BG Официален вестник на Европейския съюз C 224/1

Становище на Европейския икономически исоциален комитет относно „Екологични методи на производство“

(2008/C 224/01)

На 16 февруари 2007 г. Европейският икономически и социален комитет реши, в съответствие с член 29, параграф 2 от своя Правилник за дейността, да изготви становище относно

„Екологични методи на производство“.

Специализираната секция „Единен пазар, производство и потребление“, на която беше възложена подготовката на работата на Комитета по този въпрос, прие своето становището на 6 май 2008 г. (докладчик: г-жа Darmanin).

На 445-ата си пленарна сесия, проведена на 28 и 29 май 2008 г. (заседание от 29 май), Европейският икономически и социален комитет прие настоящото становище единодушно.

1. Заключения и препоръки

1.1 Комитетът категорично подкрепя инициативи, насочени към разработване на политика на Общността за устойчивото производство и потребление, която да бъде напълно интегрирана в другите политики на Общността с оглед на: — превръщането на потенциалните предизвикателства във възможности за индустрията на ЕС да бъде конкурентоспособна на световния пазар посредством възприемането на екологични методи на производство въз основа на екологични продукти и услуги, които потребителите на цялата територия на Общността лесно ще могат да разпознават; — развитието на „зелен пазар“, който да гарантира, че тези продукти и услуги отговарят на ясни, общоприети дефиниции и че те наистина се предлагат във всички държави-членки; — повишаването на информираността на европейското общество относно отговорното и по-интелигентното от екологична гледна точка потребление и относно необходимостта от поведенчески модели, които да способстват за по-доброто опазване на околната среда, посредством поемането на твърд ангажимент за осигуряване на информация, обучение и образование още от началното училище; — възприемането на по-стратегически подход за оказване на влияние върху процеса на взимане на решения в предприятията, в политиката, сред потребителите и широката общественост; гарантирането на цялостна общностна рамка, която да не допуска фрагментиране на пазара поради разнопосочни и заблуждаващи съвети и рекламни послания относно екологичния характер на тези продукти и на свързаните с тях системи за производство и дистрибуция; — гарантирането на защита на потребителския избор и на ангажираността на производителите/дистрибуторите да спазват екологичните стандарти, гарантирането на факта, че пуснатите на пазара продукти отговарят на изискванията за екологична устойчивост; — гарантирането на факта, че отговорността за политиката за устойчиво потребление в областта на вземането на решения и тяхното прилагане се споделя от всички участници и организации на гражданското общество: производители, дистрибутори, потребители, учители, публични власти, екологични и потребителски организации и социални партньори.

1.2 Комитетът препоръчва да се възприемат дефиниции на понятията „екологични продукти/услуги“ и „екологично потребление“ в рамките на устойчивото развитие и потребление, които да бъдат валидни на цялата територия на ЕС, да са международно приети, като се използват ясни екологични критерии, индикатори и стандарти, предоставящи възможност за иновации и подобрения.

1.3 Комитетът призовава европейската индустрия, както и системите за дистрибуция и услуги, да поемат ясен ангажимент за прилагане на интегриран секторен подход, включващ график за постигането на подлежащи на проверка цели: този подход трябва да включва трите стълба на устойчивостта: екологичния, икономическия и социалния. Екологичните изисквания следва да се отчитат още на етапа на проектиране с оглед на целия жизнен цикъл, а в областта на качеството, иновациите и удовлетворението на потребителите следва да се поставят все по-високи цели.

1.4 Комитетът препоръчва на дружествата, на публичните и частните организации да засилят съвместното използване на общностните и националните инструменти, с които разполагат, за да се положат максимални усилия за провеждане на изследвания в областта на чистите технологии и продукти.

1.5 Комитетът подчертава необходимостта от укрепване и ускоряване на техническата стандартизация на екологичните продукти и екологичните производствени процеси.

1.6 Комитетът призовава да се гарантират критериите и да се уеднаквят минималните изисквания по отношение на системите за етикетиране на екологичните продукти в целия вътрешен пазар. Това следва да се направи с цел гарантиране на равнопоставеност при избора в областта на екологичното потребление, единен контрол на територията на целия ЕС и спазване на принципа на свободно движение на екологични продукти, които действително отговарят на екологичните стандарти. Европейската екомаркировка (еко-цветето) следва да се поставя и в бъдеще и да може да съществува редом с националните и секторните системи за етикетиране.

1.7 Комитетът смята, че е важно да се засили „продуктовият аспект“ в системите за управление на околната среда, така че да се насърчи неговото разпространение сред производителите и дистрибуторите и да се приспособи по-ефективно към системите за управление на местните власти, като улесни развитието на синергии с другите инструменти за насърчаване на устойчивото развитие.

1.8 Според Комитета следва да се подкрепя разпространението на СОУОСО (схемата на Общността по управление на околната среда и одитиране). Това може да се постигне с финансови и данъчни мерки, административно опростяване, инициативи за насърчаване и маркетинг, признаване на СОУОСО като стандарт за високо качество, включително и на международно ниво, приемане на мерки за подпомагане на малките предприятия в постепенното прилагане на схемата.

1.9 От съществено значение са характеристиките на даден продукт да се оценяват като цяло, т.е. въз основа не само на екологични критерии, но и на други важни аспекти като: характеристиките на продукта от гледна точка на потребителя и производителя във финансово отношение и по отношение на безопасността, функционалността, защитата на здравето, рационалното използване на ресурси и материали, логистиката, иновационните характеристики, маркетинга, капацитета на продукта да увеличи възможностите за избор на потребителя, жизнения цикъл и социалните аспекти.

1.10 ЕИСК препоръчва да се насърчава развитието на „зелените“ обществени поръчки (ЕОП ) като: се определят техническите характеристики на „зелените“ продукти и се започне от тези с най-благоприятно въздействие върху околната среда; като в спецификациите се включат разходите за продукта или услугата по време на целия жизнен цикъл; като се изгради специална база данни, която да е достъпна онлайн; като се осъвременят директивите на ЕО относно обществените поръчки чрез включване на позовавания на стандарти, системи за управление на околната среда, европейски екоетикети и екологичен дизайн; и на последно място, като се публикуват националните планове за действие за приемането на „зелените“ обществени поръчки.

1.11 Комитетът отново отбелязва колко е важно член 153 от Договора за ЕО да се използва като правна основа, тъй като той е най-подходящ за гарантиране на високо ниво на защита на потребителите, включително и на тяхното право на изчерпателна, точна, подходяща, разбираема и навременна информация.

1.12 Комитетът твърди, че с оглед на саморегулирането, един от възможните начини за постигане на тази цел може да бъде разработването на кодекс за поведение, предвиден в Директива 2005/29/ЕО, за да се избегне злоупотребата с екологични аргументи в рекламите и при всички случаи да се избегнат заблуждаващи реклами. Този подход следва да се прилага заедно с екологични такси и регламентиране. ЕИСК препоръчва екологичните аргументи да бъдат подкрепени от един заслужаващ доверие и признат етикет.

1.13 Наред със съдебните производства, които следва да бъдат достъпни за всички, Комитетът подкрепя също определянето на извънсъдебни органи за наблюдение и разрешаване на конфликти в областта на потреблението, които да бъдат гъвкави, ефективни, икономични и заслужаващи доверие с оглед гарантиране постигането на екологичните стандарти за продуктите и факта, че пуснатите на пазара продукти отговарят на принципа на екологичната устойчивост.

1.14 Предвид фрагментирането на законодателните разпоредби относно изискванията за информиране на потребителя и изискванията за устойчиви продукти, Комитетът заявява, че съществува спешна необходимост да се започне да се работи по изготвянето на единна и добре дефинирана рамка под формата на „Европейска харта за устойчиво потребление и екологични продукти на вътрешния пазар“.

2. Настояща рамка и перспективи

2.1 Със схемата на Общността за присъждане на знака за екомаркировка (1) се цели насърчаване на продуктите, които оказват по-малко въздействие върху околната среда и осигуряват на потребителите точна и научно доказана информация. Тази маркировка не се отнася до храните, напитките, фармацевтичните продукти, медицинската апаратура (2), опасните или токсични продукти и вещества (3).

2.1.1 Проектирането, производството, дистрибуцията и потреблението на екологични продукти е неразделна част от политиката на Общността в областта на околната среда, както това е заложено в целите и приоритетите на Шестата програма за действие в областта на околната среда (4), които трябва да бъдат изпълнени до 2010 г. В тази програма, по която Комитетът е имал възможност да изрази многократно позицията си, се описват подробно планове за мерки, допринасящи за изготвянето на стратегия за устойчиво развитие.

2.1.2 Между инициативите на Общността в тази област основно място заема интегрираната продуктова политика (ИПП) (5), по която Комитетът изготви свое становище (6) и която се отнася до всички продукти и услуги с въздействие върху околната среда.

2.1.3 За да може интегрираната продуктова политика да бъде ефективна, е нужно производителите да се насърчават да произвеждат повече екологични продукти, а потребителите да купуват такива продукти. Инструментите, които биха могли да бъдат използвани за тази цел включват: — насърчаване на използването на данъчни мерки за поощряване на екологичните продукти; — отчитане на екологичните аспекти в решенията за сключване на договори за обществени поръчки (7); — насърчаване на прилагането на концепцията за жизнен цикъл на продукта; — интеграция и насърчаване на прилагането на доброволни инструменти като европейския екологичен знак, СОУОСО, екологичните декларации за продукти, „зелени“ обществени поръчки и т.н.; — предоставяне на нужната информация на потребителите, за да могат да направят „информиран избор относно продуктите“, които купуват, използват и изхвърлят.

2.1.4 Друга положителна стъпка в тази насока беше направена с въвеждането на новата нормативна рамка относно изискванията за екодизайн към енергоемките продукти, които се регулират от рамковата директива от 2005 г (8).

2.1.5 Що се отнася до прилагането, съгласно рамковата директива, първите правила влизат в сила през 2008 г. В момента се проучват мерки, засягащи 20 групи продукти (включително осветление, компютърни системи и перални машини), като за 14 от тях (включително за улично и офисно осветление) мерките следва да бъдат разработени до края на 2008 г., за останалите продукти като системи за домашно осветление, целта е те да бъдат разработени през 2009 г.

2.1.6 Шестата програма за действие в областта на околната среда (9) предвижда пет приоритетни насоки за стратегическо действие: подобряване на прилагането на съществуващото законодателство; включване на екологичните аспекти в другите политики; сътрудничество с предприятията; включване на гражданите, помагайки им да променят своето поведение, като се съобразяват с техните искания, и отчитане на околната среда в решенията относно регионалното планиране и управление на използването на земята.

2.1.7 По-общо, Европейската стратегия за устойчиво развитие, преразгледана от Европейския съвет през 2006 г. определя „устойчивото производство и развитие“ като едно от главните предизвикателства, които трябва да бъдат разрешени чрез ориентирането на социалното и икономическото развитие към форми, съвместими с екосистемите. Стратегията също предлага нов план за действие в тази област.

2.1.8 Докладът от 2007 г. относно изпълнението на стратегията (10) сочи, че устойчивото потребление и производство трудно могат да бъдат измерени по надежден начин в широк мащаб. Въпреки че изглежда, че броят на устойчиви продукти и услуги се увеличава бързо, очакваните икономии в сравнение с настоящото потребление на енергия възлизат на 60 милиарда евро годишно, а броят на продуктите с европейския екологичен знак и на предприятията, регистрирани по СОУОСО, остава доста малък. Само 10 държави-членки са приели национален план за „зелени“ обществени поръчки, а само 21 са завършили изпълнението на пътната карта на Плана за действие в областта на екологичните технологии (11).

2.2 От друга страна, в областта на техническата стандартизация от известно време насам бяха взети мерки за включване на свързани с околната среда аспекти в новите технически стандарти, създавайки „екологична рамка“ (environmental framework) за Европейския комитет за стандартизация (CEN), чрез която техническите организации на CEN създават спецификации, свързани с околната среда. Когато един стандарт попада в обхвата на директивите „Нов подход“, съществува презумпция за съответствие с основните изисквания на съответната директива. Допълнителен напредък в тази посока беше постигнат с приемането на схемата за сертификация по отношение на опазване на околната среда ISO 14001.

2.3 На 10 октомври 2007 г. Европейската агенция за околна среда публикува четвъртия си доклад относно „Околната среда в Европа“ (12), като посвети една цяла глава на „Устойчивото потребление и производство“.

2.4 Също така, годишният доклад на Комисията за 2007 г. относно напредъка по Лисабонската стратегия за растеж и заетост поставя акцент върху значението на изменението на климата, екоиновациите, енергийната ефективност, възобновяемите енергийни източници и енергийните пазари.

2.5 Накрая Европейският съвет, който се проведе в Брюксел на 8 и на 9 март 2007 г., отдели специално внимание на темите, свързани с околната среда и изменението на климата. Съветът по околна среда от м. февруари от 2007 г. междувременно подчерта взаимното допълване между стратегията на ЕС за устойчиво развитие и Лисабонската стратегия за растеж и заетост, както и основния принос на Лисабонската стратегия за приоритетните цели на стратегията за устойчиво развитие чрез подчертаването на нуждата да се засилят аспектите, свързани с околната среда, във всички политики. Европейският съвет, който се проведе през м. декември 2007 г., също постави силен акцент върху тези насоки (13).

2.6 Основните цели на работната програма на Комисията за 2008 г (14). ясно включват поставянето на гражданите в центъра на европейския проект, започвайки с анализ на социалната ситуация паралелно с прегледа на вътрешния пазар, като се отделя постоянно внимание на нуждата европейските граждани да се възползват възможно в най-голяма степен от единния пазар.

2.7 ЕИСК често призовава за използването на член 153 от ДЕО като правно основание (15), тъй като той цели да осигури на потребителите високо ниво на защита и насърчава правото им на пълна (16), точна, ясна, подходяща, разбираема и навременна информация.

2.7.1 Що се отнася до вторичното (производното) право, правото на потребителите да бъдат информирани е уредено от Директива 2005/29/EО (17) относно „нелоялните търговски практики“, които биха могли да накърнят икономическия интерес на потребителите. Приложението към тази директива съдържа списък на тези търговски практики, които се считат за нелоялни без да се налага извършването на оценка на всеки отделен случай, като например „представяне на знак за доверие, знак за качество или техен еквивалент, без да е получено необходимото разрешение“.

2.8 Комитетът все пак счита, че съществува известна степен на разпокъсаност на законодателството на европейско равнище що се отнася до основната информация, която трябва да бъде предоставена на потребителите и счита за важно изготвянето на „Европейска харта за устойчиво потребление и производство във вътрешния пазар“.

2.8.1 Ако резултатите от прилагането на тази харта и кодексите за саморегулиране, посочени в Директива 2005/29/EC, се окажат недостатъчни, Комитетът смята, че трябва да бъдат разгледани други опции, като например по-пълно хармонизиране или създаване на специфична операционна система на ниво на Общността.

3. Общи положения

3.1 Комитетът счита за нужно да се започне с ясни и еднозначни дефиниции на понятия като „устойчив продукт“, „устойчив дизайн, производство и дистрибуция“ и „устойчиво потребление“, за да може съгласно тези дефиниции да бъде контролирано спазването на национално/регионално ниво на общностите законодателни, нормативни и доброволни рамки в целия Европейски съюз и в Европейското икономическо пространство.

3.2 Тези определения, които са общоприети на международно ниво, не са статични, а поради своето естество търпят непрекъснато развитие. Според Комитета обаче, тяхното съдържание трябва да бъде обогатено с: — пакет от екологични показатели (18), проследяващи напредъка между отделните прагове, което позволява да се оцени устойчивостта на производствените системи, продукти и услуги и системи за дистрибуция; — технически екологични стандарти на Общността (евентуално обвързани със стандартите ISO), в които изцяло са застъпени екологичните аспекти в европейския процес на стандартизация, както бе подчертано на няколко пъти от Комитета (19), и които да бъдат спазвани от продуктите, системите за производство, системите за дистрибуция и услуги, в съответствие с насоките за прилагане на директивите на Общността (20) в тази област.

3.2.1 Комитетът застъпва становището, че горепосочените определения, подкрепени от подходящи показатели и стандарти, са изключително важни за една ефективна политика на Общността, която да позволи на информираните потребители да бъдат устойчиви в техния избор и поведение по отношение на производствените процеси, съобразени с околната среда.

3.3 Както бе подчертано от Комисията, „Европейската промишленост вече се намира в добра позиция, за да развива въз основа на силната си позиция на пазара нови продукти, услуги и процеси, основани на технологии за околната среда. В допълнение, европейските дружества обръщат все повече внимание на околната среда и на своето въздействие върху нея и това става част от техния подход за корпоративна социална отговорност“ (21).

3.3.1 Комитетът изразява съгласие с посочените три области на развитие в тази сфера: стимулиране на развитието и комерсиализацията на нисковъглеродните и енергийноефективни технологии, продукти и услуги; създаване на динамичен вътрешен пазар; създаване на световни пазари за нисковъглеродни и енергийноефективни технологии, продукти и услуги.

3.3.2 Както Комитетът подчерта в свое неотдавнашно становище, „за да се гарантира нашето бъдеще (например по отношение на въпросите на енергията и на климата), за да се запази и подобри настоящата ни позиция в международен план, както и за да не се разрушава, а да се подкрепи европейският социален модел, е абсолютно необходимо да се постигнат високи резултати в областта на науката и техниката и да се превърнат в икономически, конкурентен потенциал“ (22).

3.3.3 Според Комитета е необходим по-цялостен подход, за да бъдат преодолени трудностите и пречките към съвместно и съгласувано ползване на всички възможни финансови инструменти (23) на европейско, национално, регионално и местно ниво и от отделните оператори, за разработване на чисти и ефективни технологии и новаторски приложения, способни да генерират процеси, продукти и услуги с висока степен на устойчивост.

3.3.4 Комитетът е убеден, че в Общността е необходима вътрешноинституционална инициатива за координация и техническа помощ с цел оптимизиране на съвместното ползване на наличните общностни, европейски и национални инструменти, за да се извлече максимална полза от усилията в сферата на научните изследвания и иновациите както в предприятията, така и в обществените и частни структури с цел опазване на околната среда, в областта на европейското научноизследователско и иновационно пространство.

3.3.5 Както вече бе заявено нееднократно от Комитета (24), Комисията, Съвета и Европейския парламент, изключително важно е да се намали бюрокрацията, която забавя предприятията (предимно МСП), така че да се отключи икономическият им и социален потенциал и да се насочи към устойчивото модернизиране на производствения и организационен контекст и структури.

3.4 През 1997 г. ЕС въведе система за екомаркировка на продукти с цел да насърчи производство, безвредно за околната среда. След това системата бе разширена и до услуги, като с течение на времето се разрасна. Тя включва също обществени етикети с различни критерии, прилагани за групи от продукти/услуги (25).

3.4.1 Комитетът застъпва мнението, че ситуацията може да доведе до объркване сред производителите и преди всичко сред европейските потребители и че отговорът се крие в установяването на оптимизирана система за минимални общи критерии на ниво ЕС, въвеждането на задължителна регистрация и проверка на етикетите от независим сертифициращ орган.

3.4.2 Етикетирането на ниво ЕС не бива да се конкурира с националните и секторни етикети, които понякога са по-познати на потребителите от европейските, а да съществува успоредно с тях. Освен това следва да се извършва координация на международно равнище с етикети, които се утвърдиха като успешни като „Енергийна звезда“ (Energy Star).

3.4.3 Изключително важно е етикетите да бъдат надеждни и да се ползват с доверието на потребителите. Поради тази причина стандартите за определяне на подобни етикети и мониторингът на пазара следва да бъдат поверени на (всички) заинтересовани страни, за да вдъхват по-голямо доверие.

3.4.4 Може да е целесъобразно да започне да се разглежда етикетирането на продукти и услуги, за да се установи въглеродния им отпечатък.

3.5 Що се отнася до доброволната Схема на Общността по управление на околната среда и одит (СОУОСО), която позволява на тези, които желаят да покажат, че подобряват постиженията си в областта на околната среда, да изберат система на Общността за управление на околната среда и еко одит; демонстрирайки по този начин желанието си да спазват екологичните стандарти и ангажимента си да приемат екологична система за управление, Комитетът е на мнение, че след приемането на стандарта на ISO 14001, ще може да се укрепи „продуктовото измерение“ на екологичните схеми за управление, за да се популяризират сред производителите и дистрибуторите и да се приспособят към управлението на процесите сред местните власти и да станат по-отворени към синергии с инструменти за насърчаване на устойчивото развитие.

3.5.1 Според Комитета, би било полезно да се подкрепи популяризирането на СОУОСО посредством финансови, данъчни, оптимизиращи и административни мерки, информационна дейност и маркетингови инициативи, и чрез признаването на СОУОСО за „стандарт за високи постижения“ и на международно ниво, с възможност за подпомагане на МСП да приемат постепенен подход, не на последно място в сферата на индустриалните клъстери.

3.6 Комитетът счита за абсолютно необходимо да се разработи „зелен пазар“ за продукти и услуги, като се въведат редица стимули и инструменти, обусловени от предлагането, за да се стимулират иновациите, а по отношение на търсенето — на потребителите да се предлага необходимата информация или стимули, за да купуват по-екологични продукти.

3.6.1 За целите на конкурентоспособния вътрешен пазар, характеристиките на продукта следва да се оценяват не само въз основа на екологични критерии, но и въз основа на други важни аспекти като: икономически характеристики за потребителя и производителя, безопасност и функционалност, вложени ресурси, логистика, маркетинг, характеристики на продукта по отношение на здраве и иновации, способността му да разшири избора на потребителя, жизнения му цикъл и изхвърлянето му като отпадък, и накрая, социалните аспекти.

3.6.2 Изключително важно е да има истински ангажимент за подкрепа на научноизследователската и развойна дейност и иновациите в сектора на екологичното производство и екологичните услуги.

3.7 Комитетът е на мнение, че CEN, CENELEC и Европейският институт за стандарти в далекосъобщенията (ETSI) следва да играят ключова роля в развитието на процеса на техническа стандартизация по отношение на екологичната устойчивост на даден продукт (26).

3.7.1 Комитетът вече подчерта, че „стимулирането на екологични технически стандарти не бива да се подчинява на решения отгоре-надолу, а да бъде осъществено чрез широка положителна нагласа спрямо екологичните продукти, за да се отговори възможно най-ефективно на потребностите и интересите на гражданите и потребителите“ (27).

3.8 В областта на обществените поръчки е важно да се посочи Директива 2004/18/ЕО относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки (28) и тълкувателното съобщение на Комисията относно правото на Общността, приложимо към обществените поръчки и възможностите за интегриране на екологичните съображения в процеса на възлагане на обществени поръчки (29).

3.8.1 Комитетът е на мнение, че секторът на обществените поръчки, който представлява около 16 % от БВП на Общността, е от основно значение за насърчаване на разпространението на повече екологични продукти и призовава за предприемането на мерки за поощряване на възложителите да използват възможностите, които съществуват в областта на „зелените“ обществени поръчки.

3.8.2 В окончателния доклад от 2006 г. относно „зелените“ обществени поръчки в Европа (30) се споменават следните основни причини за тяхното разпространение: по-високите разходи за екологичните продукти, особено при липсата на индикатори относно разходите по време на жизнения цикъл; недостатъчните познания за околната среда и липсата на подходяща, лесно достъпна електронна база данни; недостатъчната яснота относно критериите и спецификациите на обществените поръчки с неуточнени определения и норми за екологичните продукти; липсата на подкрепа от страна на управленското и политическото ниво; и липсата на информация и инструменти за обучение.

3.8.3 Ето защо Комитетът препоръчва: да се определят ясни критерии за екологичните продукти, като се определят всички значими екологични спецификации; в спецификациите да се включат разходите за продукта или услугата по време на целия жизнен цикъл; да се създаде „Европейска база данни относно „зелените“ обществени поръчки“ (31); в директивите на ЕО относно обществените поръчки да се въведат изисквания за ISO стандарта 14004, системи за управление на околната среда — СУОС, позоваване на Европейския екологичен знак и екодизайн; в обществото да се популяризират национални планове за действие за използването на „зелените“ обществени поръчки; да се концентрира вниманието върху продукти с най-голямо въздействие върху околната среда.

3.9 Концепцията за „справедлива търговия“ също е широко разпространена в Европа. Справедливата търговия и етичната търговия привличат интереса на ЕИСК от известно време насам и те бяха разгледани подробно в становището REX/196 (32). Според Комитета те са ключът към успеха на устойчивото потребление.

3.10 Образованието е основен елемент в устойчивото потребление и ЕИСК настоява това обучение да започва още в училище. Потребителите следва да имат пряк достъп до информация за избраните продукти и услуги и тяхното потенциално въздействие върху околната среда. Също така е важно тази информация да се предоставя по интересен за потребителите начин и така те да я възприемат и разбират по-лесно.

3.11 ЕИСК смята, че законодателството на Общността относно устойчивото производство и потребление следва да се консолидира и да се опрости, така че то да стане по-лесно разбираемо и достъпно за потребителите и производителите: „Принципът „по-малко и по-добро законотворчество“ трябва да доведе до консолидирани, последователни разпоредби относно околната среда, осигуряващи правна сигурност и прозрачност в процеса на адаптиране към индустриалните промени и насочени към по-добро опазване на ресурсите и околната среда и към прилагане на устойчиви и конкурентоспособни на световните пазари технологични иновации“ (33).

3.12 По отношение на „зелените“ продукти би било целесъобразно да се засилят мерките на Общността, насочени към забраната на подвеждащи реклами и нелоялни търговски практики (34): определенията „еко“ и „био“ често се използват като обикновени маркетингови инструменти, за да се повишат продажбите на продукти и услуги, които в действителност не се различават от други и не носят добавена стойност.

3.12.1 В тази връзка, Комитетът смята, че разработването на кодекси на поведение, както се предвижда в Директива 2005/29/EО, би могло да бъде изключително важен елемент в саморегулирането, за да се предотврати използването на неточни екологични твърдения в рекламата, като се прилагат следните критерии: — Рекламата, свързана с околната среда, не бива да води до ненужно социално напрежение относно екологични проблеми или да се възползва от непознаването на въпроса. — Рекламата не бива да подтиква към поведение, което вреди на опазването на околната среда или да представя такова поведение, без да отправя критики към него. — Рекламата не може да подвежда обществото относно въздействието върху околната среда на рекламирания продукт, както чрез заблуждаващо представяне на това въздействие, така и чрез неговото прикриване. — Екологичните характеристики на продукт или услуга не бива неоправдано да се прехвърлят на други продукти и услуги, предоставяни от съответната компания. — Когато екологичните качества на продукт или услуга зависят от определени условия или начини на употреба или определен етап от жизнения цикъл, рекламата трябва изрично да изтъква това или ясно да приканва потребителите да търсят такава информация. — Използването на екологични твърдения или девизи в рекламата трябва да се основава на обективни технически и научни критерии. Ако рекламата бъде оспорвана, рекламодателят трябва да предостави необходимите доказателства от независим орган или експерт, които да потвърдят нейната точност. — Информацията за съставки, които се добавят или отнемат от рекламираните продукти, за да се промени тяхното въздействие върху околната среда, трябва да бъде ясна и конкретна и да представя същината и мащаба на това въздействие. — Използването на знаци или символи, свързани с екологично въздействие, не бива да заблуждава или да води до объркване относно тяхното значение. Те не бива подвеждащо да будят асоциации с екологични знаци, използвани в конкретни държави, географски области или икономически сектори. Свидетелства и атестати могат да се използват само за изтъкване на екологични характеристики на рекламирания продукт чрез конкретни и обективни доказателства, в съответствие с предходното четвърто тире.

3.12.2 Според Комитета следва да се насърчава използването на гъвкави, ефективни и рентабилни извънсъдебни органи за контрол и арбитраж по въпросите на потреблението, които да работят обективно, така че да се гарантира, че продуктите съответстват на екологичните стандарти и че устойчивите продукти на пазара отговарят на изискванията за устойчивост на околната среда, направляващи избора на потребителя. Те не бива да заменят съдебните производства, които следва да бъдат достъпни за всички.

3.13 Комитетът отрежда изключително значение на една „Европейска харта за устойчиво потребление и производство“, която да защитава правата на потребителите при потреблението на екологични продукти. Една такава харта би трябвало да включва следните елементи: — поделяне на отговорността за устойчивото потребление между всички заинтересовани страни и организации на гражданското общество: производители, дистрибутори, потребители, учители, публични власти, екологични и потребителски организации и социални партньори; — включване на политиката за устойчиво производство и потребление в останалите политики на Общността в тази област след консултация с потребителите, екологичните организации, организациите на производители, търговци и дистрибутори, както и с всички останали заинтересовани лица; — поемане от страна на европейската индустрия и производителите на основната отговорност за максимално увеличаване на устойчивото потребление по време на жизнения цикъл на продукта „от неговото проектиране до неговото депониране“ и при дистрибуцията и обслужването; — отговорността на ЕС за предоставяне на единна, ясна, последователна и разбираема рамка на цялото законодателство на Общността в тази сфера, като на преден план се изтъкват правата на потребителите и достъпните за тях, безплатни начини за отстояване на тези права на практика; — възможни елементи, които биха могли да допълнят съществуващите права и ще попаднат в правомощията на държави-членки; — възможни елементи, които биха могли да допълнят съществуващите права и биха могли да бъдат постигнати чрез саморегулиране (35) от заинтересованите страни в частната сфера, представители на потребителите (36), екологични организации (37) и представители на бизнеса; — отговорност от страна на ЕС и правителствата на държавите-членки да насърчават динамични, обективни и единни мерки, отнасящи се до съобразен с околната среда дизайн във всеки продуктов сектор, надеждни екологични знаци в целия ЕС, широко разпространени системи за управление на околната среда, създаването и засилването на международно признати екологични стандарти в съответствие с техническия напредък, конкретни и задължителни технически екологични изисквания в процедурите за обществените поръчки, подвеждащата „зелена“ реклама, справедливата търговия и международно сътрудничество за устойчиво потребление; — ускоряване на развитието на научноизследователската дейност и технологиите и въвеждането на иновационни приложения в областта на устойчивото производство и потребление във връзка с публичните разходи и частните разходи на Общността и държавите-членки с оглед на определената цел, в ЕНП (38) да се инвестират 3 % от БВП; — информация, образование и обучение за всички заинтересовани от устойчивото потребление участници и дейности за формиране на капацитет за съответните администрации и организации; — разработването на обществено достъпни индикатори, методологии и бази данни за измерване на напредъка в устойчивото потребление на всички нива; — насърчаване на научноизследователската дейност в областта на потребителското поведение, което вреди на околната среда, с цел да се определят начини за това как моделите на потребление да станат по-устойчиви.

3.13.1 Предвид значението на въпроса, ЕИСК предлага да се организира конференция относно Европейската харта за устойчиво потребление и производство с участието на Европейския парламент и Европейската комисия.

Брюксел, 29 май 2008 г. Председател на Европейския икономически и социален комитет Dimitris DIMITRIADIS

(1) Регламент (ЕО) № 1980/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юли 2000 г. относно ревизирана схема на Общността за присъждане на знака за екомаркировка.

(2) Директива 93/42/ЕИО.

(3) Директива 67/548/ЕИО.

(4) COM(2001) 31 окончателен.

(5) COM(2003) 302 окончателен и Зелена книга COM(2001) 68 окончателен.

(6) ОВ C 80, 30.3.2004 г.

(7) COM(2002) 412 окончателен от 17.7.2002 г. и Директива 2004/18/ЕО от 31 март 2004 г.

(8) Директива 2005/32/ЕО — ОВ L 191, 22.7.2005 г. Решение 2000/729/ЕИО, Решение 2000/730/EО и Решение 2000/731/EО (ОВ L 293, 22.11.2000 г.).

(9) ОВ L 242 от 10.9.2002 г.

(10) Доклад относно Стратегията за устойчиво развитие 2007 г.

(11) Виж бележка под линия 18. В частност.

(12) ISBN 978-92-9167-932-4 — Европейска агенция за околната среда, Копенхаген, 2007 г.

(13) Европейски съвет, състоял се в Брюксел на 14 декември 2007 г.

(14) COM(2007) 640 окончателен.

(15) ОВ C 108 от 30.4.2004 г.

(16) ОВ C 175, 27.7.2007 г.; ОВ C 44 от 16.2.2008 г..

(17) Директива 2005/29/ЕО — ОВ L 149, 11.6.2005 г.

(18) Като рамката и методологиите на ООН за показател за устойчиво развитие (1996 г.).

(19) OB C 48, 21.2.2002 г., стр. 112; ОВ C 117 от 30.4.2004 г.; ОВ C 74 от 23.3.2005 г.

(20) От 2006 г. насам Европейският комитет за електротехническа стандартизация (CENELEC) разработва база данни онлайн за екологичните аспекти, включени в стандартите на CENELEC.

От началото на 2007 г. Европейският комитет по стандартизация (CEN) работи по програма за обучение за включването на екологични стандарти в стандартите на CEN.

(21) COM(2007) 374 окончателен 4.7.2007 г.

(22) ОВ C 325 от 30.12.2006 г.

(23) Има многобройни европейски и международни инструменти, които могат да бъдат използвани в тази рамка (Седма рамкова програма (7РП), Рамковата програма за конкурентоспособност и иновации Европейски финансов инструмент за околната среда (LIFE), структурните фондове, ЕИБ, инициативата „i2i“, EUREKA, Програмата за местно икономическо развитие и заетост (LEED) на ОИСР, Банката за развитие на Съвета на Европа — БРСЕ и т.н.), но тяхното съвместно изпълнение се сблъсква с различни условия и процедури, с липса на съгласуване при тяхното привеждане в действие, както и с множество трудности по отношение на „simultaneous engineering“ между различните видове интервенции.

(24) Вж. Становище на OB C 120, 16.5.2008 г., стр. 66 от 19.12.2007 г.; Докладчик г-н Pezzini.

(25) Към примерите спадат: Eco-Flower (Еко-цвете) (европейска маркировка под формата на цвете, който се използва в цяла Европа; http://europa.eu.int/comm/environment/ecolabel/index_en.htm), Лебед (използван предимно в Скандинавските страни); http://www.svanen.nu/Eng/default.asp), Синият ангел (характерен за Германия); http://blauer-engel.de/englisch/navigation/body_blauer_engel.htm) и Fair Flower (създаден в Нидерландия; http://www.flowercampaign.org). Срещат се и обществени етикети, които са съсредоточени върху определен екологичен аспект, като например: Energy Star (Енергийна звезда). Също толкова разпространени са и частните етикети, сред които биха могли да се посочат тези на Международната федерация на движения за биологично земеделие (IFOAM) (http://ec.europa.eu/environemt/emas/index_en.htm).

(26) ОВ C 74 от 23.3.2005 г.

(27) Пак там.

(28) ОВ L 134, 30.4.2004 г.

(29) COM(2001) 274 окончателен (ОВ C 333, 28.11.2001 г.).

(30) Green Public Procurement in Europe 2006 — Conclusions and recommendations. („Зелените“ обществени поръчки в Европа 2006 г. — Заключения и препоръки.) Virage Milieu & Management bv, Korte Spaarne 31, 2011 AJ Haarlem, the Netherlands, http://europa.eu.int/comm/environment/gpp.

(31) Включително във връзка с европейската платформа относно жизнения цикъл по отношение на въздействието на продукти, технологии и услуги върху околната среда.

(32) Етична търговска практика и потребителски гаранционни схеми (докладчик: г-н Adams), ОВ C 28 от 3.2.2006 г.

(33) OB C 120, 16.5.2008 г., стр. 66, докладчик: г-н Pezzini.

(34) Директива 2005/29/ЕО — ОВ L 149, 11.6.2005 г.

(35) Вж. параграфи 22 и 23 от Междуинституционалното споразумение за по-добро законотворчество, ОВ C 321 от 31.12.2003 г.

(36) В параграф 3.5 от становище ЕИСК разглежда характеристиките, използвани при опита да се определи единна концепция за това какво означава „представително сдружение на потребителите“ (ОВ C 185 от 8.8.2006 г.).

(37) ЕИСК подкрепя идеята за поощряване на ангажираността на гражданското общество по въпросите на устойчивото развитие. Параграф 4.2.6 от становище OB C 120, 16.5.2008 г., стр. 33.

(38) ЕНП: Европейско научноизследователско пространство.