СЪДЪРЖАНИЕ

1. Въведение 3

2. Интелигентен растеж 3

2.1. Образование и обучение 4

2.2. Научни изследвания и иновации 5

2.3. Цифрово общество 7

2.4. Творчески градове: центрове на иновации 7

3. Устойчив растеж 8

3.1. Европа за ефективно използване на ресурсите 8

3.2. Устойчиви градове 10

4. Приобщаващ растеж 11

4.1. Трудова заетост 11

4.2. Бедност и социално изключване 12

4.3. Приобщаващи градове: градският парадокс 13

5. Заключение 14

СЪОБЩЕНИЕ НА КОМИСИЯТА ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ И СЪВЕТА

Седми доклад за напредъка в икономическото, социалното и териториалното сближаване

Въведение

През юни 2010 г. Европейският съвет одобри стратегията „Европа 2020“ — стратегия на ЕС за интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж. Регионалните и местните власти могат да дадат съществен принос за реализацията на тази стратегия чрез действия в областите, за които отговарят. Това важи с особена сила за държави-членки с по-децентрализирано или федерално управление.

Ангажирането на регионалните власти в европейските политики може да повиши ефикасността на тези политики, както се подчертава в редица наскоро проведени изследвания[1]. Интегрираният, регионален, ориентиран към местните условия подход може да бъде по-ефикасен при политики с ясно изразен външен ефект, както и в държави, отличаващи се със значителни вътрешни различия. Подобен подход изисква обаче наличието на значителен административен и институционален капацитет и подходящи национални рамкови условия.

В Петия доклад за сближаването[2] Комисията предложи допълнително подчертаване на регионалното и градското измерение на политика на сближаване, както и на заложения в нея принцип на партньорство. Цитираният по-долу обществен дебат показа категоричната подкрепа за тези промени[3]. Регламентите за периода 2014—2020 г., предложени от Комисията на 6 октомври 2011 г., демонстрират как тези промени ще бъдат реализирани[4].

Политиката на сближаване е ключов механизъм за изпълнение на стратегията „Европа 2020“[5], който има дългогодишни традиции в разработването и изпълнението на интегрирани регионални и градски програми в партньорство с регионални и местни власти, икономически участници, социални партньори и гражданското общество. Тя може да осигури на стратегията „Европа 2020“ необходимата за успеха ѝ активна подкрепа от регионалните и местните власти.

В настоящият доклад за напредъка се определя начинът, по който регионите и градовете могат да допринесат в контекста на политиката на сближаване за трите вида растеж от стратегията „Европа 2020“. В него се определя къде се намират градовете и регионите спрямо националните цели за 2020 г., предложени в националните програми за реформи. Разстоянието до целта зависи от различията в съответната държава, степента на амбициозност на НПР и очакваната скорост на промените.

Настоящият анализ не предполага възможността или необходимостта всички региони да постигнат всички свои национални цели или целите на ЕС. За някои региони разстоянието до целта просто е твърде голямо. Освен това в някои случаи не е реалистично или дори желателно всички региони да постигнат една и съща цел. Например научноизследователската и развойна дейност (НИРД) е силно концентрирана — отчасти заради ползите, свързани с научноизследователските клъстери. Концентрирането на бедността и социалното изключване обаче е феномен, който има редица негативни последствия.

Накратко — инвестиционните приоритети на програмите на политиката на сближаване следва да се избират, като се взема под внимание изходната позиция на даден регион или град по отношение на националните цели за 2020 г., като освен това следва да се определят концентрациите, които да бъдат насърчавани, и тези, на които да се противодейства.

Интелигентен растеж

Целта за интелигентен растеж е насочена към повишаване на качеството на образованието, насърчаване на НИРД и иновациите, както и изграждане на цифрово общество. Чрез инвестиции в образование, обучение, научни изследвания и иновации икономиката на ЕС може да повиши своята производителност и да поддържа или да увеличи своя световен пазарен дял. Това от своя страна може да спомогне за нарастване на броя работни места и за повишаване на тяхното качество.

Образование и обучение

Човешкият капитал е един от основните фактори за регионален растеж[6]. Високите образователни равнища благоприятстват иновациите, тъй като способстват за бързото разпространение и усвояване на нови знания и умения. Поради това регионалното развитие е тясно свързано с капацитета за създаване, задържане и привличане на човешки капитал, което се обуславя от качеството на съответните образователни институции и от възможностите за учене през целия живот. Инвестициите в образование и обучение следва да се извършват успоредно с политическите реформи, като например включените в стратегията за образование и обучение „ET 2020“.

Развиването и привличането на таланти[7] (в предприемачеството) са се наложили като ключов източник на растеж, тъй като могат да способстват развитието на иновационна среда и да доведат до повече новаторски и бележещи бърз темп на растеж фирми[8] в даден регион.

Заложената в стратегията „Европа 2020“ цел е делът на висшистите на възраст между 30 и 34 години да достигне 40 % до 2020 г. Понастоящем тази цел е постигната едва от един на всеки пет региона на ЕС. Държавите-членки са си поставили цели в диапазона от 26 % до 60 %. Регионите, които отговарят на условията съгласно целта „Регионална конкурентоспособност и заетост“ (група „РКЗ“ ) постигат най-добри резултати (един от всеки три), регионите в преход[9] постигат средни резултати (един от всеки четири), а регионите от група „Сближаване“ — слаби (един от всеки двадесет).

По-голям дял на висшисти се наблюдава в столиците и прилежащите им региони, като някои от тях вече са постигнали целта от стратегията „Европа 2020“. Редица региони в Португалия, Словакия и Германия са твърде далеч от постигането на националната цел (вж. информационна справка 1).

Често различията в човешкия капитал между отделните региони в дадена държава-членка са по-големи от тези между самите държавите-членки. Поради това националните стратегии трябва да бъдат допълнени от регионални политики. В публикуван наскоро доклад се посочва, че ефективността в тази насока може да се повиши, ако на регионите се делегират повече решения в областта на развитието на човешкия капитал[10].

Стратегията „Европа 2020“ има за цел да намали дела на преждевременно напускащите училище до по-малко от 10 %. Този дял е значително по-голям в повечето южноевропейски региони и, напротив, много по-малък в Полша, Словения, Словакия, Австрия и Чешката република. Най-далеч от постигането на националната цел са испанските и португалските региони, както и някои региони в Гърция, Италия и България. При тази цел регионите от група „Сближаване“ бележат по-добри резултати от останалите региони, като почти половината от тях са изпълнили националната цел спрямо едва 25 % от регионите от група „РКЗ“ и регионите в преход (вж. информационна справка 2).

Научни изследвания и иновации

Във водещата инициатива „Съюз за иновации“ се подчертава ролята на научните изследвания и иновациите за насърчаване на създаването на работни места и за стимулирането на икономическия растеж. Регионите имат все по-важна роля за политика в областта на иновациите поради следните две причини: отчитането на регионалните и местните измерения в националните стратегии за иновации и нарастващата роля на иновациите в стратегиите за регионално развитие.

Въпреки че тенденцията е научните изследвания и иновациите да се концентрират в малко на брой икономически развити региони, в Европа съществува богата гама от пътища на развитие. В допълнение към това институционалните рамки за политики в областта на иновациите са изключително разнообразни по отношение на компетенциите на регионалните правителства, съответствието между административни и функционални региони и междурегионалните отношения.

Някои регионални политики в областта на иновациите са твърде тясно насочени към науката и технологиите, а те изискват определен мащаб или критичен обем на дейностите, които не са представени във всички региони. Иновациите обаче далеч надхвърлят границите на науката и технологиите и включват също така организационни и процесни иновации, творчески и проектантски решения.

Регионалните стратегии относно иновациите следва да съдържат строга оценка на силните и слабите страни на дадения регион, както и сравнителен анализ спрямо други подобни региони. Стратегията следва да обхваща всички измерения на иновациите и да ангажира ключови регионални участници, за да бъдат определени целите и подходящата комбинация от политики. Човешкият капитал е основен източник на иновации.

Равнището на технологичните иновации и темпът на тяхното разпространение и усвояване значително се различават в отделните региони на ЕС[11]. Регионите с най-висок иновационен капацитет се намират в Северна Европа, обикновено в най-иновационните държави. Но и в по-слабо развитите държави съществуват региони, които се отличават с по-висок от националния капацитет и които оформят общата картина на висока концентрация на технологичните възможности в няколко региона в цяла Европа.

Целта от стратегията „Европа 2020“ е 3 % от БВП да бъде инвестиран в НИРД, като държавите-членки са определили национални цели за инвестиции в НИРД. През 2009 г. в ЕС-27 разходите за НИРД са представлявали 2 % от БВП. Обикновено НИРД е концентрирана в централни региони, като столичните и метрополните региони. През 2008 г. разходите са надвишили целевата стойност от стратегията „Европа 2020“ в 24 от 159 региона от група „РКЗ“, но само в един от 84 региона от група „Сближаване“ и в нито един от регионите в преход. Средно разходите на регионите от група „Сближаване“ за НИРД са едва 0,9 % от техния БВП (вж. таблица 1). Регионите от група „РКЗ“, които са надхвърлили целевата стойност от стратегията „Европа 2020“, са разположени предимно в северни държави (Германия, Обединеното кралство, Швеция и Финландия), Австрия и райони около столиците, като например Ховедстаден (Копенхаген) и Ил дьо Франс (Париж). През 2008 г. само 16 региона в Европа са постигнали националните цели, определени за 2020 г. Поради това е необходимо във всички държави-членки да бъдат положени значителни усилия за постигането на националните цели в тази насока (вж. информационна справка 3).

Цифрово общество

Програмата в областта на цифровите технологии за Европа[12] насърчава бързото развитие на цифровите технологии и на приобщаващо цифрово общество. Наличието на високоскоростни мрежи е ключов фактор за конкурентоспособност, тъй като то определя капацитета на регионите да се конкурират и извличат ползи в условията на глобални, основани на знанията икономики, технологии и пазари.

Според индекса на ключовите показатели от програмата за цифрови технологии от 2011 г. широколентовото (DSL) покритите през 2010 г. е достигнало 95 % от общото население. Покритието в селските райони е значително по-ниско (83 %) и представлява предизвикателство за редица държави, в които по-малко от 60 % от селското население има достъп до широколентови услуги (България, Словакия, Полша и Румъния). Въпреки това разликата между градските и селските райони[13] е била намалена през последните години (например в Румъния и Кипър). За постигането на целите относно широколентовия достъп обаче са необходими допълнителни инвестиции.

Използването на мрежите за частни и публични електронни услуги също нараства, но все още обхваща относително ограничен дял от европейското население. През 2010 г. едва 41 % от населението е осъществявало онлайн комуникация с публични органи и само 40 % са поръчвали стоки и услуги онлайн. Процентът на генерирания онлайн оборот на предприятията е нараснал от 8,6 % през 2004 г. до почти 14 % през 2010 г., потвърждавайки тенденцията към все по-динамичен растеж в тази област. Въпреки това все още съществуват съществени пречки пред единния цифров пазар, които трябва да бъдат преодолени.

Творчески градове: центрове на иновации

Градовете винаги са били центрове на специализация и иновации. Например патентоването е силно концентрирано в няколко метрополни региона[14] (вж. информационна справка 4). Като се има предвид високата концентрация на иновационни дейности в градовете, пълното използване на техния потенциал представлява един от основните ресурси за засилване на регионалните иновации както в регионите от група „Сближаване“, така и в регионите от група „РКЗ“. В почти всички държави-членки делът на висшистите на възраст между 25 и 64 години е по-висок в градовете, отколкото в други региони. В 22 държави-членки делът в градовете е по-висок с 10—25 процентни пункта (вж. фигура 1).

Покритието и използването на широколентов интернет като цяло бележат по-високи нива в градските[15], отколкото в селските райони, но в държави с висок дял на широколентовото покритие тази разлика почти се е заличила. Свръхскоростните мрежи за достъп от следващо поколение също се очаква да навлязат първо в големите градове.

Иновационният капацитет на градовете също така може да бъде демонстриран чрез тяхната производителност. Три от всеки четири метрополни зони в ЕС бележат по-високо равнище на производителност в сравнение с останалата част от страната. Но по-високата производителност не следва да бъде приравнявана на по-висок ръст на производителността. В периода 2000—2008 г. само две от всеки пет метрополни зони са отбелязали по-висок ръст на производителността в сравнение с останалите региони в съответната страна.

Сравнителното предимство на метрополните региони е най-голямо в държавите-членки от Централна и Източна Европа, където метрополните зони често са с равнище на производителност с над 50 % по-високо от това в останалата част от страната. Това обаче важи по-често само за региона около столицата, докато изоставането на производителността на вторичните центрове на растеж[16] спрямо региона около столицата е много по-голямо, отколкото в по-развитите държави-членки.

Устойчив растеж

Целта за устойчив растеж е насочена към повишаване на ефективното използване на ресурсите[17] и към подпомагане на успеха на ЕС в един нисковъглероден свят, в който се предотвратява влошаването на околната среда и загубата на биологично разнообразие и се върви към по-конкурентоспособна икономика. Чрез нея се насърчава по-ефективното използване на водните ресурси и използването на отпадъците като ресурс. Целта обхваща борбата срещу изменението на климата и засилването на устойчивостта на нашите територии към климатичните рискове. Тука се включва намаляване на емисиите на парникови газове, насърчаване на използването на възобновяеми енергийни източници и повишаване на ефективността на енергоснабдителните системи.

Европа за ефективно използване на ресурсите

Стратегията „Европа 2020“ има за цел намаляване на емисиите на парникови газове с най-малко 20 % (30%, ако са налице нужните условия) спрямо нивото за 1990 г. и увеличаване както на енергийната ефективност, така и на потреблението на енергия от възобновяеми източници с 20 %.

Съгласно „Решението за разпределяне на усилията“[18] държавите-членки са приели набор от цели за намаляване на емисиите и максимално допустими увеличения на емисиите (вж. информационна справка 5). Някои държави вече са постигнали своята цел и трябва единствено да поддържат постигнатото по-ниско ниво на емисиите. Гърция например е поела ангажимент да намали емисиите с 4 % спрямо нивата за 2005 г. и вече е отбелязала намаление с почти 7 % през 2009 г. Други държави са поели ангажимент да ограничат увеличаването на емисиите, а на практика са ги намалили — например Словакия, която прие да ограничи ръста до 13 %, а в действителност намали емисиите с 12 %.

От друга страна някои държави-членки ще трябва значително да намалят своите емисии на парникови газове. Например Ирландия, Дания и Люксембург все още трябва да намалят емисиите си с над 10 процентни пункта, за да постигнат своите цели.

Подобна е картината и при потреблението на енергия от възобновяеми източници (вж. информационна справка 6). Делът на енергията от възобновяеми източници в брутното крайно потребление на енергия варира от 44 % в Швеция до 0,2 % в Малта. Всички държави-членки, с изключение на Латвия и Словения, са увеличили своето потребление на енергия от възобновяеми източници, като особено висок е ръстът в Австрия, Естония и Румъния.

Някои държави-членки се доближават до постигането на целта, която са си поставили в рамките на пакета за климата и енергетиката. Швеция например трябва да увеличи дела на възобновяемите енергийни източници с още 4,6 процентни пункта, за да постигне своята цел от 49 % до 2020 г. Някои държави са много по-далеч от постигането на целта и трябва да положат допълнителни усилия, за да успеят да я реализират навреме. Например Обединеното кралство и Ирландия желаят да увеличат своя дял на възобновяеми енергийни източници с 13 и 12 процентни пункта до 2020 г.

Устойчивият растеж има важно регионално измерение. Регионалните характеристики пряко определят степента, до която регионите на ЕС могат да произвеждат енергия от възобновяеми източници. Производството на слънчева и вятърна енергия например зависи в много голяма степен от географското местоположение. Крайбрежните региони обикновено разполагат с по-висок потенциал за производство на вятърна енергия, докато южните региони с по-голям брой слънчеви дни в годината притежават по-голям потенциал за производство на слънчева енергия. Преносът на енергия от възобновяеми източници от региони с голям потенциал към региони с голямо търсене ще изисква разработването на по-добри и по-интелигентни енергийни мрежи.

Регионите могат да намалят емисиите на парникови газове чрез насърчаването на по-чисти технологии в обществения транспорт и преминаването към по-устойчиви видове транспорт. Инициативите в подкрепа на технологично по-чист и по-ефективен транспорт трябва да бъдат адаптирани към местните условия, като вниманието се насочи към инфраструктурата в регионите, където тя все още липсва, като успоредно с това се постави за цел атрактивността на устойчивите видове транспорт и управлението на търсенето в други региони.

Регионите могат да имат значима роля за насърчаване на енергийната ефективност. Това важи особено по отношение на сградния фонд, при който действията трябва да бъдат адаптирани спрямо местните условия и климат. Тези действия най-вероятно ще се различават при градските и селските райони или при места със стари и места с по-нови сгради. Целта обаче остава същата: оптимизиране на енергийната ефективност в съответствие със законодателството на ЕС.

Устойчиви градове

Градовете заемат ключово място по отношение на борбата с изменението на климата, не само защото в тях е съсредоточен голям дял от населението и още по-голям дял от стопанската дейност, но и поради факта, че работата и животът в градовете се отличават с по-ефективно използване на ресурсите. Хората, живеещи в градовете, изминават по-кратки разстояния до работните си места и при тях вероятността за придвижване пеша, с велосипед или с обществен транспорт е по-голяма. В ЕС например за членовете на домакинствата, живеещи в градските райони, е три пъти по-вероятно да се придвижват единствено с обществен транспорт, пеша или с велосипед (вж. фигура 2). Те обикновено живеят в апартаменти или градски къщи, чието отопление и охлаждане не е така енергоемко. В допълнение системите за централно топлоснабдяване са по-ефективни в гъсто населените градски квартали.

В ЕС крайното енергийно търсене на глава от населението е било с 40 % по-високо в селските райони, отколкото в градските райони[19]. Голяма част от тази разлика се дължи на по-високата енергийна ефективност на градовете[20]. От гледна точка на енергийната ефективност политиките, които привличат хората да живеят и работят в градовете, следва да бъдат насърчавани.

Тъй като на градовете се пада голям дял от емисиите на CO2, ефективното използване на ресурсите в градовете следва да бъде допълнително повишено. Поради това е от съществено значение градовете да станат интегрална част от средствата за борба срещу изменението на климата. Политиките следва да имат за цел намаляване на задръстванията по пътищата, насърчаване на използването на немоторен транспорт и повишаване на енергийната ефективност на сградите[21]. Това би следвало да подобри качеството на въздуха, което е по-ниско в градовете, както и здравето на жителите на градовете. Следва обаче да не се допуска тези мерки да доведат до безконтролно разрастване на градовете чрез преместване на работни места и жители в техните покрайнини.

Споразумението на кметовете, подписано от над 2500 кметове в Европа, представляващи повече от 125 милиона жители, задължава градовете да намалят своите емисии на парникови газове с повече от 20 % до 2020 г.. В инициативата „Интелигентни градове и общини“, която впрочем допълва това споразумение, ще бъде разработен по-широкообхватен подход към градските предизвикателства в контекста на енергетиката, транспорта и ИКТ.

Приобщаващ растеж

Стратегията „Европа 2020“ поставя значителен акцент върху създаването на работни места, уменията и реформите на пазара на труда, като изрично има за цел намаляването на бедността и на социалната изолация. Тя цели увеличаване на равнищата на трудовата заетост и на качеството на работните места, особено по отношение на жените, младите хора и по-възрастните работници. Тя е насочена също към по-успешното интегриране на мигрантите в работната сила. Освен това тя ще помогне на хората да предвиждат и управляват промените чрез инвестиции в умения и в обучение и чрез модернизация на пазарите на труда и на системите за социална закрила.

Трудова заетост

Стратегията „Европа 2020“ има за цел до 2020 г. да увеличи равнището на трудова заетост до 75 % за населението на възраст между 20 и 64 години. Държавите-членки са си поставили национални цели в диапазона от 62,9 % в Малта до 80 % в Дания и Швеция.

Не от всички региони се очаква да постигнат целите на ЕС или националните цели относно равнището на трудова заетост, тъй като те имат различни изходни позиции. През 2010 г. равнището на трудова заетост в регионите от група „Сближаване“ е било едва 63 % след спад вследствие на икономическата криза. Само два региона от тази група са постигнали целта на ЕС от 75 % през 2010 г. Ако стремежът е целта за периода до 2020 г. да бъде постигната във всички региони от група „Сближаване“, трябва да бъдат създадени работни места за 11 милиона души[22]. Регионите в преход също имат ниско равнище на трудова заетост (64 %) и за да бъде постигната целта на ЕС във всички тях, трябва да бъдат създадени 3 милиона работни места. Регионите от група „РКЗ“ имат значително по-високо равнище на трудова заетост (72 %), но тъй като 60 % от населението на ЕС в трудоспособна възраст живее в тези региони, все пак е необходимо създаването на 9,4 милиона работни места с оглед постигането на тази цел във всички тези региони[23].

Равнища на трудова заетост под 60 % се наблюдават в някои региони в Южна Испания и Южна Италия, както и в някои региони в Румъния и Унгария (вж. информационна справка 7). Редица региони в Германия, Обединеното кралство, Нидерландия, Дания, Швеция и Австрия вече са постигнали целта от 75 %. За да се гарантира, че ЕС ще постигне целта от 75 % до 2020 г., е необходим съществен напредък най-вече на онези държави и региони, в които понастоящем равнищата на трудова заетост са ниски, но така също и принос от страна на държави и региони, които вече се доближават до или са надхвърлили целта от 75 %.

Неотдавнашната криза доведе също така до бърз ръст на равнищата на безработица (вж. информационна справка 8). В трите държави от Балтийския регион и в седем испански региона равнищата на безработица са увеличиха с 10—18 процентни пункта. Най-слабо увеличение на безработицата (1,8 процентни пункта) бележат регионите от група „РКЗ“. Регионите от група „Сближаване“ са отбелязали по-значително увеличение (2,8 процентни пункта). Най-рязко покачване обаче е регистрирано в регионите в преход (6,4 процентни пункта). Въпреки цялостната тенденция на покачване равнището на безработица е намаляло в 52 региона, предимно в Германия, но така също и в някои региони в Полша, Франция, Финландия и Австрия.

Бедност и социално изключване

Стратегията „Европа 2020“ има за цел да намали броя на хората, изложени на риск от бедност или социално изключване, с 20 милиона до 2020 г., което съответства на намаление от 23 % до 19 % от населението на ЕС. Делът на населението, изложено на риск от бедност или социално изключване, е над 50 % в три български региона и 49 % в Сицилия (вж. информационна справка 9). Най-ниски (в размер на 10 % и по-ниски) са равнищата в Оланд, Тренто, Навара и Прага.

Нивото на изложеност на риск от бедност или социално изключване включва три показателя: 1) доход под националния праг на бедност след социалните трансфери; 2) сериозни материални затруднения и 3) принадлежност към домакинство с ниска степен на трудова заетост (за пълното определение вж. информационна справка 9). Първият показател е относителен показател за бедност, тъй като се него се измерва делът на хората с доход под 60 % от националния среден доход. Като резултат лице, което в Обединеното кралство се счита за изложено на риск от бедност, вероятно със същия доход няма да бъде считано за бедно в България. Вторият показател е абсолютна мярка за бедност, тъй като с него се измерва достъпът до девет ключови блага по еднакъв начин във всички държави-членки. Този показател е тясно свързан със степента на развитие на дадена държава. През 2009 г. той е варирал от 32 % в Румъния до 1 % в Люксембург. С последния показател се измерва изключването от пазара на труда. Този показател не е свързан с БВП на глава от населението или дори с равнищата на безработица. През 2009 г. той е бил най-висок в Ирландия и Обединеното кралство, а най-ниски нива са отбелязани в Естония и Кипър.

Нивото на изложеност на риск от бедност има силно регионално измерение, което не може да бъде обяснено посредством лични характеристики, като например образование, трудов статус, вид домакинство и възраст. При оценките на регионалната бедност въз основа на тези измерения значително се подценяват регионалните различия в равнищата на бедност. С други думи нивото на изложеност на риск от бедност зависи не само от образователния или трудовия статут на дадено лице, но и от неговото местожителство („ефект на местоположението“).

За съжаление в няколко големи държави-членки нивото на изложеност на риск от бедност или от социално изключване не се изчислява на регионално ниво NUTS 2 или 1. Поради факта, че политиката на сближаване има за цел да допринесе в значителна степен за намаляването на бедността и на социалното изключване, особено в най-слабо развитите региони, един регионален базов показател би бил изключително полезен за наблюдението и оценката на резултатите от политиката. Според оценките регионите от група „Сближаване“ и регионите в преход бележат много по-слаби резултати от регионите от група „РКЗ“ по показателя за изложеност на риск от бедност и социално изключване, както и по две от неговите три измерения (вж. таблица 1).

Приобщаващи градове: градският парадокс

Градското измерение на приобщаващия растеж е в обратнопропорционална зависимост с равнището на икономическо развитие: по-развитите държави-членки обикновено имат по-малко приобщаващи градове.

В по-развитите държави-членки градските райони често се сблъскват със значително по-високи проценти на хора, живеещи в домакинства на безработни (вж. фигура 3). Също така равнищата на безработицата в градските райони на по-развитите държави-членки са по-високи, а равнищата на трудова заетост са по-ниски. В Обединеното кралство, Португалия, Франция, Австрия и Белгия равнищата на безработица в градските райони са от три до пет процентни пункта по-високи[24].

Високият дял на откъснати от пазара на труда хора в районите, където реално съществува най-голямо съсредоточаване на възможности за работа (градовете), бе определено като градски парадокс в двете издания на доклада „Състояние на европейските градове“[25].

Сериозните материални затруднения и нивото на изложеност на риск от бедност[26] (вж. фигури 4 и 5) бележат по-високи стойности в градските райони на много от по-развитите държави-членки въпреки по-високите средни доходи в тези градски райони. В Белгия, Австрия и Обединеното кралство показателят за изпитване на сериозни материални затруднения е от три до пет процентни пункта по-висок в градските райони, отколкото в останалата част на страната. Проучванията[27] показват съществуването на големи (и задълбочаващи се) различия в доходите в градовете.

Животът в градски район на по-слабо развита държава-членка има обаче повече предимства от живота в селски район или в малък град. Градските райони в тези държави-членки бележат по-високи равнища на трудова заетост и по-ниски дялове на домакинства на безработни, на хора, изпитващи сериозни материални затруднения, и на хора, изложени на риск от бедност. В допълнение към това средните доходи в тези райони са значително по-високи. Например в Латвия, България, Полша и Румъния средните доходи в градските райони са с 40 до 70 % по-високи, отколкото в други части на страната. Това подчертава концентрирането на бедността в селските райони, като често тази ситуация се утежнява допълнително от недостатъчния достъп до услуги[28].

Заключение

В настоящия доклад се откроява регионалното и градското измерение на стратегията „Европа 2020“. В него се посочва, че във всички европейски региони са необходими значителни усилия и инвестиции за постигане на целите за интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж. Изтъква се, че нуждите в тази насока се различават между отделните региони и между отделните градове, както и че при политиките следва да се вземат под внимание тези нужди.

Предвид ключовата роля на политика на сближаване в стратегията „Европа 2020“, следва да се обърне по-специално внимание на регионите от група „Сближаване“, но подобрения са необходими и в регионите в преход и регионите от група „РКЗ“.

Регионите от група „Сближаване“ бележат слаби резултати в областта на интелигентния растеж, характеризирайки се с ниски равнища на НИРД, ниски дялове на хора с висше образование и ниска производителност. Освен това много от тях показват ниски равнища на трудова заетост и високи равнища на безработица. В регионите от група „Сближаване“ съществува също така по-висок риск от бедност и социално изключване.

Въпреки че регионите в преход и регионите от група „РКЗ“ бележат по-добри резултати по тези показатели, те също трябва да подобрят своето представяне, за да постигнат целите на стратегията „Европа 2020“. Кризата доведе до намаляване на трудовата заетост в регионите от група „РКЗ“ и разкри липсата на конкурентоспособност в някои от тях. В повече от 100 от регионите от група „РКЗ“ равнището на безработица е нараснало и в 36 от тези региони то е над средното за ЕС.

Предизвикателството за постигане на устойчив растеж съществува във всички региони. Навсякъде трябва да се увеличи енергийната ефективност на съществуващите и новостроящите се сгради. Нарастването на използването на възобновяеми енергийни източници ще изисква по-големи инвестиции в ефективни локации и в мрежата, която свързваща предлагането и търсенето.

Градовете следва да имат активна роля при разработването на регионалните стратегии за растеж. Те заемат стратегическа позиция по отношение на насърчаването на иновациите, като предлагат на всякакви по размер предприятия необходимата за успеха им динамична среда. Градовете създават нови модели за градско развитие с още по-ефективното използване на ресурсите и така застават начело в борбата срещу изменението на климата. Не на последно място в градовете е налице несъразмерен дял на социалните проблеми и бедността. Тъй като целите на стратегията „Европа 2020“ са насочени към повишаване на трудовата заетост и намаляване на бедността и социалното изключване, градовете трябва да насочат усилията си към преодоляването на градската бедност и отпадането от пазара на труда, особено в ЕС-15.

Настоящият доклад е важен принос към разработваните понастоящем стратегии за бъдещите програми на политиката на сближаване за периода 2014—2020 г. По същество в него се очертава изходното състояние, което трябва да бъде взето под внимание във връзка с целите на ЕС до 2020 г. и разстоянието до постигането на националните цели. В бъдещата програма на политиката на сближаване трябва да се посочи как тя конкретно ще допринесе за този процес на догонване. Как инвестиционните програми ще допринесат за промяна в показателите? Съществуват ли междинни стъпки или показатели, които могат да отразят положителния напредък? Програмите по политиката на сближаване предоставят възможност за интегрирано разработване на стратегии — с акцент върху специфичните нужди на всяка територия — и за отразяване на компромисите и синергиите между различните видове инвестиции.

Таблица 1: Показатели по вид регион

[pic]

[1] Програма за реформирана политика на сближаване, F. Barca, 2009 г. http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/future/barca_en.htm и Балансът между секторните и интегрираните подходи и участието на поднационални структури в държавите-членки на ЕС. http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2.

[2] Пети доклад за икономическо, социално и териториално сближаване, 2011 г. http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_en.cfm.

[3] SEC(2011) 590 http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf.

[4] Вж. COM(2011)615 http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1.

[5] Вж. Стратегия за интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж, COM (2010) 2020. http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_bg.htm

[6] Вж. Регионална перспектива (Regional Outlook), Париж, ОИСР, 2011 г.

[7] Вж. Шести доклад за напредъка: Творчески и иновационни региони. COM (2009) 295.

[8] Това е новият показател за иновации в стратегията „Европа 2020“.

[9] Регионите, на които постепенно ще бъде предоставяно финансово съдействие, и регионите, за които финансовото съдействие ще бъде постепенно прекратено, са групирани заедно като региони в преход, тъй като и едните, и другите получават подкрепа с преходен характер.

[10] Водещи показатели за човешкия капитал. Аргументативна разработка (Human Capital Leading Indicators. Policy Brief), том. V, № 1, P. Ederer и колектив. Lisbon Council, Брюксел, 2011 г. . http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html.

[11] Вж. Регионалното влияние на технологичните промени през 2020 г., Wintjes и Hollanders, 2010 г. (The regional impact of technological change in 2020). http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1.

[12] http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/publications/index_en.htm

[13] Според класификацията по степен на урбанизация в ЕС 47 % от населението живее в градски райони или големи градове, 25 % в малки градове и предградия и 28 % в селски райони.

[14] Метрополният регион е един или повече региона от ниво NUTS 3, които представляват агломерация от над 250 000 жители. За повече подробности вж. Regional Focus, 01/2011. L. Dijkstra и H. Poelman, 2011 г. http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm.

[15] Вж. Регионално годишно издание на Евростат за 2011 г., глава 16.

[16] Вж. Междинния доклад по ЕСПОН (Европейската мрежа за наблюдение на устройството на територията и териториално сближаване) за вторичните центрове на растеж.

[17] Вж. Пътна карта за ефективно използване на ресурсите в Европа, COM(2011)571.

[18] В пакета за климата и енергетиката целта за намаляване на общите емисии ще бъде постигната чрез: 1) системата на ЕС за търговия с емисии (СТЕ) и 2) „ Решението за разпределяне на усилията“. Това решение определя за периода 2013—2020 г. годишните задължителни национални цели относно емисиите на парникови газове от секторите, които не са включени в СТЕ — като транспорт, строителство, селско стопанство и отпадъци, като за база се използва 2005 г. Действията по политиката на сближаване могат да имат роля за намаляване на емисиите от парникови газове в тези сектори, но не следва чрез тях да се субсидира намаляването на емисиите от сектори, вече обхванати от СТЕ.

[19] Преглед на световната енергетиката за 2008 г. (World Energy Outlook 2008), МАЕ, Париж, 2008 г.

[20] Останалата разлика може да се дължи на по-високия дял на енергоемки производства, разположени в селски райони.

[21] Зеленият метрополис (The green metropolis), D. Owen. Riverhead, 2009 г. и Триумфът на града (Triumph of the City), E. Glaeser. The Penguin Press, 2011 г.

[22] Това показва броя необходими работни места за всички региони от група „Сближаване“ с цел постигане на равнище на трудова заетост от 75 % или по-висока. Работните места, необходими за постигане на равнище от 75 % във всички региони на ЕС, са 23 млн. За постигането на тази цел на равнище ЕС е необходим по-малък брой работни места (17,6 милиона), тъй като равнищата на трудова заетост над 75 % в някои региони могат да компенсират по-ниските равнища в други региони.

[23] Оценки, основани на настоящия брой работни места и на прогнозите на Евростат за населението на регионите.

[24] Проучването на градските условия на живот показва, че тези по-високи равнища на безработица не са равномерно разпределени във всички градове; някои градове и квартали са много по-засегнати от други.

[25] Доклад за състоянието на европейските градове ( State of European Cities Report) , Европейска комисия , 2007 и 2010г.http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_en.cfm.

[26] Това прави особено впечатление, тъй като при нивото на изложеност на риск от бедност не се взема под внимание по-високият жизнен стандарт в градските райони, така че вероятно се подценява изложеността на риск от бедност в градовете.

[27] Вж. например изследването FOCI на ЕСПОН. http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html.

[28] Вж. също Бедността и социалното изключване в селските райони (Poverty and social exclusion in rural areas) , Европейска комисия, 2008 г. http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en.