в газовия и енергийния сектори, различни от ОПМ. В повечето случаи държавите-членки не участват пряко във финансирането на проектите TEN-E, тъй като обикновено те се предприемат и финансират от ОПМ.

Финансовата подкрепа от ЕС за проектите TEN-E преминава през редица инструменти:

- Финансовият регламент за TEN [9], преразгледан през юни 2007 г., допълва Насоките за TEN-E. Бюджетът на програмата за финансиране на TEN-E възлиза на 155 милиона EUR за бюджетния период 2007—2013 г. от които около 70 милиона EUR за периода 2007—2009 г. Въпреки че максималният размер на съфинансирането е 50 % за проучвания и 10 % за допустими разходи за строителство, то рядко възлиза на повече от 0,01—1 % от общите инвестиционни разходи.

- Европейската инвестиционна банка играе важна роля в изпълнението на проектите TEN-E. През периода 2007—2009 г. финансовите пакети възлязоха на 2561 милиона EUR и 3407 милиона EUR съответно за газови и електроенергийни проекти.

- Като се отчита тяхното социално и икономическо значение, приоритетът на проектите за енергийната инфраструктура се е повишил в други източници на финансиране от ЕС, в това число структурните фондове, инструментите за предприсъединителна помощ (ИПП) и Европейската политика за добросъседство ЕИСП[10]/МИЛД[11], Рамковата програма за научни изследвания и технологично развитие . Тези програми имат значително по-голям бюджет от TEN-E за мерки в областта на енергетиката. В абсолютно изражение обаче сумите остават ниски с изключение на структурните фондове, където подкрепата за проекти TEN-E достигна почти 700 милиона EUR.

- През 2009 г. Съветът се съгласи по изключение да отпусне 3,98 милиарда EUR за енергийната инфраструктура и технология посредством Европейската енергийна програма за възстановяване (ЕЕПВ) . Икономическата криза от 2009 г. оказа сериозно влияние върху търговските инфраструктурни проекти. Тези средства бяха предназначени за проекти, за които забавянето, предизвикано от оттегляне на кредитирането, щеше да бъде пагубно не само за сигурността на снабдяването на ЕС, а оттам и за бъдещия икономически растеж, но също така щеше да окаже сериозно въздействие върху заетостта и компетентностите в енергийния и строителния сектори, като възпрепятства въвеждането на възобновяеми технологии и технологии с ниски въглеродни емисии в енергийните мрежи. Голяма част от финансирането по ЕЕПВ ще облагодетелства проекти, които са приоритети за TEN-E.

Бюджетът на TEN-E се използва по-ефективно, като се повишава координацията с другите дейности и инструменти в областта на енергийната инфраструктура в ЕС. Потенциалът за по-ефективна координация, в това число с националните мерки, би могъл да бъде по-добре структуриран с оглед подобряване на съвместните усилия и постигане на резултати не само от финансова гледна точна, но също така и да се гарантира цялостната съгласуваност на действията и политиките на ЕС. Необходимо е подобрено координиране между инструментите за TEN-E и ИПП/ЕИСП с цел да бъдат осигурени повече възможности за интегриране на мрежите и пазара и за по-добро отчитане на въпроси като развитието на интелигентните мрежи, както и подобряване на междусистемните връзки на новите държави-членки (структурни фондове и ЕИБ) с трети държави (ИПП, ЕИСП/МИЛД). Ефектът от TEN-E би могъл да бъде значително повишен чрез укрепване на този подход.

Повишаване на политическото въздействие

Насоките от 2006 г. повториха дългогодишните цели на TEN-E, а именно да се насърчи ефективното функциониране и развитието на вътрешния енергиен пазар и да се ограничи изолацията на по-малко облагодетелствани и островни райони. Те също така подчертаха отново необходимостта от засилване на сигурността на енергийното снабдяване и потвърдиха новата цел за принос към устойчивото развитие и защитата на околната среда.

Програма TEN-E допринесе положително за развитието и функционирането на вътрешния енергиен пазар по време на отчетния период. По-специално единадесетте завършени трансгранични електроенергийни проекта, ускорени от политическата рамка на TEN-E, позволиха засилване на търговията с енергия и конкуренцията, като допринесоха за сближаване на средните цени на енергията и за стимулиране на пазарното интегриране и по този начин — за развитието на действителен вътрешен енергиен пазар.

Сигурността на снабдяването също е повишена чрез повишения преносен капацитет за електроенергия и на газ между и в рамките на държавите-членки, както и чрез трите проекта за терминали за втечнен природен газ и съоръжения за съхранение на газ. В това отношение TEN-E допринесе за по-голямото разнообразие на доставките на газ. Въпреки това единствено чрез ЕЕПВ се правят значителни инвестиции в технологията за обратно подаване на газ за нови и/или съществуващи газопреносни връзки, като по този начин се повишава сигурността на снабдяването.

По-умерен напредък е постигнат по отношение на целите за понижаване на изолацията на периферните райони и островите. В строеж са четири от общо девет проекта. Несигурността по отношение на бъдещата структура на производството на електроенергия (внесен газ срещу възобновяеми източници) е пречка пред инфраструктурното развитие на изолираните пазари.

През последните години рамката за TEN-E беше засилена посредством разширяване на целите отвъд взаимно свързване на пазарите с цели за сигурност и разнообразяване на снабдяването и устойчивост. Резултатите от програмата обаче показват, че тя е най-ефективна при големи проекти за междусистемни връзки, които до голяма степен са ориентирани към снабдяването. Ефектът от TEN-E е по-слаб при справянето с по-скорошните предизвикателства, свързани със стратегическите задачи и цели на енергийната политика на ЕС.

Засилване на координацията и сътрудничеството

Насоките създадоха рамка за по-тясно сътрудничество, включително чрез по-добър обмен на информация и координация между държавите-членки. През настоящия отчетен период TEN-E за пръв път беше използвана за назначаването на европейски координатори и през септември 2007 г. бяха назначени четирима координатори за четири години[12].

Ролята на координаторите беше да посредничат в стратегически трансгранични проекти с оглед решаване на практическите трудности, които забавят тези проекти. Две години по-късно двама от координаторите успешно приключиха своите мандати, а двама все още действат. Координаторите се оказаха най-ефективни там, където успяха да срещнат държавите-членки на най-високо равнище с цел изглаждане на политическите и административните проблеми. Това стана възможно благодарение на тяхната безпристрастност и политически опит, ясен мандат, наситен времеви график и тясно сътрудничеството с Комисията и държавите-членки на най-високо равнище. Недостатък представлява рискът от объркване между съответните роли на координаторите и на Комисията, по-специално ако техните мандати обхващат проекти, които излизат извън границите на ЕС.

Успоредно с това Комисията взе активно участие в събирането на съответните заинтересовани страни на едно място с оглед постигане на консенсус за бъдещото развитие на чувствителни и сложни от политическа гледна точка регионални проекти. Те по-специално включват Плана за взаимосвързване на балтийския енергиен пазар (BEMIP), Южния коридор, включително Nabucco, както и подкрепата на регионални инициативи като Петстранния форум (газ и електроенергия) и новия Седемстранен форум (за електроенергия), който в момента се организира от Германия и Полша.

Координацията между държавите-членки и националните регулаторни органи става все по-важна със засилването на работата по изграждане на напълно взаимосвързана европейска електроенергийна и газова мрежа.

Посредством намесата на европейските координатори бяха разгледани някои от слабостите в съществуващата рамка за TEN-E. Тяхната работа доведе до значителен напредък във въпросните проекти, особено когато проектите са изправени пред ясно определени пречки и обхващат няколко държави и дружества.

От основно значение се оказа ролята на Комисията да улеснява изпълнението на сложни регионални проекти, включващи няколко държави и дружества и изискващи многосекторен подход.

Процедури за издаване на разрешителни

По принцип почти всички проекти за TEN-E се сблъскват с някакви пречки по време на тяхното изпълнение. Пречките са свързани главно с финансови и технически ограничения, специфични проблеми на избраното трасе и правна и политическа рамка. Една от най-големите пречки обаче е свързана с процедурите за издаване на разрешителни. TEN-E не разполага със средства за справяне с този проблем.

Насоките за TEN-E изискват от държавите-членки да вземат всички необходими мерки за намаляване на забавянето на проектите (по-специално проектите от европейски интерес), като същевременно спазват процедурите, свързани с околната среда. Това се прилага също така за обвързаните трети държави в съответствие с Договора за енергийната харта. Непредсказуемата продължителност на процедурите за издаване на разрешителни обаче, която понякога може да отнеме няколко години, дори десетилетия, представлява задълбочаващ се проблем. В селските райони това може да бъде изострено от свързаните с околната среда изисквания и общественото противопоставяне на големи строителни проекти. При проектите на дълги разстояния, каквито често са проектите TEN-E, проблемите могат да бъдат умножени за всяка общност, район и държава, през която преминава проектът.

Повечето, ако не всички, държави-членки са наясно с този проблем, като някои от тях са започнали да се справят с него чрез нови национални законодателни актове, целящи ускоряване или опростяване на процедурите за издаване на разрешителни. Поради факта, че това законодателство е съвсем ново, все още не е проверена неговата уязвимост на правни възражения и други практически проблеми.

С цел да гарантират необходимата подкрепа на национално равнище някои държави-членки могат да обявят определени проекти за проекти от национален интерес. По този начин могат да бъдат избегнати забавяния по време на процедурата за издаване на разрешителни и да се ускори изпълнението на инфраструктурните проекти.

Това обаче не е направено във всички държави-членки и често не е координирано на по-широко регионално или европейско равнище за трансграничните проекти. Освен това понастоящем няма механизъм в Насоките за TEN-E, който да гарантира съгласуваност между европейските и националните приоритети за енергийната инфраструктура.

Съществува очевидна необходимост от рационализиране на процедурите за планиране и издаване на разрешителни в случай на проекти, които преминават през няколко юрисдикции. През последните две години се наблюдава известен напредък в посока на опростяване на процедурите за издаване на разрешителни за големи проекти за енергийната инфраструктура в държавите-членки. При все това са необходими действия на равнище ЕС, за да се гарантира по-добра координация и съгласуваност.

Заключения и изгледи

TEN-E оказа ползотворно въздействие върху подбраните проекти, като им придаде политическа видимост и им помогна в привличането на средства от финансовия пазар. „Етикетът TEN-E“, прикачван на проектите от най-голям европейски интерес, и назначаването на европейски координатори допринесоха за постигането на тези резултати.

Рамката на европейската енергийна политика обаче претърпя драматична промяна през последните години, което налага цялостно преразглеждане както на концепцията, така и на обосновката на рамката за TEN-E. Още през 2008 г. Зелената книга на Европейската комисия за енергийните мрежи изследва уместността на TEN-E за постигане на целите „20—20—20“ и осигуряване изпълнението на задачите. Зелената книга излезе със становището, че е необходим нов инструмент за справяне със засилващите се предизвикателства пред инвестициите в енергийната сигурност и мрежата в ЕС. През март 2009 г. Европейският съвет утвърди тези заключения. Настоящият доклад привежда допълнителни доказателства за тези аргументи. Настоящият доклад съвпада също така и със заключенията на Европейския съвет от март 2009 г., които приканват Комисията да разработи нов инструмент за енергийна сигурност и инфраструктура.

През 2007 г. споразумението за Енергийна политика за Европа[13] постави амбициозни и задължителни цели по отношение както на емисиите на парникови газове[14], така и на енергията от възобновяеми източници[15] с цел борба срещу изменението на климата, подобряване на конкурентоспособността и гарантиране на сигурността на енергийните доставки за европейските потребители. Необходимо е подходящо развитие на енергийната инфраструктура, за да се даде възможност за постигане на тези цели, по-специално по отношение на включването на възобновяемите енергийни източници към електропреносната мрежа, понижаването на по-високите технологични рискове на технологиите с ниски емисии на въглерод, интегрирането на европейските енергийни пазари и гарантиране на сигурността на снабдяването.

Регулаторната рамка, свързана с газовата и електроенергийната инфраструктура, се разви значително: през лятото на 2009 г. беше приет 3-тия пакет за вътрешния енергиен пазар[16], който понастоящем се изпълнява. Той предвижда нови инструменти за засилено сътрудничество между операторите на преносни мрежи и регулаторите. Агенцията за сътрудничество между енергийните регулатори (ACER) ще започне да функционира през 2011 г., като нейната цел ще бъде да гарантира координацията на правилата за достъп до мрежата и трансгранични инвестиции. Европейските мрежи на операторите на преносни системи за газ (ENTSO-G) и електроенергия (ENTSO-E) имат за задача да приложат на практика пазарното интегриране чрез предоставяне на европейско наблюдение върху достъпа до мрежата и инвестициите в мрежата. Една от техните основни задачи е изготвянето на Десетгодишни планове за развитието на мрежата, като първият проект за газ беше публикуван през декември 2009 г., а за електроенергия — през март 2010 г.

През юли 2009 г. Европейската комисия предложи нов регламент относно мерките за гарантиране на сигурността на доставките на газ вследствие на Втория стратегически енергиен преглед от ноември 2008 г. и призивите на Съвета и Парламента, засилени от газовата криза от януари 2009 г. Регламентът поставя основния акцент върху вътрешния пазар като най-добрата гаранция за сигурността на снабдяването и също така предвижда общи стандарти за сигурност на снабдяването — стандарта за инфраструктура (n-1) и стандартите за снабдяване на защитените клиенти. Той изисква също така осигуряване на възможност за обратно подаване по всички междусистемни връзки в рамките на 2 години от неговото влизане в сила (определени изключения).

С цел да се стимулира икономическото възстановяване Европейската енергийна програма за възстановяване отпусна повече от 4 милиарда EUR за привличане на частно финансиране на проекти за инфраструктура за природен газ и електроенергия, вятърна енергия от разположени в морето инсталации и улавяне и съхраняване на въглероден двуокис. Тя учи на полезни уроци относно ползите от по-голямото сътрудничество между държавите-членки и стратегическото ангажиране на високо равнище.

На този фон слабостите на TEN-E излязоха на преден план през периода 2007—2009 г. Програмата реагира твърде бавно на главните предизвикателства, които се появиха през последните години, и не разполага с подходящите средства да се справи с нарастващите трудности, които ще произтекат от амбициите за 2020 г. и 2050 г.

Новата политическа среда създава трудности за TEN-E, която не разполага нито със средства, нито с гъвкавост, за да даде целесъобразен принос за изпълнението на амбициозните задачи в областта на енергетиката и климата. През 2010 г. Комисията ще проучи необходимостта от нов инструмент, който напълно да отрази важността на инфраструктурата с оглед постигане на целите на политиката.

Въз основа на констатациите в настоящия доклад изникват следните приоритети, които ще бъдат доразвити и анализирани в хода на предстоящото преразглеждане на TEN-E и нейната съпътстваща оценка на въздействието.

Първо стратегическите приоритети на ЕС за енергийната инфраструктура трябва да бъдат по-добре определени . Енергийните мрежи трябва да бъдат модернизирани, за да се даде възможност на Европа да изпълни задачите на своята енергийна политика, в това число целите „20—20—20“. Мрежите трябва да обхващат по-големи части от Европа, да дадат възможност за развитието и правилното функциониране на вътрешния енергиен пазар, да засилят сигурността на доставките, но също така да позволят прилагането на нови технологии. Мрежите трябва също така да станат гъвкави, да позволяват включването на разнообразни възобновяеми източници, по-децентрализирано производство на електроенергия, като се включат интелигентни енергийни технологии, в това число концепцията за „супер мрежа“ на цялата територия на ЕС за електричество и газ, както и мрежите за улавяне и съхраняване на въглероден двуокис (CCS). Външното измерение на инфраструктурата и разнообразяването на маршрутите и източниците на доставки също трябва да се прегледат, особено в газовия сектор, но евентуално и за нефт.

Второ необходим е нов подход за определяне на проектите . Настоящата категоризация е объркваща и не дава ясна представа за целите. Може да се следва подходът, възприет във Втория стратегически енергиен преглед на Комисията, чрез който множество проекти се групират в регионална инициатива, като Южния коридор за внос на газ от Каспийския регион или Плана за взаимосвързване на балтийския енергиен пазар. Необходим е задълбочен политически дебат, за да се вземе решение относно бъдещите приоритети на европейската инфраструктура.

Трето трябва да се използват в по-пълна степен възможностите за сътрудничество между държавите-членки, обвързани в индивидуални проекти . Това важи за равнището на планиране и за равнището на политическа координация. Ситуации, в които на проекти от европейски интерес не се дава статут на национален приоритет или когато тези проекти не са равностойно подкрепяни от всички обвързани държави-членки, са недопустими. Трябва да се проучи възможността за създаване на един (централен) орган за издаване на разрешителни в рамките на дадена държава-членка най-малко за трансграничните проекти с цел да се ускори изпълнението.

Четвърто по-силна инфраструктурна стратегия на ЕС трябва да привлича инвестиции на ниво, което е съразмерно с предизвикателствата . Финансирането на инвестициите в мрежата от тарифи, заплащани от ползвателите на мрежата, е установеният подход в Европа. То ще остане основната характеристика и в бъдеще. В някои случаи обаче може да е обосновано и публично финансиране поради големите ползи в европейски мащаб и ясно демонстрираните пазарни проблеми, които не позволяват извършването на инвестицията. Съществуващото финансиране, което е на разположение по други инструменти на ЕС, трябва да се използва и координира по-добре с действията, свързани с енергийната политика.

Успоредно с настоящия доклад Комисията представя първи отзиви относно бъдещия План за действие в областта на енергетиката, в който един от основните приоритети следва да бъде развитието на по-силна и по-гъвкава енергийна инфраструктура, приведена в пълно съответствие с политическите предизвикателства на нашето време.

[1] Решение № 1364/2006/ЕО.

[2] Решение № 96/391/ЕО.

[3] Решение № 1229/2003/ЕО.

[4] SEC(2010)xxx.

[5] ЕС 2020 — Европейска стратегия за интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж, 3 март 2010 г.

[6] Европейски съвет от Брюксел, 19—20 март 2009 г., Заключения на председателството 7880/1/09.

[7] COM(2008)781.

[8] COM(2008)782.

[9] Регламент (ЕО) № 680/2007.

[10] Европейски инструмент за съседство и партньорство

[11] Механизъм за инвестиции по линия на добросъседството

[12] Г-н Mario Monti, г-н Josiaz van Aartsen, г-н Georg Wilhelm Adamowitsch и проф. Wladyslaw Mielczarski. Вж. годишните доклади и други съответни документи от европейските координатори на адрес: http://ec.europa.eu/energy/infrastructure/tent_e/coordinators_en.htm.

[13] COM (2007) 1, утвърден от заключенията на Съвета през пролетта на 2007 г.

[14] Директива 2009/29/ЕО за изменение на Директива 2003/87/ЕО с оглед подобряване и разширяване на схемата за търговия с квоти за емисии на парникови газове на Общността, Решение № 406/2009/ЕО относно усилията на държавите-членки за намаляване на техните емисии на парникови газове, необходими за изпълнение на ангажиментите на Общността за намаляване на емисиите на парникови газове до 2020 г.

[15] Директива 2009/28/ЕО за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници („Директива за ЕВИ“).

[16] Директива 2009/72/EО, Директива 2009/73/ЕО, Регламент (EО) № 713/2009, Регламент (ЕО) № 714/2009 и Регламент (ЕО) № 715/2009.