РАБОТЕН ДОКУМЕНТ НА СЛУЖБИТЕ НА КОМИСИЯТА Национален доклад за България за 2015 г. включващ задълбочен преглед на предотвратяването и коригирането на макроикономическите дисбаланси {COM(2015) 85 final} Този документ е работен документ на службите на Европейската комисия. Той не представлява, нито засяга официалната позиция на Комисията. /* SWD/2015/0022 final */





Обобщение 1 1. Определяне на контекста: икономическа ситуация и перспективи 5 2. Дисбаланси и рискове 17 2.1. Финансов сектор 18 2.2. Задлъжнялост и мерки за нейното намаляване 34 2.3. Пазар на труда и социална ситуация 43 3. Други структурни въпроси 49 3.1. Данъчно облагане и фискална рамка 50 3.2. Последици за трудовия пазар, за образованието и за обществото 57 3.3. Бизнес среда, публична администрация и съдебна система 65 ПРИЛОЖЕНИЕ A Обзорна таблица 72 ПРИЛОЖЕНИЕ Б Стандартни таблици 79 СПИСЪК НА ТАБЛИЦИТЕ 1.1. Компоненти на ХИПЦ с най-голяма разлика между България и ЕС, 2014 г. 10 1.2. Ключови икономически, финансови и социални показатели 14 1.3. Таблица с показатели за ПМД 15 2.1.1. Показатели на банковата система, септември 2014 г. 18 2.1.2. Инвестиционни ограничения за универсални пенсионни фондове 32 2.2.1. Съотношения на корпоративния дълг 35 Б. 1. Макроикономически показатели 79 Б.2. Показатели за финансовите пазари 80 Б.3. Показатели за данъчното облагане 81 Б.4. Показатели за пазара на труда и социални показатели 82 Б.5. Показатели за резултатите и за политиката на продуктовите пазари 84 Б.6: „Екосъобразен“ растеж 85 сПИСЪК НА ГРАФИКИТЕ 1.1. Растеж на реалния БВП по компоненти на търсенето 5 1.2. Компоненти на потенциален растеж 6 1.3. Ключови данни за пазара на труда 6 1.4. Експортен пазарен дял 6 1.5. Брутни компоненти на текущата сметка 7 1.6. Разбивка на нетната международна инвестиционна позиция (НМИП) 7 1.7. Инфлация според ХИПЦ и инфлационен диференциал спрямо еврозоната 8 1.8. Разбивка на дълга по сектори (неконсолидиран) 12 1.9. Развитие на индекса на цените на жилищата и ипотечните кредити от ПФИ 12 2.1.1. Активи на финансовия сектор, млн. EUR 18 2.1.2. Промяна на заемите и авансите 19 2.1.3. Среден разход за депозитите на домакинствата и обхват на стойностите, % 20 2.1.4. Разпределение на растежа на корпоративните заеми по банкови сегменти 23 2.1.5. Среден кредитен ръст и възвръщаемост на заемите в корпоративния сектор 24 2.1.6. Съотношение на заемите под наблюдение, необслужваните заеми и кредитните загуби към брутните заеми 24 2.1.7. Промяна в качествените категории на активите и в обезценките, 2010—2013 г.* 25 2.1.8. Съотношение на общите обезценки към заемите под наблюдение, необслужваните заеми и кредитните загуби 25 2.1.9. Печалба преди облагане с данъци, % от общите активи, 2007—2014 г. 26 2.1.10. Нетни приходи от лихви, % от общите активи 26 2.1.11. Разходи за финансиране и растеж на българските банки 27 2.1.12. Отчет за приходите и разходите, национални банки, сценарий, при който съотношението на обезценките спрямо активите е същото като средното за сектора, при равни други условия, на база плъзгаща се сума за четири тримесечия 28 2.1.13. Нетни активи на пенсионните фондове, млн. EUR, септември 2014 31 2.1.14. Инструменти, търгувани на регулираните чуждестранни пазари 33 2.2.1. Счетоводен баланс, нефинансови предприятия 34 2.2.2. Маржове на печалбата, нефинансови предприятия 34 2.2.3. Рискове за устойчивостта по сектори 35 2.2.4. Секторен растеж на заемите и брутна добавена стойност 36 2.2.6. Спестявания и инвестиции, нефинансови предприятия 37 2.2.7. Баланс между спасявания и инвестиции 37 2.2.8. Салда по текущата сметка, водещи до стабилизиране на НМИП, въз основа на дългосрочни прогнози 37 2.2.9. Нетна международна инвестиционна позиция (НМИП) по сектори 38 2.2.10. Структура на брутния външен дълг 39 2.2.11. Размер на входящите ПЧИ по икономически дейности 39 2.2.12. Приток на ПЧИ, 2010—2014 г. 39 2.2.13. Дялове на услугите на световния пазар 40 2.2.14. Географско и секторно разпределение на номиналния процент на промяна (в USD) в стоковия износ 40 2.2.15. Динамика и конкурентоспособност на стоковия износ (2012—2013 г.) 41 2.2.16. Разходи за труд за единица продукция по сектори 41 2.2.17. Компоненти, допринесли за промяната в салдото по текущата сметка през периода 2007—2015 г. 42 2.3.2. Безработицата според продължителността 44 2.3.3. Минимална и средна заплата (BGN) 44 2.3.4. Брой на секторите с минимална работна заплата като СОП 45 2.3.5. ИРБИ 46 2.3.6. ИРБИ според трудовоправния статут 47 2.3.7. Работещи ИРБИ 47 2.3.8. Политики по отношение на пазара на труда (% от общите разходи за ППТ) 48 3.1.1. Неудовлетворените медицински потребности 52 3.1.2. Промени във финансирането на сектора на здравеопазването в България (млн. лева) 52 3.1.3. Структурни показатели в болничния сектор 52 3.1.4. Административна тежест на данъчните системи за средно големите предприятия (2012 г.) * 54 3.1.5. Неоспорени данъчни задължения като процент от нетните приходи (2011 г.) 55 3.2.1. Политики за пазара на труда 58 3.2.2. Индекс на цифровата икономика и обществото 60 3.2.3. Разходи за образование и преждевременно напускащи училище 61 3.2.4. Големи материални лишения 62 3.2.5. Намаляване на риска от бедност след социални трансфери 63 3.3.1. Правене на бизнес за ЕС-10 65 3.3.2. Световен индекс на управлението (WGI) и усвояване на средствата по линия на политиката на сближаване на ЕС 69 СПИСЪК НА КАРЕТАТА 1.1. България зависи от вноса на руски енергоизточници, износът на услуги за Русия е значителен, а търговията с неенергийни стоки е пренебрежимо малка 9 2.1.1. Преглед на цялостния одит на КТБ 22 2.1.2. Макропруденциални действия 30 Икономическите резултати на България бяха слаби в периода след кризата. След спад в икономическата дейност през 2009 г., бе отчитан слаб ръст, с годишно колебание около 1 % годишно и това се очаква да остане така в краткосрочен план. Беше отбелязана стагнация на цените, която бе последвана от дефлация в средата на 2013 г. и която се очаква да продължи през по-голямата част на 2015 г. Политическата нестабилност и сътресенията в банковия сектор имаха негативно въздействие върху доверието през втората половина на 2014 г. Правителствените финанси също се влошиха значително през 2014 г. В настоящия доклад за държавата икономиката на България е оценена на фона на Годишния обзор на растежа, изготвен от Комисията, в който се препоръчват три основни стълба за развитието на икономическата и социалната политика на ЕС за 2015 г.: инвестиции, структурни реформи и фискална отговорност. В съответствие с Плана за инвестиции за Европа в доклада са проучени също и начините за максимизиране на въздействие на публичните ресурси и за отключване на частните инвестиции. Най-накрая, в него България е оценена в светлината на констатациите от Доклада за механизма за предупреждение за 2015 г., в който Комисията намери за полезно да провери допълнително продължаващото наличие на дисбаланси или тяхното развитие. Основните констатации от задълбочения преглед, съдържащ се в настоящия доклад за държавата, са: · Сътресенията в банковия сектор през лятото на 2014 г. разкриха институционални и надзорни слабости. Неуспехът на Надзорния орган да открие значителни проблеми в четвъртата по големина банка в страната, Корпоративна търговска банка (КТБ), указва на недостатъците в надзорните практики във финансовия сектор и в наблюдението на риска от концентрация. Това доведе до намаляване на доверието в банковия надзор, което повдига съмнения по отношение на състоянието на други части на финансовия сектор. · Появи се загриженост относно надеждността на изнесените доклади с данни за финансовия сектор. Ликвидната криза през лятото на 2014 г. разкри капиталов недостиг и доведе до отмяна на лиценза за банкова дейност на Корпоративна търговска банка. Гарантираните депозити, които вложителите държаха в тази банка, възлизаха на около 5 % от БВП и бяха изплатени със значително закъснение. Преди това развитие на събитията докладваното качество на активите на банката беше забележително високо, което при последващото разследване беше доказано като грубо манипулирано. В допълнение към това бяха открити недостатъци при обезпечителните практики и при капиталовата адекватност на банката. Случаят с КТБ беше краен, но от докладваните данни се предполага, че може да има недостатъци също и в други банки. Слабостите може също така да се простират до извънбанковия финансов сектор, особено във връзка с риска от концентрация и експозициите към свързани лица в пенсионните схеми. · Натискът за намаляване на задлъжнялостта върху нефинансовите корпорации, усилен от дефлацията, може да подкопае инвестициите и растежа в краткосрочен и средносрочен план. Голям дял от корпоративните задължения, разглеждани също като част от отрицателната нетна международна инвестиционна позиция (НМИП), е под формата на трансгранични вътрешнофирмени заеми. При все това, дефлационният натиск може да ограничи капацитета на дружествата за обслужване на техните задължения. Освен това, някои отрасли на икономиката може да се изправят пред кредитни ограничения по време на преструктурирането на банковия сектор след колапса на КТБ. Корпоративните задължения в нефинансовия сектор — включително просрочените задължения и задълженията към правителството — могат също да бъдат засегнати, като създаде отрицателна обратна връзка за цялата икономика. · Икономическият растеж е все още недостатъчен, за да подпомогне устойчивото възстановяване на заетостта, а пазарът на труда продължава да бъде предмет на сериозно безпокойство. Отрицателният ефект на кризата върху заетостта не се ограничава до традиционните уязвими групи хора на пазара на труда. Безработицата в преобладаващата си част е дългосрочна, което подчертава нейния предимно структурен характер, при липсата на правилно насочени и достатъчни политики на активиране на заетостта за най-уязвимите групи от населението. Преходът от училище към заетост е все още проблематичен. Ниското качество на системите за образование и обучение и тяхната ограничена уместност спрямо пазара на труда възпрепятства предлагането на подходящо обучени кадри за икономиката. Бедността и социалното изключване продължават да са особено тревожни за България, като ефектът им се засилва от високи нива на неравенството в доходите. В доклада за държавата се анализират също и други макроикономически проблеми и основните констатации са: · В контекста на слаб икономически растеж и продължаваща дефлация, социалното напрежение и условните задължения, породени от нереформираните сектори, представляват заплаха за фискалната устойчивост. Без структурни реформи в пенсионната система и здравеопазването фискалната стабилност в средносрочен и дългосрочен план не може да бъде гарантирана. Финансовата ситуация в някои големи държавни предприятия в енергийния и транспортния сектор остава нестабилна и може да доведе до натрупването на значителни условни задължения за правителството. Събирането на данъците остава неефективно. · България изостава по отношение на качеството на няколко ключови предпоставки за растеж. Потенциалът за икономически растеж на страната се оценява като нисък. Растежът на производителността се възпрепятства от редица взаимосвързани слабости, които варират от сложната нормативна уредба и слабия административен капацитет през високите разходи за привеждане в съответствие за дружествата до високия енергиен интензитет, допълнен от ниската енергийна ефективност и ниското качество на железопътната и шосейната инфраструктура. · Структурните препятствия пред растежа са съпътствани от неефективността на съдебната система. Основен градивен елемент за бизнес климат, благоприятна за инвеститорите, е независимата, качествена и ефикасна съдебна система. Както е видно от последния доклад по механизма за сътрудничество и проверка на напредъка, през последните години България отбеляза само ограничен напредък в реформата на съдебната система и борбата с корупцията, за която е установено, че е твърде висока в национален план. Като цяло България постигна ограничен напредък в изпълнението на специфичните за всяка държава препоръки за 2014 г. През последната година България отбеляза известен напредък при намаляването на административната тежест и реформиране на висшето образование. Недостатъчни обаче бяха предприетите действия за увеличаване на събираемостта на данъците и подобряване на качеството на администрацията на публичния сектор, за засилване на конкуренцията и ефективността в енергийния сектор и подобряване на качеството и независимостта на съдебната система. Имаше ограничен напредък по отношение на разширяването на обхвата и ефективността на активните политики по заетостта и достигане до безработните млади хора. Не са предприети никакви действия за борба с корупцията, реформиране на пенсионната система и системата на общото образование, нито за намаляване на бедността и за борба със социалното изключване, включително за маргинализирани групи като ромите. В доклада за държавата с разкрити политическите предизвикателства, произтичащи от анализа на макроикономическите дисбаланси, а именно: · Без задълбочено разследване от трето лице стабилността на финансовия сектор не може да бъде гарантирана. Сътресенията в банковия сектор през 2014 г. подкопаха доверието във финансовия сектор. Съществуват съмнения относно качеството на отчетените активи в системата, по-специално тези в банковия сектор. Нужен е един силен, надежден и прозрачен надзорен орган, за да се намали рискът от дисбаланси и се коригират тези, които вече са се натрупали. · Слабите политики на пазара на труда и административно установените долни прагове на възнагражденията могат все още да направят пазара на труда непривлекателен за търсещите работа, въпреки че условията за възстановяване на заетостта се подобрят. По-специално, липсата на целенасочени практики за образование и обучение и активни политики на пазара на труда могат да възпрепятстват участието на пазара на труда и пригодността за заетост на работната сила. Липсата на солиден механизъм за установяване на минимални прагове на възнагражденията в съответствие с фундаменталните икономически показатели може да окаже въздействие върху заетостта, особено тази при нискоквалифицираните и неквалифицираните работещи. · Стабилният и предсказуем бизнес климат е важен за привличането на така необходимите инвестиции. Бюрокрацията в публичната администрация, ниското качество на инфраструктурата и липсата на конкуренция и ефективност в енергийния сектор ограничават потенциала за растеж на българската икономика. Ефективната съдебна система също така ще осигури критично ниво на предвидимост в икономическите взаимоотношения, за да се гарантира, че гражданите, предприятията и държавните служители са еднакво отговорни пред закона. Други предизвикателства са загрижеността за фискалната устойчивост, породени също и от непълната фискална рамка, лошото спазване на данъчното законодателство и липсата на реформи в ключови сектори, включително пенсионното осигуряване, здравеопазването, енергетиката и транспорта. Двигатели на растежа и перспективи Растежът се очаква да остане слаб поради заниженото вътрешно търсене. Реалният ръст на БВП беше средно около 5 % годишно в периода 2003—2008 г., но остана в застой на равнище от около 1 % годишно след свиването на производството през 2009 г. (вж. графика 1.1). Слабото вътрешно търсене вероятно ще продължи да задържа растежа през 2015—2016 г. Потреблението на частния сектор се стабилизира през 2014 г. и се очаква да бъде подкрепено от ниските лихвени проценти и спадащите цени на петрола през 2015 г. Въпреки това неблагоприятното демографско развитие и планираните мерки за фискална консолидация е вероятно да ограничат увеличението на разполагаемия доход. Инвестициите в икономиката остават ниски и брутното образуване на основен капитал остана като цяло непроменено в реални условия от 2009 г. насам. При инвестициите в частния сектор е налице спад от 2008 г. и се очаква те да се стабилизират през 2016 г., когато се очаква да намалее несигурността както в страната, така и в чужбина. Държавните инвестиции бяха основната движеща сила на брутото капиталообразуване в периода след кризата, като те са свързани най-вече с усвояването на структурните фондове на ЕС. Очаква се обаче това малко да намали растежа през 2015 г., тъй като правителството постепенно премахва инвестиционната програма, която беше приложена през 2014 г. Очаква се по-нататъшен спад през 2016 г., тъй като предходният програмен период за структурните фондове на ЕС достига своя край, докато новият период все още няма да е набрал скорост. Неадекватната капиталова наличност остава ключова пречка пред растежа. Оценката на потенциалния растеж показва ограничено приближаване към средното за ЕС равнище на производителността и към равнището на доходите в краткосрочен план. Потенциалният растеж в момента се оценява на под 2 % годишно (вж. графика 1.2). Застаряването на населението, емиграцията и неактивността се превръщат в дългосрочна пречка за заетостта и растежа. Продължаващата несигурност, причинена от вътрешни и външни фактори, е вероятно да подтикне дружествата да се съсредоточат по-скоро върху повишаването на производителността, отколкото върху създаването на работни места през 2015—2016 г., както това се случва от 2008 г. насам. Във вътрешнополитически аспект политическата нестабилност — която доведе до смяната на пет правителства в периода януари 2013—ноември 2014 г.— оказа негативно влияние върху доверието. Очаква се сътресенията във финансовия сектор през 2014 г. да се отразят отрицателно върху условията за кредитиране и инвестиционните планове на дружествата за няколко тримесечия напред. Графика 1.1: Растеж на реалния БВП по компоненти на търсенето Източник: Европейска комисия Заетостта продължава да бъде основен проблем, като засегнатите от кризата продължават да срещат трудности при намирането на работа (вж. графика 1.3). Свитият пазар на труда, както и социалните последици от безработицата са разгледани по-подробно в раздел 3.3. Другите пречки пред растежа — включително структурните въпроси, свързани с нереформираните сектори, бизнес средата, образованието и обучението — са разгледани в точка 3. Графика 1.2: Компоненти на потенциален растеж Източник: Европейска комисия Графика 1.3: Ключови данни за пазара на труда Източник: Европейска комисия Външна среда Ориентираните към износ сектори на икономиката се възстановяват по-бързо от кризата. Придобитите пазарни дялове на България на световния пазар се запазиха през 2013 г. (вж. графика 1.4) и се очаква тенденцията да продължи през 2016 г. Изглежда, че предприятията преструктурират своята дейност, като оптимизират разходите и увеличават производителността. В някаква степен това бе постигнато чрез съкращаване на работни места, тъй като заетостта в производството е намалявала през всяка година от 2008 г. насам. Излишъкът по текущата и капиталовата сметка допринася за подобряване на външната позиция на България. Балансът по текущата сметка, при който имаше много бърза корекция на големите дефицити отпреди кризата, се очаква да остане положителен и да възлиза на около 1,5 % до 2 % от БВП през 2015—2016 г. Очаква се нетният износ да допринесе за растежа. Търговският баланс при неенергийните стоки беше положителен през 2013 г., благодарение на добрите резултати в сектора на износа (вж. графика 1.5). Търговският баланс в енергетиката продължава да е отрицателен, което е обяснимо предвид на значителната зависимост на страната от вноса на нефт и газ (за повече подробности вж. каре 1.1). Дефицитът в търговията с енергия спадна с повече от 50 % от 2008 г. насам поради застой на вътрешното търсене. Графика 1.4: Експортен пазарен дял Източник: Европейска комисия Графика 1.5: Брутни компоненти на текущата сметка Източник: Европейска комисия Докато външната позиция на България се е подобрила значително през последните години, задлъжнялостта продължава да е висока. Нетната международна инвестиционна позиция се е подобрила с около 25 процентни пункта между 2009 г. и 2014 г. и остана на ниво около 76 % от БВП в края на периода (вж. графика 1.6). До голяма степен това произтича от трансграничното вътрешнофирмено финансиране. Въпреки това натрупаните задължения биха могли да представляват риск за финансирането на бъдещи инвестиции и растежа. В условията на дефлация и на нарастващи държавни финансови нужди (и двете описани по-нататък в настоящата точка) също оказват отрицателно въздействие върху перспективите за външната позиция. Задлъжнялостта и намаляването на задлъжнялостта са разгледани по-подробно в точка 2.2. Рекордно ниска инфлация Дефлационната тенденция преобладава от средата на 2013 г. и представлява допълнителен риск за растежа и натрупването на дълг. Въпреки че потреблението може да се стимулира чрез увеличаването на реалните доходи, неговият принос за растежа вероятно ще бъде неутрализиран от отрицателното въздействие върху предприятията. Обслужването на дълга е вероятно да стане по-трудно, докато рентабилността може да пострада от спадащите цени, особено ако растежът на заплатите не е приведен в съответствие с развитието на производителността. От 2009 г. насам дружествата са се адаптирали към стагниращата икономика чрез намаляване на разходите (включително чрез съкращаване на работни места) и чрез ограничаване на новите инвестиции. Следователно възможността за допълнително намаляване на разходите може да се окаже ограничена, което води до повишен риск от забавяне на изплащанията на заеми и, в крайна сметка, до изпадане в несъстоятелност. Графика 1.6: Разбивка на нетната международна инвестиционна позиция (НМИП) Източник: Европейска комисия През 2014 г. България отчете най-високата средна годишна дефлация в ЕС. България е с най-ниското ниво на цените в ЕС, в абсолютни стойности, като обикновено през изминалото десетилетие е отчитала инфлация над средното ниво за ЕС. Въпреки това хармонизираният индекс на потребителските цени (ХИПЦ) е намалял рязко през 2013 г. и е спаднал до -1,6 % през 2014 г. (вж. графика 1.7). Графика 1.7: Инфлация според ХИПЦ и инфлационен диференциал спрямо еврозоната Източник: Европейска комисия Силната дефлацията се обяснява с някои специфични за страната ценови фактори в определени категории стоки или услуги, по-специално във връзка със здравеопазването, телекомуникациите, транспорта и някои специфични категории цени на хранителните стоки. ([1]) Промените в цените при тези категории не са директно свързани с ценовите тенденции в рамките на ЕС или с условията на търсенето на българския пазар. Като цяло се смята, че те обясняват почти 1-процентния пункт разлика спрямо средната стойност на ХИПЦ в ЕС за 2014 г. (вж. таблица 1.1). Въпреки това, дори при отчитане на специфичните за страната фактори в ХИПЦ е очевидно, че дефлацията бе значително по-висока през 2014 г. в България, отколкото бе средното ниво в ЕС. Някои от тези специфични за всяка държава фактори са временни и техният ефект върху цялостното равнище на цените ще изчезне през 2015 г. Освен това през 2015 г. някои специфични за всяка държава фактори ще доведат до увеличаване на цените, включително 10-процентното увеличение на цените за електроенергията, влязло в сила от октомври 2014 г. Въпреки това инфлацията по ХИПЦ не се очаква да покаже положителна стойност преди края на 2015 г. поради по-ниските цени на горивата и техните вторични ефекти върху другите цени. През 2016 г. Каре: 1.1: България зависи от вноса на руски енергоизточници, износът на услуги за Русия е значителен, а търговията с неенергийни стоки е пренебрежимо малка Това каре съдържа три аспекта на експозицията на българската икономика спрямо руската икономика, а именно търговията с Русия, енергийната зависимост и преките чуждестранни инвестиции. · Русия има значителен дял в българския внос на стоки и услуги, но той е почти изцяло съставен от енергийни продукти. През 2013 г. около 20 % от вноса на стоки е от Русия, като около 95 % от тях са енергийни продукти. · Русия е относително малка експортна дестинация за България. Само около 4 % от българския износ на стоки и услуги отива в Русия. Делът на износа на стоки за Русия е особено малък (2,5 % от общия износ на стоки), като Русия се явява по-голям пазар за българския износ на услуги (9 % от общия износ на услуги). Основните категории стоки, изнасяни за Русия, са „химични вещества“ и „машини“, а основните категории услуги са „пътуване“ и „транспорт“. · България е с относително висока зависимост от вноса на енергия от Русия, като този внос е съсредоточен в два енергийни източника: суров нефт и газ. Русия осигурява 100 % от вноса на природен газ и 80 % от вноса на суров нефт. България внася повече суров нефт, отколкото се нуждае за своето собствено вътрешно потребление, тъй като значителна част от него се обработва и реекспортира. Най-голямата петролна рафинерия в Балканския регион се намира в България, собственост е на руско дружество („Лукойл“) и е специализирана в рафинирането на руски суров нефт. В България внесеното съдържание в добавената стойност на брутния износ е около 35 %, от които руският дял е относително висок — почти 10 процентни пункта. Това се дължи на енергийния сектор (обяснява се с петролната рафинерия) и транспортните услуги, които също са необходими за доставянето на енергия от Русия до България. Обаче дяловете на руското съдържание на добавена стойност на износа на промишлена продукция и услуги с интензивно използване на знания от България са малки. Графика 1: Делът на внесеното съдържание в добавената стойност на брутния български износ през 2011 г., по сектори Източник: Световна база данни „Вложени ресурси-продукция“, http://www.wiod.org предвижда се инфлацията да достигне положителни стойности, след като последиците от текущия спад на цените на петрола изчезнат. Инфлацията обаче ще остане ниска в сравнение с предишните си нива, като ще бъде на стойност около 1 %. Като цяло, икономиката на България може да се наложи да функционира в дефлационна среда за продължителен период от време. Въпреки голямата дефлация на потребителските цени, дефлаторът на БВП, който е по-широка общоикономическа ценова мярка, се очаква да е бил положителен през 2014 г. и да остане положителен през 2015 г. Това отразява главно положителния ефект от по-ниските цени на вноса върху дефлатора на БВП. Методологическите различия при събирането на данни за различните статистически показатели изглежда също са значителни в България. В резултат на това намаляването на потребителските цени има по-малък ефект върху растежа на номиналния БВП и натрупването на дълга, изразено като процент от номиналния БВП. Таблица 1.1: Компоненти на ХИПЦ с най-голяма разлика между България и ЕС, 2014 г. Данни за 12 месечната кумулативна средна стойност, като последната получена информация е за ноември 2014 г. Източник: Европейска комисия В среда с неочаквано голяма дефлация дружествата имат по-малка способност да обслужват своите дългове и просрочени плащания. Настоящият период на дефлация ограничава ликвидността в икономиката и допринася за неизпълнение на данъчните приходи в бюджета за 2014 г. в сравнение с прогнозите на правителството в началото на годината. Просрочените задължения в нефинансовия корпоративен сектор вече бяха големи (вж. точка 2.2., както и предишните задълбочени прегледи), а стагниращите ценови нива могат да намалят възможностите на някои от дружествата за поддържане на стабилни парични потоци. Състоянието на публичните финанси се влошава Влошаването на състоянието на бюджета през 2014 г., както и изискванията за финансиране за мерки в банковия сектор доведоха до рязко покачване на консолидирания държавен дълг, макар и от сравнително ниско равнище. Дефицитът на консолидирания държавен бюджет нарасна от 1,2 % от БВП през 2013 г. до 3,4 % през 2014 г. и се очаква да бъде около 3 % от БВП през 2015 г. и 2016 г. В допълнение към изискванията за финансиране на дефицита, равнището на дълга бе повишено от допълнителния държавен дълг, емитиран с цел финансиране на мерки в банковия сектор. В резултат на това брутният консолидиран държавен дълг се очаква да нарасне рязко от 18,3 % от БВП през 2013 г. до около 27 % през 2014 г., и се очаква той да надхвърли 30 % от БВП към 2016 г. Разходите по лихвите за обслужване на държавния дълг нарастват бързо, като се намалява възможността да се предоставят средства за други разходни нужди. Въпреки преобладаващите ниски лихвени проценти, очаква се годишните разходи за лихви почти да се удвоят в номинално изражение между 2014 г. и 2016 г. Това води до увеличаване на разходите с около 0,5 процентни пункта от БВП, като се ограничава възможността за структурни мерки по отношение на разходите. Нарастващата тежест на дълга също предполага по-високи разходи по обслужване на дълга, след като лихвените проценти в ЕС и/или в България започнат да растат. Допълнителни мерки за подпомагане на финансовия сектор, както и условните задължения на държавните предприятия могат да допринесат за бързото нарастване на държавния дълг. Отсъствието на кредитор от последна инстанция в условията на валутен борд в България предполага, че всички възможни разходи за ликвидност и капиталови провизии за банковия сектор трябва да бъдат за сметка на правителството. До този момент правителството беше в състояние успешно да емитира допълнителен дълг както на вътрешния, така и на международните пазари, за да покрива неочаквани изисквания за финансиране. Като се има предвид, че вътрешният ресурс на спестяванията е ограничен, нарастването на консолидирания държавен дълг не може изцяло да бъде покрито от вътрешните спестявания, което предполага увеличаване на нуждите от чуждестранно финансиране (вж. точка 2.1 за подробна оценка на рисковете във финансовия сектор, и точка 2.2 за последиците за външната позиция на България). Условните задължения, които са се натрупвали в държавните предприятия в сектори като енергетиката и транспорта, биха могли също така да бъдат източник на риск за държавните финанси. Вж. точка 3 за подробности. Банковата криза също така доведе до предизвикателства пред управлението на ликвидността при държавните финанси, тъй като изискванията за финансиране, свързани с мерките в банковия сектор, бяха неочаквани и имаха спешен характер. По-голямата част от допълнителните средства, взети на заем за тези мерки, бяха под формата на краткосрочни държавни облигации и съкровищни бонове. Българските власти възнамеряват да рефинансират тези дългови инструменти през 2015 г. с дългосрочни държавни облигации. Сътресенията във финансовия сектор през 2014 г. Сътресенията в банковия сектор, наблюдавани през 2014 г., разкриха значителни макроикономически рискове, произтичащи от финансовия сектор. Натискът върху ликвидността в третата и четвъртата най-големи банки в страната ([2]) през лятото на 2014 г. накара правителството да продължи подкрепата за поддържане на ликвидността на третата по големина банка, а централната банка да постави четвъртата по големина банка под особен надзор. Последвалият одит на портфейла от активи на Корпоративна търговска банка разкри редица нередности в банковия практики на тази банка. Тези нередности не са били открити от одиторите или от банковия надзорен орган до онзи момент, което поражда съмнения относно качеството на отчетените данни в сектора като цяло. Тези събития също така породиха съмнения относно това дали други банки в сектора са могли да следват бизнес модели, сходни с тези на КТБ. В точка 2.1 е представен по-подробен преглед на събитията във финансовия сектор. Задлъжнялостта на частния сектор продължава да е висока Основните рискове, произтичащи от задлъжнялостта на частния сектор, са свързани с корпоративните задължения. Нефинансовите корпоративни задължения нараснаха бързо през годините преди настъпването световната криза. Намаляването на задлъжнялостта, наблюдавано след това, беше преустановено през 2013 г., като корпоративният дълг се увеличи с около 8 процентни пункта и достигна 122 % от БВП. При липсата на устойчив икономически растеж, този обрат може да е знак за нарастващ натиск за намаляване на задлъжнялостта и би могъл да е признак за трудности при обслужването на дълга в бъдеще. Дългът на домакинствата е сравнително малък като процент от БВП, като възлиза на 23,5 %, и е намалял с над 4 процентни пункта спрямо върховата си стойност през 2009 г. (вж. графика 1.8). Графика 1.8: Разбивка на дълга по сектори (неконсолидиран) Източник: Европейска комисия Цените на жилищата изглежда се стабилизират. След спад с около 40 % от пика им през 2008 г., цените на жилищата остават като цяло стабилни от средата на 2013 г. (вж. графика 1.9). Търсенето на жилищни заеми също остана непроменено, което показва тенденция към избягване на рискове от страна на домакинствата. В бъдеще би могло да настъпи увеличение на търсенето на жилища и нарастване на техните цени, в случай че хората започнат да търсят инвестиционни алтернативи на банковите депозити. Графика 1.9: Развитие на индекса на цените на жилищата и ипотечните кредити от ПФИ Източник: Европейска комисия Каре 1.2: Процесът на икономически надзор С изготвения от Комисията годишен обзор на растежа, приет през ноември 2014 г., започна дейността по европейския семестър за 2015 г., като се предложи ЕС да следва интегриран подход към икономическата политика, почиващ на три основни елемента: стимулиране на инвестициите, ускоряване на структурните реформи и стремеж към една благоприятстваща растежа фискална консолидация. В годишния обзор на растежа също така бе представен процеса на рационализирането на европейския семестър, за да се увеличи ефективността на координацията на икономическите политики на равнище ЕС чрез по-голяма отчетност и чрез насърчаване на по-голяма ангажираност от страна на всички участници. В съответствие с усилията за рационализиране настоящият доклад за държавата включва задълбочен преглед — по силата на член 5 от Регламент № 1176/2011 — за да се определи дали все още са налице макроикономически дисбаланси, както е посочено в доклада на Комисията за механизма за предупреждение, публикуван през ноември 2014 г. Въз основа на задълбочения преглед за България за 2014 г., публикуван през март 2014 г., Комисията заключи, че в България са налице макроикономически дисбаланси, които изискват мониторинг и политически действия. По-специално, продължителната корекция на пазара на труда налага политически действия, докато корекцията на външната позиция и намаляването на корпоративната задлъжнялост напредват добре. Докладът за държавата включва оценка на напредъка към прилагането на специфичните за страната препоръки за 2014 г., приети от Съвета през юли 2014 г. Специфичните за страната препоръки за България касаеха публичните финанси, пенсионната система, пазара на труда, бизнес средата и енергийния сектор. Таблица 1.2: Ключови икономически, финансови и социални показатели 1) Национални банкови групи и отделни банки 2) Национални банкови групи и отделни банки, чуждестранни (от държави от ЕС и извън ЕС) контролирани дъщерни дружества и чуждестранни (от държави от ЕС и извън ЕС) контролирани клонове * указва Ръководството по платежен баланс, пето издание (BPM 5) и/или Европейската система от сметки в (ESA 95) Източник: ЕЦБ, Европейска комисия Таблица 1.3: Таблица с показатели за ПМД Символи: e: прогнозни. p: предварителни. Забележка: Числата с удебелен шрифт са тези, които попадат извън прага, установен от доклада на ЕС за механизма за предупреждение. За реалния ефективен валутен курс (РЕВК) и разходите за труд за единица продукция (РТЕП), вторият праг се отнася за държавите членки извън еврозоната. 1) Числата в курсив са в съответствие със старите стандарти (ESA95/BPM5). 2) Данни за експортните пазарни дялове: общият световен износ се основава на 5-то издание на Ръководството по платежния баланс (BPM 5). 3) Показател за цените на жилищата. e = приблизителни оценки на Националния статистически институт.. 4) Равнище на безработицата i = обратно пресмятане на Евростат с цел да се включат резултатите от преброяването на населението през 2011 г. Източник: Европейска комисия Степента на финансово посредничество в България е относително ниска в сравнение със средната стойност за ЕС, но е сходна с тази на другите нови държави — членки на ЕС. Общите активи на всички сегменти на финансовата система възлизат на около 51,5 млрд. EUR (130 % от БВП), като остават относително стабилни през последните няколко години (вж. графика 2.1.1). Системата е доминирана от банковия сектор, който съставлява около 80 % от общия размер на активите. Тази точка от доклада се съсредоточава основно върху банковия и пенсионния сектор, които вероятно ще бъдат най-бързо растящите сегменти на финансовата система през следващите години. И двата сегмента са доминирани от големи филиали на установени международни институции, но има немаловажна част институции с българска мажоритарна собственост, на които се пада около една четвърт от общия размер на активите. Графика 2.1.1: Активи на финансовия сектор, млн. EUR * с изключение на групата КТБ Източник: БНБ, КФН, годишните отчети на банките Банкова система Банковата система следва традиционния бизнес модел и е доминирана от чуждестранни институции, но структурата се промени поради по-бързия растеж на българските банки през последните години. След банковата криза от 1996—1997 г. и въвеждането на валутен борд в България банковият сектор е доминиран от чуждестранни институции. Банките в България са по-скоро консервативни, с ограничена степен на финансирането на едро (по-малко от 5 % от всички пасиви за повечето банки), малки междубанкови експозиции и активи, които се състоят основно от кредити. Световната финансова криза от 2008 г. и последвалата необходимост дружествата майки да заздравят счетоводните си баланси, включително чрез съкращаване на задлъжнялостта в чужбина, намали склонността към експанзия на българския пазар. Българските банки видяха в това възможност да спечелят пазарен дял чрез бърза кредитна експанзия. Тези нови кредити бяха насочени главно към национални дружества, а финансирането беше осигурено чрез привличане на национални депозити. Таблица 2.1.1: Показатели на банковата система, септември 2014 г. За целите на настоящия документ националните банки включват: Инвестбанк, Общинска банка, Първа инвестиционна банка, Българо-американска кредитна банка, Корпоративна търговска банка, Търговска Банка Д, Интернешънъл Асет Банк, Тексим банк и Централна кооперативна банка. Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Въпреки че като цяло ръстът на кредитирането след икономическия спад от 2009 г. беше слаб, националният сегмент се увеличаваше с много високи темпове. Средният годишен ръст на общия размер на заемите и авансите, предоставени от българската банкова система между първото тримесечие на 2010 г. и първото тримесечие на 2014 г., възлиза на около 3,5 % (вж. графика 2.1.2). Зад този скромен ръст обаче се крият значителни разлики между отделните групи от банки. Филиалите с гръцка мажоритарна собственост ([3]) намалиха своите кредити с 0,9 % през този период, докато други филиали, притежавани от други банки в ЕС ([4]), ги увеличиха с 3,7 %. В този контекст средната годишна експанзия на банките с българска мажоритарна собственост (национални банки) се откроява ясно със 17,6 %. Този агресивен растеж се основаваше на трите най-големи национални банки, чиито кредитни портфейли се увеличиха с 22,5 % (вж. графика 2.1.2). В резултат на това делът на националните банки в общия размер на заемите и авансите се увеличи от 14,9 % през март 2010 г. на 24,8 % през март 2014 г. (16,8 % в началото на 2008 г.). Като цяло Корпоративна търговска банка (КТБ) показа най-силен растеж в размер на 32,3 % годишно. При четири национални банки годишният темп на растеж беше над 10 %, докато никой от филиалите, които са чуждестранна собственост, не достигна това ниво. Националните банки бяха отговорни за над 90 % от съвкупния кредит от страна на банките от 2010 г. насам. Графика 2.1.2: Промяна на заемите и авансите Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Кредитната експанзия се проведе в контекста на нисък икономически растеж. От 2009 г. насам номиналният БВП нарастваше средно с 3,3 % на година. Това е доста нисък процент за наваксваща икономика като България, по-специално в сравнение със средната стойност от 15 % преди кризата през 2005—2008 г. Този темп на икономически растеж беше значително изпреварен от ръста на кредитирането в националните банки, което повдига въпроси относно разпределителната ефективност на финансовите посреднически институции, както и относно качеството на инвестициите, които са направили през този период. Събитията през лятото на 2014 г. Доверието в банковата система на България беше сериозно уронено през лятото на 2014 г. Банковият сектор, и по-специално националните банки, бяха подложени на натиск по отношение на ликвидността в края на юни 2014 г. КТБ, четвъртата по големина банка общо за страната и втората по големина сред националните банки, беше поставена под специален надзор ([5]) заедно със своето наскоро придобито дъщерно дружество Корпоративна банка „Виктория“, след като беше изправена пред масово изтегляне на вложенията и натиск върху ликвидността. Правни и институционални пречки не позволиха задействането на схемата за гарантиране на влоговете в рамките на срока, изискван от законодателството на ЕС, и вложителите нямаха достъп до своите средства за повече от пет месеца, т.е. до 4 декември. Централната банка в крайна сметка оттегли банковия лиценз на КТБ в началото на ноември, след като беше установено, че банката е в положение на сериозен отрицателен собствен капитал (вж. подточка „Одити в КТБ“ за повече подробности), но производството по несъстоятелност все още не е започнало поради правни пречки. Седмица след като КТБ беше поставена под надзор най-голямата банка с национална мажоритарна собственост и трета по големина банка в сектора, Първа инвестиционна банка (ПИБ), беше изправена пред масово изтегляне на вложенията и поиска помощ за осигуряване на ликвидност от страна на властите. Кредитна линия в размер на 1,65 млрд. EUR, одобрена от Комисията съгласно правилата за държавната помощ, беше предоставена на разположение на всички български банки. Националните органи я използваха, за да вложат 0,6 млрд. EUR в ПИБ с първоначална продължителност от пет месеца. На 25 ноември Европейската комисия одобри държавната помощ и плана за преструктуриране на банката, като удължи срока на първоначално предоставената подкрепа за ликвидността с допълнителни 18 месеца. Влоговете на дребно в пет други банки, в допълнение към КТБ и ПИБ, всички от които са национални банки, намаляха с поне пет процента през второто тримесечие на 2014 г. Влоговете като цяло бяха преразпределени в рамките на системата и съвкупните влогове на дребно в системата намаляха с по-малко от 2 % пред този период. След първоначалната паника положението изглежда се успокои. Ликвидната позиция на банковата система постепенно се подобри, като отливът на депозити престана и в крайна сметка притоците на депозити бяха възобновени. Депозитите на частния сектор нараснаха с около 1 млрд. EUR от юли до септември и в края на септември бяха с 1,2 % по-високи отколкото в края на май. Тези депозити обаче бяха насочени в по-голямата си част към големите филиали на чуждестранни банки, а някои национални банки продължиха да губят средства през третото тримесечие на 2014 г. Ликвидността на системата към момента изглежда подходяща, което личи от намаляването на лихвените проценти по депозитите и ниските проценти на междубанковия пазар. Сегашната стабилна ликвидна позиция допълнително се потвърждава от разпределението на гарантираните депозити в КТБ, преобладаващата част от които останаха в банковата система. В същото време обаче някои кредитни институции — в частност някои национални банки — изглежда все още са под строго наблюдение от страна на пазара, както се вижда от факта, че плащат по-високи от средните лихвени проценти по депозитите (вж. графика 2.1.3). Графика 2.1.3: Среден разход за депозитите на домакинствата и обхват на стойностите, % Извадката изключва клоновете на чуждестранни банки Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Одити на КТБ КТБ беше предмет на два одита от трета страна през лятото на 2014 г. Одитите бяха поискани от Българската народна банка (БНБ) и бяха проведени от Deloitte Bulgaria, Ernst & Young Audit и българското дружество АФА, за да се установи действителното положение на банката, тъй като се появиха опасения, че съобщените данни могат да бъдат подвеждащи. Провеждането на първия одит отне 10 дни в края на юни и в началото на юли, докато вторият одит беше много по-подробен и бе извършен между 5 август и 20 октомври. Одитите на КТБ повдигнаха въпроси по отношение на качеството на активите в сектора и надеждността на докладваните данни във финансовия сектор. Резултатите от първия десетдневен одит засилиха съмненията по отношение на банковите и отчетните практики на КТБ, както и относно адекватността на надзора върху банката, тъй като поради липсващи документи не беше възможно да се направи точна оценка на над 80 % от кредитния портфейл. Поради това БНБ изиска цялостен одит (вж. каре 2.1.1), който потвърди, че отчетеното качество на активите и финансовите резултати не отразяват точно истинското качество на кредитния портфейл. Установените проблеми в управлението на кредитния риск включваха силно централизирано управление на кредитите, ограничен брой на служителите, занимаващи се с анализ на риска, неадекватни системи за контрол предвид сложността на кредитния портфейл на банката, както и липса на специализиран отдел за работа с необслужваните кредити. В много случаи кредитните досиета не включваха подробен анализ на финансовото положение на заемополучателите, което затрудни оценяването на кредитните портфейли през десетдневния преглед. Рисковете, създадени от тези непремерени практики на кредитиране, са започнали да се проявяват около момента на масово изтегляне на вложения. В края на май само 1,6 % от кредитите са класифицирани извън категорията на обслужваните заеми, докато до края на юни 2014 г. този процент е нараснал на 9 %. Освен това до края на юни 2014 г. експозициите към заеми под наблюдение необслужвани заеми и загуби са достигнали 96 % от капиталовата база на банката. Каре 2.1.1: Преглед на цялостния одит на КТБ Резултатите от събирането на данни от страна на администраторите допълнително увеличиха съмненията относно практиките на кредитиране на КТБ. Таблицата по-долу обобщава процеса на събиране на данни. За справка, към края на юни 2014 г., капиталът на КТБ възлизаше на 266,4 млн. EUR. Освен това, 157 от общо 166 одитирани клиенти бяха приканени да представят актуални декларации за свързани лица. Таблица 1: Подбрани констатации от цялостния одит на КТБ || Брой клиенти || Взета назаем сума (млн. EUR) 137 || 2 702 || Брой || Дял || Размер || Дял Изпратена пълна документация || 28 || 20 % || 914 || 17 % Изпратена частична документация || 80 || 59 % || 3 388 || 64 % Не е изпратена документация || 29 || 21 % || 984 || 19 % Източник: БНБ Предварителните резултати от прегледа на администраторите на наличните обезпечения предоставят доказателства за неправомерни практики в операциите на КТБ. Въз основа на анализа на 69 кредитополучатели (около 50 % от кредитополучателите, проверени от одиторите) бяха установени следните проблеми: i) непредоставено обезпечение, което обхваща активи, включени в договора за отпускане на заем, но не са били законно предоставени; ii) специални искове, които не са правно обвързващи, и iii) вземания от втори ред, включително 74 вземания от КТБ и 14 ипотеки от втори ред. Докладът на администраторите от пълния одит потвърди необходимостта от значителни обезценки, което поставя КТБ в състояние на отрицателен собствен капитал. Одиторите завършиха остойностяването на активите на КТБ на 20 октомври 2014 г. Информацията потвърди съмненията, изразени в предишни доклади, като разкри практики на неразумно кредитиране и лошо управление на кредитната документация. Одитът установи също така измамни практики за създаване на погрешна представа за реалното качество на кредитния портфейл, като бе установено, че 42 % от плащанията за обслужване на заемите са били с произход от нови заеми от самата банка, свързани чрез множество сметки, с цел да се прикрие източникът на финансиране. Разкритите в доклада неправомерни действия при управлението на кредитирането в КТБ водят и до съмнението за съществени проблеми в надзора на БНБ над банката и повдигат въпроси относно качеството на банковия надзор, тъй като проблемите, свързани с кредитния портфейл, не са били установени нито по време на проверките на място, нито на други проверки. Последната проверка на място в КТБ се е състояла в средата на 2013 г. БНБ заяви, че е била заблудена от цифрите, докладвани от КТБ, което на свой ред поражда съмнения относно качеството на одитираните данни за останалата част от банковата система. Нередностите засягат и капиталовата адекватност на КТБ. Цялостният одит установи, че значителна част от увеличението на капитала между октомври 2011 г. и март 2014 г. е било финансирано чрез кредити, получени от самата КТБ. БНБ посочи, че макар националната нормативна уредба, действаща до края на 2013 г., да не забранява тази практика, тя се счита за неразумна. Регламент (ЕС) № 575/2013, в сила от началото на 2014 г., обаче изрично забранява тази практика. Загубите на КТБ възлизат на около две трети от общите активи. Според заключителния доклад необходимостта от по-нататъшни обезценки възлиза на 2,1 млрд. EUR ([6]) — значителен дял от общите активи на КТБ, които са 3,3 млрд. EUR. Повечето разходи за допълнителна обезценка произтичат от заеми за новосъздадени холдингови дружества. Експозицията към тези дружества не е била правилно документирана или проследена, клиентите са отказали или не са били в състояние да предоставят необходимата финансова информация на одиторите, за да бъдат правилно оценени, някои от тях са били предоговорени/преструктурирани няколко пъти и първоначално докладваното обезпечение е било до голяма степен неосъществимо. Освен това тези експозиции не са били надлежно докладвани от банката в нейните одитирани годишни отчети. (6Методиката за оценка се основава на МСФО и на най-добрите практики на ЕЦБ и се различава в известна степен от методиката, определена от БНБ за системата. Прилагането на методиката на БНБ би довело до провизии за кредитен риск в размер на 2,4 млрд. EUR. Данните бяха представени към 30 септември 2014 г. и в тях не се уточнява какви допълнителни обезценки ще се изискват поради влошаването на качеството на активите на банката, след като е била поставена под специален надзор. Кредитирането на свързани лица представлява значителен риск. ([7]) Цялостният одит установи значителни слабости в надзора при откриването на риск от сделки между свързани лица. В края на юни 2014 г. експозицията на КТБ към свързани лица възлиза на 33,5 % от капиталовата база на банката, което представлява значително увеличение спрямо 3,9 %, отчетени в края на 2013 г. ([8]) Това увеличение отразява прекласифицирането от страна на одиторите на значителна експозиция към основния акционер. Освен това десетдневният одит показа, че голяма част от портфейла се образува от експозиции към дружества, свързани с основния акционер. Тези констатации говорят за значителен риск от концентрация в счетоводните книги на банката. Фактът, че националният орган за банков надзор (част от БНБ) не е успял да установи тези нередности, поражда съмнения относно положението в останалата част от банковата система. Качество на активите и опасения относно надзора Формирането на цените на кредитите показва по-висока склонност към поемане на риск в националните банки в сравнение с останалата част на системата. Както е показано в графика 2.1.5, националните банки са начислявали средно по-високи лихви върху корпоративните заеми, които са отпускали. Това показва разлики с останалата част на банковата система в средното кредитно качество на кредитополучателите, стандартите на управление, практиките за сключване на договори за кредит, вида обезпечение и базисния риск на портфейла. През годините на силен икономически растеж преди рецесията от 2009 г. това поведение може да е било оправдано поради много силната конкуренция за по-нискорискови клиенти от страна на чуждестранните банки, които са предоставяли по-голямата част от кредитирането през този период (вж. графика 2.1.4). Въпреки това тази тенденция се е запазила и през периода след 2010 г., когато конкуренцията за клиенти от други сегменти на банковата система е била много по-слаба. Графика 2.1.4: Разпределение на растежа на корпоративните заеми по банкови сегменти Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Въпреки това националните банки отчитат качество на активите, което е по-високо от средното за сектора. Съотношението на необслужваните заеми, отчетено от националните банки, е като цяло по-ниско от средната стойност за сектора (вж. графика 2.1.6). Това се дължи главно на трите най-големи национални банки, които са отчели относително ниски съотношения на необслужваните заеми. В същото време някои по-малки национални банки отчитат значително по-високо съотношение, в един случай превишаващо 50 %, главно поради отрицателното въздействие от спукването на балона в сектора на недвижимите имоти след 2008 г., както и поради прекомерната експозиция към сектора на недвижимите имоти. На националните банки се дължи цялото увеличение на обслужваните кредити от края на 2010 г. насам (виж графика 2.1.7). На тях се дължат и около 40 % от увеличението на лошите кредити (категории под наблюдение, необслужвани и загуби) и по-малко от 10 % от увеличението на провизиите за кредитен риск. Тези цифри показват поразителна разлика в докладваните данни за развитието на качеството на активите в двете групи от банки. До известна степен това може да се отдаде на различните подходи на управление: докато чуждестранните банки са се стремяли към подобряване на своя рисков профил и са „изчиствали“ счетоводните си баланси от понесените загуби, също в контекста на всеобхватната оценка на Европейската централна банка през 2014 г., на която националните банки не са били подложени, националните банки все още са били във фаза на експанзия. Високият дял на обслужваните кредити в националните банки би могъл също така да отразява относително младата възраст на техните портфейли. Графика 2.1.5: Среден кредитен ръст и възвръщаемост на заемите в корпоративния сектор Размерът на кръга представлява относителния размер на кредитните портфейли. Жълтите кръгове представляват националните банки. Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Графика 2.1.6: Съотношение на заемите под наблюдение, необслужваните заеми и кредитните загуби към брутните заеми Източник: БНБ, годишни отчети на банките, изчисления на Европейската комисия Графика 2.1.7: Промяна в качествените категории на активите и в обезценките, 2010—2013 г.* * с изключение на чуждестранните клонове Източник: БНБ, годишни отчети на банките, изчисления на Европейската комисия Графика 2.1.8: Съотношение на общите обезценки към заемите под наблюдение, необслужваните заеми и кредитните загуби Източник: БНБ, годишни отчети на банките, изчисления на Европейската комисия Бизнес моделът на националните банки би могъл да ги направи по-уязвими в по-слаба макроикономическа среда. Практиката на националните банки за предоставяне на заеми при по-високи лихвени проценти от средните за сектора са функция и от по-високите разходи за финансиране на тези банки. Действително, лихвените проценти по депозитите на домакинствата, съхранявани в националните банки, са били средно с повече от 1 процентни пункта по-високи от средната стойност за сектора като цяло (вж. графика 2.1.11). Разликата е още по-поразителна, когато се разглеждат средните разходи за общите привлечени средства. Това се дължи на липсата на по-евтино вътрешногрупово финансиране в националните банки. Трудната макроикономическа и дефлационна среда в България, както е описана в точка 1, би могла да прави все по-трудно обслужването от клиентите на заеми, договорени при висок лихвен процент. Това от своя страна може да доведе до увеличение на необслужваните заеми и, следователно, до увеличени разходи за обезценка на националните банки. По-ниската отчетена рентабилност е допълнителен повод за безпокойство. Въпреки че банките, които действат в България, като цяло успяха да останат рентабилни по време на кризата, тяхната рентабилност беше значително намалена (вж. графика 2.1.9). Спадът в рентабилността е по-голям при националните банки главно поради намаляване на лихвения марж (графика 2.1.10). За разлика от чуждестранните филиали, рентабилността на много национални банки намаля въпреки относително ниските разходи за обезценка. Това предполага, че тези банки може да не са в състояние да генерират достатъчни печалби за покриване на загубите, ако има влошаване на качеството на активите. Следователно, дори повишаването на разходите за провизии до средната стойност за сектора би могло да ги направи губещи и да започне да подкопава техния капитал (вж. графика 2.1.12). Провизиите за кредитен риск в националните банки са представлявали 2,2 % от общите активи в края на 2013 г. (2,8 %, ако се изключи КТБ), докато средната стойност за системата е била 5,9 %. Графика 2.1.9: Печалба преди облагане с данъци, % от общите активи, 2007—2014 г. Данните за 2014 г. изключват КТБ и отразяват придобиването на МКБ Юнионбанк от ПИБ Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Графика 2.1.10: Нетни приходи от лихви, % от общите активи Данните за 2014 г. изключват КТБ и отразяват придобиването на МКБ Юнионбанк от ПИБ Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Активите на банките изглеждат добре обезпечени, но качеството и стойността на обезпечението трябва да бъдат повторно проверени. Одитираните годишни доклади на националните банки показват високи равнища на обезпечение, чиято докладвана стойност в някои случаи значително превишава стойността на активите, които това обезпечение гарантира. Следователно отчетените стойности на обезпеченията може да не съответстват на точните и актуални пазарни оценки и принудителното изпълнение на поетите ангажименти в някои случаи е несигурно — одитът на КТБ показа, че приемливото обезпечение възлиза на едва 13 % от общия размер на заемите, докато в одитирания доклад за 2013 г. се посочва стойност на обезпеченията от около 170 % от брутния кредитен портфейл. Обезпечението в националните банки се състои главно от ликвидни активи, недвижими имоти и „други“ обезпечения, което е категория, включваща собствен капитал или бъдещи вземания от дружества. Структурата на обезпеченията се различава в отделните банки, но в много от тях „другите“ обезпечения представляват значителен дял от общия размер на обезпеченията, с които те разполагат. С оглед на това и като се има предвид спукването на балона на недвижимите имоти след 2009 г., когато цените на жилищата спаднаха с 40 %, оценката на обезпеченията поражда основателна загриженост. Точното остойностяване на обезпеченията е от решаващо значение за адекватното осигуряване на провизии срещу загуби по заеми на банките в случай на неизпълнение. Графика 2.1.11: Разходи за финансиране и растеж на българските банки Бележка: Размерът на кръга представлява относителния размер на портфейлите. Жълтите кръгове представляват националните банки. Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Рамка за оздравяване и гарантиране на депозитите България все още трябва да транспонира Директивата за възстановяване и преструктуриране на банките, за да има оздравителна рамка, която е в пълно съответствие с правилата на ЕС относно преструктурирането. Въведени бяха правни разпоредби, които дават възможност за споделяне на тежестта от подчинените кредитори и акционерите на фалирали банки. Последните изменения в Закона за кредитните институции гласят, че мерки за рекапитализация чрез вътрешни източници трябва да се предприемат, преди да бъде взето решение от компетентен орган относно изразходването на държавни средства, в съответствие с правилата за държавните помощи. Първичното законодателство предвижда, че БНБ ще издава наредби относно задължителните капиталови буфери, държани от банките, относно условията и реда за тяхното формиране и актуализиране, както и „условията за задължителното покриване на загуби от страна на акционерите и държателите на инструменти на собствения капитал на банката преди покриването на загуби посредством използването на други източници“. Пълното транспониране на Директивата за възстановяване и преструктуриране на банките е все още в ход — органите имат срок до края на 2015 г. да въведат разпоредби, които позволяват споделяне на тежестта с първостепенните необезпечени кредитори и незащитените вложители. Това ще осигури допълнителна защита на данъкоплатците, ако възникват случаи на проблемни банки. Други важни аспекти на директивата, като изискването за банките да разработват и редовно да актуализират оздравителни планове в случай на несъстоятелност, вече са транспонирани, а БНБ разполага и с правомощия за ранна намеса. Графика 2.1.12: Отчет за приходите и разходите, национални банки, сценарий, при който съотношението на обезценките спрямо активите е същото като средното за сектора, при равни други условия, на база плъзгаща се сума за четири тримесечия Източник: БНБ, изчисления на Европейската комисия Въпреки тази привидно стабилна рамка за оздравяване, случаят с КТБ показа ясно недостатъците и несъответствията с други национални закони. Случаят с КТБ не беше решен бързо, което повдигна съмнения относно способността на органите да реагират ефикасно в спешни ситуации. Един от установените конкретни недостатъци в правната рамка е, че БНБ има правото да постави дадена банка под специален надзор, с което ефективно да преустанови всички операции и да замрази нейните задължения за плащане, без да оттегля банковия ѝ лиценз, за срок до шест месеца. Въпреки това в българския Закон за гарантиране на влоговете в банките отнемането на банковия лиценз се използва като единствен фактор за задействане на изплащането на гарантираните влогове. Както Европейската комисия ([9]), така и Европейският банков орган ([10]) определиха това като нарушение на правилата на Директивата на ЕС относно схемите за гарантиране на депозити (ДСГД). Това означава, че предоставянето на обезщетение за влоговете в България не е лесен процес, както стана ясно при случая с КТБ. В съчетание с факта, че централната банка не предприе алтернативни действия, позовавайки се на евентуални правни рискове (напр. липсата на правна сигурност относно определените процедури за започване на частично изплащане на наличните ресурси на банка, намираща се под надзор), това допълнително усложни ситуацията и доведе до блокиране на достъпа до гарантираните депозити за период, значително по-дълъг от 20-дневния срок, предвиден в Директивата относно схемите за гарантиране на депозити. Това доведе до отрицателни икономически последици и до потенциално дестабилизиращ ефект върху целия банков сектор. Органите представиха пред парламента нов Закон за гарантиране на влоговете, който би спомогнал за преодоляване на установените недостатъци. Действия на БНБ След кризата от лятото органите обявиха редица мерки за възстановяване на доверието. През първата половина на 2014 г. БНБ започна макропруденциални мерки с цел запазване на капиталовите буфери, натрупани в системата (вж. каре 2.1.2). Събитията през лятото на 2014 г. разкриха слабости в надзора, решаването на които е от ключово значение за бъдещата устойчивост на банковата система. По-специално, бяха забелязани слабости в качеството, обхвата и честотата на проверките на място, особено за институциите със системно значение, надзора на риска от концентрация, кредитирането на свързани лица и практиките на банките за обезпечение. Органите обявиха намерението си да започнат тясно сътрудничество с Единния надзорен механизъм на Европейската централна банка, като предоставят на Европейската централна банка правомощия над БНБ в редица области.([11]) Въпреки това още не са предприети официални действия по този въпрос. Освен това БНБ покани Европейския банков орган да извърши партньорска проверка на нейните надзорни практики и поиска преглед от Международния валутен фонд и Световната банка по програмата за оценка на финансовия сектор. Като първа стъпка към тези прегледи БНБ започна процес на самооценка. В допълнение БНБ предприе стъпки за увеличаване на броя на проверките на място и за разширяване на техния обхват. Накрая, очаква се проектът за закон, с който ще се транспонира изцяло Директивата за възстановяване и преструктуриране на банките, да бъде внесен в парламента през второто тримесечие на 2015 г. Каре 2.2.1: Макропруденциални действия БНБ задейства капиталови буфери през 2014 г. за преодоляване на системните рискове, произтичащи от отслабването на пруденциалните изисквания за българските банки в резултат на прилагането на Директивата за капиталовите изисквания (ДКИ IV). Буфер за системния риск, определен на 3 % от вътрешните рискови експозиции — т.е. за длъжниците, установени в България, като чуждестранните длъжниците са извън обхвата на мярката — бе въведен през октомври с начална отчетна дата 31 декември 2014 г. Той се прилага за всички кредитни институции, лицензирани в България, на индивидуално, консолидирано или подконсолидирано равнище. В съответствие с член 160, параграф 6 от ДКИ БНБ задейства също предпазен капиталов буфер в размер на 2,5 %, приложим за всички кредитни институции, лицензирани в България, от май 2014 г. Тази дата е по-ранна от изискваната, тъй като задействането на този буфер става задължително едва от 1 януари 2016 г. Анализът, представен от БНБ на Европейския съвет за системен риск, показва, че въвеждането на ДКИ IV и Регламента относно капиталовите изисквания е довело до отслабване на минималните регулаторни изисквания за капитала на българските банки в резултат на по-малко консервативните изисквания в регулаторната рамка на ЕС.([12]) Така макропруденциалните мерки на БНБ са били въведени, за да се предотврати ерозирането на вече натрупания в банките капитал и за да се запази финансовата стабилност при липсата на активна парична политика в рамките на валутен борд, на фона на влошаващото се кредитно качество и слабата рентабилност на много институции. Въпреки това надзорните органи трябва да останат бдителни, за да се избегне изчерпване на капитала в някои банки предвид текущото калибриране на мерките. Основният риск произтича от покритието на буфера за системния риск, който е насочен само към вътрешните експозиции, докато някои институции притежават значителни чуждестранни експозиции, включително към своите банки майки, разположени извън територията на България. По-голямата част от кредитните портфейли на националните банки са на български длъжници (около 97 %), и следователно са в обхвата на буфера за системния риск, но експозициите към чуждестранни кредитни институции възлизат на около 5,23 млрд. EUR или 15,6 % от общия размер на заемите и авансите за системата към края на третото тримесечие на 2014 г. Следователно е възможно някои чуждестранни банкови групи да намалят капитала в българските си дъщерни дружества, като същевременно запазят непроменени вътрешногруповите експозиции (като прекомерната ликвидност често е поставена на депозит в банките майки, също за да бъдат изпълнени пруденциалните изисквания за ликвидност). Въпреки че капиталовите равнища в системата продължават да са високи, слабото вътрешно генериране на капитал и влошаващото се кредитно качество в някои институции могат да доведат до постепенно изчерпване на капитала и ерозия на наличните буфери. Освен това въпреки че като цяло експозициите към чуждестранни кредитни институции не представляват значителен риск, може да се наложи да бъдат включени в обхвата на буфера за системния риск. ([13]) ([1]2) Анализът на БНБ показва, че въвеждането на новата регулаторна рамка на ЕС води до подобрение на средния коефициент на капиталова адекватност на българската банкова система от 16,9 % до 21,7 %, а съотношението на капитала от първи ред нараства от 16 % до над 19 %. Такива високи капиталови съотношения смекчават донякъде рисковете относно качеството на активите и относно обезпеченията, посочени по-горе. ([1]3) Всички други държави членки, които са въвели Единния съвет за преструктуриране (Чешка република, Дания, Естония, Хърватия, Нидерландия и Швеция), са го направили с включване на всички експозиции — както местните, така и чуждестранните. БНБ обяви планове за цялостен преглед на качеството на активите с участието на трети страни. Такъв преглед ще е необходимо условие за влизане в тясно сътрудничество с Единния надзорен механизъм. Планира се прегледът на качеството на активите да обхване целия банков сектор, следвайки методиката, прилагана от Европейската централна банка в при нейната цялостна оценка. Прозрачността, тясното сътрудничество с международните институции по време на целия процес и пълното покритие на сектора, включително чуждестранните клонове на български банки, ще бъдат от основно значение за надеждността на начинанието. Прегледът на качеството на активите е планиран да започне през последното тримесечие на 2015 г. или първото тримесечие на 2016 г. Пенсионноосигурителни схеми Системата на частните пенсионни фондове постепенно се превърна в най-голямата част от небанковия финансов сектор в България. Към септември 2014 г. има общо девет пенсионни застрахователни дружества, извършващи дейност в България. От 2009 г. насам годишните темпове на растеж на нетните активи на пенсионните фондове са били 15—17 % за двата пазарни лидера, 22—30 % за четирите средни по размер фонда и около 25 % за малките фондове. Според Комисията за финансов надзор (КФН) темпът на нарастване на активите на пенсионните фондове е вероятно да се увеличи през следващите години и се очаква те да надхвърлят 20 млрд. BGN (т.е. над една четвърт от размера на българската икономика) до началото на следващото десетилетие. Това би означавало съществено засилване на значението на пенсионните схеми за развитието на капиталовите пазари, за финансовото посредничество и за макроикономическата и финансовата стабилност през следващите години. Към октомври 2014 г. най-големият пенсионен фонд е „Доверие“ (дъщерно дружество на австрийското дружество Vienna Insurance Group) с нетни активи над 2 млрд. BGN (27,6 % пазарен дял). Пазарът за пенсионно осигуряване е много по-концентриран отколкото банковия пазар или пазара на общото застраховане и животозастраховането. На двата пазарни лидера „Доверие“ и „Алианц България“ се падат повече от половината от общите активи в сектора (графика 2.1.13). Частните пенсионни фондове са се превърнали във важен източник на ликвидност за финансовата система на България. Те притежават около 11 % от общия държавен дълг към октомври 2014 г. Въпреки че това прави пенсионните фондове важен източник на финансиране за правителството, делът на средствата, които те предоставят, е все още значително по-малък, отколкото този, предоставян от националната банкова система, която притежава почти 70 % от емитираните държавни дългови инструменти. Освен това пазарната стойност в счетоводните баланси на фондовете на акциите, емитирани от български дружества, представлява около 15 % от пазарната капитализация на Българската фондова борса. Графика 2.1.13: Нетни активи на пенсионните фондове, млн. EUR, септември 2014 * обозначава фондове с чуждестранна мажоритарна собственост Източник: Комисия за финансов надзор Преките връзки между пенсионните фондове и банковата система могат да бъдат съществени. Пенсионните фондове могат да инвестират в банкови депозити само в банки, които са с кредитен рейтинг, по-висок от „BB“ (съгласно скалата на Fitch и S&P) или „Ba2“ (Moody’s), което значително ограничава броя на банките, в които фондовете могат да влагат средства. Нито една от националните банки не отговаря на този критерий. Капиталовите инвестиции в банките също са незначителни. Най-значителната експозиция между пенсионните фондове и банковата система е чрез банките попечители, които всеки пенсионен фонд е задължен да има (списъкът на банките, които могат да бъдат попечители, се изготвя и публикува от БНБ). Банките попечители държат касовите активи на пенсионните фондове, които в миналото са представлявали до 20 % от нетните активи на отделните фондове. Макар че има строг надзор, съществуват слабости в сектора. Комисията за финансов надзор (КФН) е органът, отговарящ за надзора на пенсионните фондове и за целия небанков финансов сектор. КФН също има някои банкови надзорни отговорности, но единствено по отношение на банките попечители на пенсионни фондове. КФН се оглавява от петчленен управителен съвет, който се назначава от парламента за срок от шест години и е функционално отделен от БНБ. Надзорът на пенсионните фондове се състои в проверки на място, преглед на дневни, месечни и тримесечни данни за всеки пенсионен фонд и евентуално всяка отделна инвестиция, която фондовете правят, може да бъде проверена. През 2013 г. КФН е извършила 17 проверки на място, включително в сътрудничество с БНБ по две от 20-те банкови проверки на място, извършени през същата година. Кодексът за социално осигуряване ограничава инструментите, в които пенсионните фондове могат да инвестират (вж. таблица 2.1.2), и поставя ограничения за акционерите (един инвеститор може да има дялово участие само в едно дружество за пенсионно осигуряване), които са подробно описани в друг законодателен акт ([14]), за да се гарантира конкурентна и прозрачна структура на собственост. Въпреки тази законодателна рамка, структурата на собственост на дружествата за пенсионно осигуряване невинаги е прозрачна, което може да внесе неяснота относно кръга на свързаните страни. Това затруднява установяването на експозицията на свързани страни към икономическия собственик на пенсионните фондове и на свързаните с това експозиции. Съгласно Кодекса за социално осигуряване даден пенсионен фонд не може да инвестира в ценни книжа, емитирани от собственика на дружеството за пенсионно осигуряване, което го управлява, или от дружества, свързани със собственика. Таблица 2.1.2: Инвестиционни ограничения за универсалните пенсионни фондове * не повече от 5 % в едно образувание Източник: Кодекс за социално осигуряване Преразглеждането и, където е необходимо, укрепването на капацитета за надзор на КФН е от ключово значение. Националните фондове са ориентирани в много по-голяма степен към вътрешния пазар отколкото фондовете с чуждестранна мажоритарна собственост (вж. графика 2.1.14). За някои фондове делът на инвестициите в чуждестранни инструменти е по-малък от 5 %. Действащото законодателство, макар и като цяло стабилно, съдържа слабости в областта на свързаните лица и свързаните експозиции, които включват значителен риск за рентабилността на фондовете, бъдещите пенсии на техните клиенти и по-общо за ефективното разпределение на ресурсите в икономиката. Случаят с КТБ показа, че експозициите към свързани лица може да бъдат значителен проблем, като разкриването им може да бъде сложно и да изисква задълбочено разследване. Управлението на кредитния риск би могло до известна степен да бъде засегнато от факта, че настоящото законодателство не предвижда външно оценяване на активите с изключение на недвижимите имоти. Пенсионните фондове остойностяват своите собствени активи съгласно методиките, препоръчани от КФН в Наредба № 9. Графика 2.1.14: Инструменти, търгувани на регулираните чуждестранни пазари Източник: Комисия за финансов надзор Намаляване на задлъжнялостта на частния сектор Нефинансовите дружества (НФД) са натрупали значителни задължения през годините преди кризата. Нетните финансови задължения на НФД са били около 75 % от БВП през 2004 г., но са се увеличили с над 100 процентни пункта до 2007 г. Въпреки че това разширяване на счетоводния баланс доведе до увеличаване на икономическото производство, то също така остави дружествата със значителен дълг при настъпването на кризата. Заемите са приблизително равномерно разпределени между вътрешнофирмени заеми от чужбина и заеми от местни банки. Делът на дълговите ценни книжа е незначителен. От 2008 г. насам пасивите на дружествата са се стабилизирали. Налице са някои различия между отделните години предимно поради въздействието на оценката на капитала (вж. графика 2.2.1). Графика 2.2.1: Счетоводен баланс, нефинансови предприятия Източник: Европейска комисия Високото равнище на корпоративна задлъжнялост предполага значителна нужда от намаляване на задлъжнялостта в сектора. Потенциалните нужди от намаляване на задлъжнялостта в частния сектор (включително домакинствата) се оценяват на над 30 % от БВП, повечето от които ще бъдат в нефинансовия корпоративен сектор. Следователно корекциите в счетоводния баланс биха могли да окажат отрицателно въздействие върху инвестициите и растежа в краткосрочен до средносрочен план. Преструктурирането на корпоративния дълг може също да повлияе на рентабилността на банковия сектор, особено за кредитните институции, които са поели по-висок риск при разширяването на своите кредитни портфейли през последните години. За повече подробности, вж. точка 2.1. Преобладаващата дефлационна среда допълнително засилва натиска върху корпоративните счетоводни баланси. При липсата на традиционни инструменти на паричната политика в рамките на валутен борд, ефективността на предприятията в България е силно зависима от външни фактори, включително вносните и износните цени и валутните колебания на еврото. Дефлацията, наблюдавана в страната от средата на 2013 г., има отрицателно въздействие върху паричните потоци и рентабилността, която от 2009 г. непрекъснато спада. Графика 2.2.2: Маржове на печалбата, нефинансови предприятия Източник: Европейска комисия Данните на ниво предприятия потвърждават макроикономическите и финансовите рискове, свързани с високия корпоративен дълг. Прегледът на дълговия ливъридж и рентабилността на предприятията показва, че значителна част от дружествата работят при високо съотношение дълг/капитал и ниска рентабилност, измерена чрез EBITDA (вж. таблица 2.2.1). ([15]) Това означава, че дълговото финансиране не се използва ползотворно в тези дружества и че значителна част от дълговото финансиране е концентрирано в най-нерентабилните дружества. Такива предприятия са по-податливи на икономически сътресения, което увеличава риска от несъстоятелност. Дружествата в сектора на хотелиерството и ресторантьорството, строителството, недвижимите имоти и други сектори на услугите са изправени пред най-висок риск в това отношение (вж. графика 2.2.3). От своя страна, ако тези рискове се реализират, те биха могли да увеличат кредитните загуби и да се отразят на стабилността на банковия сектор. Както вече бе отбелязано в точка 2.1, загубите на КТБ до голяма степен бяха концентрирани в заеми за дружества с висок ливъридж и ниска или отрицателна рентабилност. Таблица 2.2.1: Съотношения на корпоративния дълг Източник: База данни ORBIS, изчисления на Европейската комисия Графика 2.2.3: Рискове за устойчивостта по сектори Източник: База данни ORBIS, изчисления на Европейската комисия Натискът за намаляване на задлъжнялостта е по-ясно изразен от страната на търсенето на кредити. Въпреки намаляващите лихвени проценти в периода след кризата има слабо търсене на кредити. Бавното икономическо възстановяване, слабото вътрешно търсене и натрупаните големи дългове допринасят за това положение. Що се отнася до отделните сектори, дълговете в строителството, хотелиерството и ресторантьорството са се понижили спрямо 2009 г., докато експортно ориентираните сектори, включително производството и професионалните услуги (в т.ч. разширяващият се сектор на аутсорсинга на бизнес процеси), са запазили своето търсене на кредити и са поели още дългове. В някои сектори обаче промените в кредитирането са били значително по-динамични от промяната в брутната добавена стойност, включително в някои сектори, които са изправени пред големи рискове за финансовата устойчивост (вж. графика 2.2.4). От страната на предлагането на кредити нарастващият дял на необслужваните заеми и променливата склонност към поемане на рискове в някои части на банковия сектор, както е посочено в точка 2.1., може да са довели до затягане на критериите за отпускане на заеми (вж. графика 2.2.5). Графика 2.2.4: Секторен растеж на заемите и брутна добавена стойност Размерът на кръга показва дела на сектора от общия размер заеми. Кодове по NACE 2: А — Селско, горско и рибно стопанство. F+L — Строителна дейност и търговия с недвижими имоти. M-N — Професионални, научни и технически дейности; административни и спомагателни дейности. Източник: БНБ, Европейска комисия, изчисления на Европейската комисия Частните инвестиции са спаднали в периода след кризата. Инвестициите, след приспадане на обезценяването и амортизацията, се свиха рязко след кризата във всички сектори и най-вече в строителството и недвижимите имоти. Със секването на чуждестранните капиталови потоци, брутните инвестиции намаляха и не бяха достатъчни, за да се запази равнището на натрупан капитал от преди кризата. Нуждите от инвестиции в бъдеще вероятно ще се увеличат с икономическото възстановяване, което подчертава важността на подобряването на бизнес средата, както се посочва в точка 3. Увеличението в размера на корпоративните спестявания би могло да се тълкува като отговор на натиска за намаляване на задлъжнялостта. Дружествата увеличиха спестяването и допринесоха положително за баланса между спестяванията и инвестициите в цялата икономика от 2010 г. насам (вж. графики 2.2.6 и 2.2.7). Балансът беше подчертано отрицателен през годините преди кризата, когато дефицитът беше финансиран от потоците чуждестранен капитал. Увеличените нужди от финансиране на публичния сектор и нуждите от частни инвестиции биха могли отново да доведат до несъответствие и да се наложи да бъдат финансирани от чужбина. Натискът за намаляване на корпоративната задлъжнялост може да се е отразил и върху спада на заетостта. Спадът на заетостта в периода след кризата беше по-висок в България отколкото в други държави със сходен спад в производството и би могъл да се дължи също на продължаващите корекции в баланса. ([16]) Действия по политиката в тази област изглеждат оправдани, за да се осигури плавен процес на намаляване на задлъжнялостта с минимално въздействие върху икономическия растеж. Възможностите на политиката за решаване на проблема биха могли да включват подобрения в нормативната уредба за обявяване в несъстоятелност (вж. точка 3), координиране на преструктурирането на дълга, когато това е възможно, както и мерки, свързани с банковия сектор, както е изложено в точка 2.1. Графика 2.2.6: Спестявания и инвестиции, нефинансови предприятия Източник: Европейска комисия Графика 2.2.7: Баланс между спасявания и инвестиции Източник: Европейска комисия Устойчивост на външната позиция Нетната международна инвестиционна позиция (НМИП) изглежда устойчива въз основа на последните промени в текущата сметка (ТС) и прогнозите за бъдещето. Външната позиция остава силно отрицателна — НМИП се задържа на около -76 % от БВП през 2014 г. Вътрешният модел, използван за прогнозиране на промените в НМИП ([17]), съчетан с прогнозата на Европейската комисия, сочи вероятно постоянно подобряване на външната позиция. Поддържането на една и съща НМИП като дял от БВП през следващото десетилетие позволява среден годишен дефицит по текущата сметка от 2,3 %. В същото време намаляването на НИМП до индикативния праг от -35 % до 2024 г. ще изисква излишък по текущата сметка от 2,0 % годишно. Като се има предвид сегашната структура на текущата сметка, това би изисквало среден първичен излишък по текущата сметка (търговско салдо + текущи трансфери) в размер на 4,5 %. Поради това подобряването на НМИП само се очаква да бъде постепенно в краткосрочен план (вж. 2.2.8). Графика 2.2.8: Салда по текущата сметка, водещи до стабилизиране на НМИП, въз основа на дългосрочни прогнози Текуща сметка, докладвана в националните сметки. Източник: Европейска комисия Устойчивостта ще зависи също от еволюцията на усещането за риск. Външните задължения са съсредоточени в нефинансовия частен сектор (вж. графика 2.2.9). Повечето от тях представляват трансгранични вътрешнофирмени заеми, както е посочено в разбивката на брутния външен дълг (вж. графика 2.2.10). Този тип финансиране се отличава с относително нисък риск. Същевременно обаче рискът не е равен на нула и може да породи проблеми с финансирането, ако настъпят промени в усещането за риск по отношение на България у чуждите инвеститори. След бързото увеличаване на задълженията финансовият сектор изплати по-голямата част от външния си дълг през последните две години. Външните задължения на държавата бяха ниски, но увеличените дефицити, появили се през 2014 г. и планирани и за идните години, може да увеличат значението на държавните заеми за нетната международна инвестиционна позиция, както се посочва в точка 1. Матуритетният профил и валутната структура на външния дълг не сочат непосредствени рискове. Краткосрочният дълг намаля до ниво под 30 % от общия размер след рекордното равнище от над 35 % през 2008 г. и в общи линии е разпределен поравно между финансовия и нефинансовия корпоративен сектор. Външният държавен дълг беше изцяло дългосрочен до края на 2014 г., когато правителството взе краткосрочен заем. След падежа и рефинансирането в евро през януари 2015 г. на облигации, деноминирани в щатски долари, над 90 % от брутния външен дълг на България е деноминиран в евро. Графика 2.2.9: Нетна международна инвестиционна позиция по сектори Източник: Европейска комисия Преките чуждестранни инвестиции (ПЧИ) представляваха значителна част от финансирането на растежа и формирането на нетната международна инвестиционна позиция (НМИП). Вътрешните спестявания не са достатъчни за финансирането на растеж. ПЧИ имат благоприятен ефект за икономиката като цяло, и по-специално за определени сектори като производството, чрез повишаването на производителността и подобряването на износа на страната. Голям дял от ПЧИ в периода преди кризата бяха насочени и към инвестиции в строителството и недвижимата собственост (вж. графика 2.2.11). Макар че се отразиха благоприятно на сектора на туризма, тези инвестиции допринесоха също така за изкуствения бум в сектора на недвижимите имоти и за бързото разрастване на строителния сектор. Вследствие на кризата цените на жилищата спаднаха с близо 40 % и около 1/3 от работниците в строителния сектор загубиха работата си. Това подчертава колко важно е привличането на ПЧИ в производствените сектори, за да се избегне създаването на дисбаланси в икономиката. В периода след кризата разпределението на ПЧИ по сектори се промени. Последните притоци от ПЧИ са по-балансирани по отношение на разпределението им по сектори. По-специално секторът на енергетиката, включително възобновяемите енергийни източници, привлече в значителна степен вниманието на инвеститорите (вж. графика 2.2.12). Същевременно обаче неотдавнашните проблеми с ценообразуването на енергията от такива източници сочат потенциални въпросителни във връзка с рентабилността на тези инвестиции. В периода 2010—2013 г. размерът на ПЧИ в енергетиката се е удвоил. Производството е привлякло 21 % от инвестициите, а инвестициите в строителството и недвижимите имоти са спаднали значително. Графика 2.2.10: Структура на брутния външен дълг Източник: Европейска комисия Като цяло след кризата външната задлъжнялост е намаляла, но рискове продължават да съществуват. Те са свързани предимно с обслужването на дълга на частния сектор в условията на дефлация и с увеличаващите се нужди от финансиране на публичния сектор. Графика 2.2.11: Размер на входящите ПЧИ по икономически дейности * трето тримесечие на 2014 г. Източник: Българска народна банка Графика 2.2.12: Приток на ПЧИ, 2010—2014 г. Източник: Българска народна банка Представяне на външните пазари и конкурентоспособност Промените във външната задлъжнялост зависят от динамиката по текущата сметка и по този начин са обвързани в значителна степен с износа на страната. В следващата точка се разглеждат представянето на България на външните пазари и нейната конкурентоспособност. Графика 2.2.13: Дялове на услугите на световния пазар Източник: СТО, Европейска комисия България изглежда в добра позиция да увеличи износа си. Внимателното разглеждане на географската и продуктовата специализация на страната показва, че през периода 2008—2013 г. тя е успяла да увеличи както дела си при продуктите, които изнася, така и дела си във вноса на търговските си партньори. Освен това при основните търговски партньори се наблюдава положителна пазарна динамика (пазарите им се разрастват по-бързо в сравнение със средния темп в световен мащаб) и България е в състояние да увеличи дела си на този растящ пазар (вж. графики 2.2.14 и 2.2.15). Графика 2.2.14: Географско и секторно разпределение на номиналния процент на промяна (в USD) в стоковия износ Разбивка на четири компонента на общия (световен) номинален растеж на износа (след отчитане на растежа на световната търговия): i) растеж, дължащ се на растежа на пазарите по местоназначение, ii) растеж, дължащ се на растежа на продуктовите пазари, iii) растеж на износа към пазарите по местоназначение, надхвърлящ техния растеж, iv) растеж на износа на продуктовите пазари, надхвърлящ техния растеж. Източник: база данни COMTRADE, изчисление на Европейската комисия Разходната конкурентоспособност в промишления сектор изглежда солидна, а в секторите на строителството и услугите ръстът на заплатите е по-висок в сравнение с повишаването на производителността. Темпът на увеличение на разходите за труд и на разходите за труд за единица продукция вече е по-слаб и се очаква да остане слаб през идните години. В периода след кризата продължи съкращаването на работни места в промишления сектор, което доведе до повишена производителност. Същевременно увеличението на разходите за труд за единица продукция запази доста по-слаб темп в сравнение с останалата част от икономиката (вж. графика 2.2.16). Освен разходната конкурентоспособност представянето на страната на външните пазари беше благоприятствано и от други фактори, които не са свързани с разходите. ([18]) Графика 2.2.15: Динамика и конкурентоспособност на стоковия износ (2012—2013 г.) Размерът на кръговете показва значението на съответното местоназначение за общия размер на износа на страната към края на периода. Пазарна динамика означава разликата между годишните темпове на растеж на световния внос по пазари и на глобализирания световен внос. Конкурентоспособност означава разликата между годишните темпове на растеж на износа на съответната държава по пазари и световния внос по пазари. Източник: база данни ORBIS, изчисление на Европейската комисия След рекордните дефицити в годините на висок растеж салдото по текущата сметка претърпя предимно нециклична корекция. Комбинацията от световен икономически растеж, развитие на финансовите пазари и положителен ефект на доверие в контекста на подготовката за присъединяване към ЕС доведе до кумулативен дефицит по текущата сметка от над 75 % от БВП през периода 2005—2008 г., т.е. средна годишна стойност от около 19 %. Притокът на ПЧИ финансира тези дефицити, които до голяма степен бяха предизвикани от стоки и услуги, изисквани от чуждестранните инвестиции. Изглежда, че голяма част от корекцията в периода след кризата може да се обясни с нециклични фактори. Разликата между фактическия и потенциалния БВП в периода между 2002 и 2008 г. беше положителна с върхово ниво от 5 % от потенциалния БВП през последната от тези години, след което разликата стана отрицателна. Графика 2.2.16: Разходи за труд за единица продукция по сектори Източник: Европейска комисия Макар бързото коригиране на текущата сметка след това да говори за цикличен елемент, излишъците по текущата сметка, наблюдавани от 2011 г. насам, са показател за структурна промяна в текущата сметка. Констатацията относно нецикличната корекция се подкрепя и от модела на Комисията за корекция на текущата сметка, при който се взема предвид разликата между фактическия и потенциалния БВП и реалните ефективни колебания на валутните курсове (вж. графика 2.2.17). Графика 2.2.17: Компоненти, допринесли за промяната в салдото по текущата сметка през периода 2007—2015 г. Източник: Европейска комисия Обобщение Българският пазар на труда е инертен с ниско ниво на заетостта и висока безработица. Броят на заетите лица през 2014 г. е с около 13 % по-нисък от рекордните нива през 2008 г. Равнището на заетостта, измерено на базата на населението в трудоспособна възраст (лица на възраст 20—65 години), е спаднало от над 70 % през 2008 г. на 63,5 % през 2013 г. Това означава, че България изостава от средната за ЕС стойност от 68,4 %. Самото население в трудоспособна възраст намалява от години насам. След спада до под 6 % през 2008 г., нивото на безработицата се покачи на 13 % през 2013 г. и според изчисленията е спаднало на 11,7 % през 2014 г. Въпреки някои първи признаци за подобряване на ситуацията на пазара на труда през 2014 г., голяма част от населението все още е изправена пред сериозни предизвикателства във връзка с участието на пазара на труда. Това излага тези хора на риск от бедност. През 2013 г. нивото на активност за хората на възраст 15—64 години беше с 3,5 процентни пункта по-ниско от средната за ЕС стойност, а нивото за хората на възраст 15—24 години беше с 12,5 процентни пункта по-ниско от средната за ЕС стойност. Според прогнозите в периода 2015—2016 г. възстановяването на пазара на труда ще остане сравнително слабо. Някои сектори и категории работници са особено засегнати от кризата. Както се признава и в предишни изследвания, ([19]) безработицата в България по време на икономическата криза е нараснала предимно сред неквалифицираните и нискоквалифицираните работници, младите хора и ромите. Загубата на работни места беше най-значителна в секторите на строителството и производството. Секторът на строителството понесе неблагоприятните последици от свиването на пазара на недвижими имоти. Загубата на работни места в производството, което представлява ориентиран предимно към износа сектор, показва, че вероятно предприятията са предпочели най-вече да съкратят работни места, за да намалят разходите и да увеличат конкурентоспособността си. Погледнато от по-широк ъгъл, основните проблеми в структурата на работната сила водят до ниско ниво на заетост и ограничават капацитета за адаптиране на икономиката в краткосрочен план, като същевременно ограничават потенциала за растеж в средносрочен и дългосрочен план. Ниската степен на адаптивност към промените на пазара на труда показва, че системите на образование и обучение (включително предвиждането на нужните умения) биха могли да направят така, че уменията да отговарят в по-голяма степен на нуждите на пазара на труда. Високата степен на несъответствия между търсените и предлаганите умения е още по-осезаема, от една страна, поради рязкото и може би трайно унищожаване на работни места в секторите, които са били силно засегнати от кризата, и, от друга страна, поради големите разминавания между предлагането и търсенето на умения на пазара на труда. Това води до структурно слаби възможности за намиране на работа за определени групи в неравностойно положение. Освен това липсата на умения се утежнява от високите равнища на емиграция. Тези фактори допълват общите проблеми на застаряващото население и предизвикателствата за пазара на труда. Дългосрочната безработица се е увеличила в периода след кризата и има риск тя да се превърне в структурна. Средната продължителност на периода на безработица се е увеличила между 2009 г. и 2014 г. В частност, в периода между 2008 и 2014 г. делът на лицата без работа в продължение на повече от четири години е нараснал от около 1 % от работната сила до над 2,5 % и понастоящем представлява над 20 % от безработните (вж. графика 2.3.2). Както се посочва в задълбочения преглед за 2014 г., това увеличава риска безработицата да се превърне в структурна, тъй като уменията на безработните вече не са на предишното ниво или вече не съответстват на променящото се търсене на пазара на труда. Високата структурна безработица би снижила капацитета за адаптиране на икономиката. Графика 2.3.2: Безработицата според продължителността Източник: Европейска комисия Определяне на минималната работна заплата България разполага с официална минимална работна заплата, определяна от правителството. Замразяването в периода между 2009 и 2011 г. беше последвано от чувствителни увеличения и ръст, по-висок от средния ръст на заплатите. Въпреки че в номинално изражение българската минимална заплата е най-ниската в ЕС, увеличенията между края на 2011 г. и средата на 2015 г. възлизат кумулативно на над 58 %, включително вече гласуваните двуетапни увеличения за тази година. Плановете на правителството включват допълнителни увеличения от около 18 % в периода 2016—2017 г. В резултат на това съотношението между минималната и средната заплата се е увеличило и би могло да надхвърли 50 % до 2017 г. (вж. графика 2.3.3). В бъдеще тези резки дискреционни промени в политиката на правителството за определяне на заплатите биха могли да имат отрицателно влияние върху пазара на труда. Графика 2.3.3: Минимална и средна заплата (BGN) Източник: Европейска комисия Неотдавнашните увеличения на минималната заплата увеличиха двойно нейния обхват и доведоха до нарастване на нейното значение за пригодността за заетост на някои работници. Според доклад на Министерството на финансите ([20]) делът на работниците, които получават минималната работна заплата, е спаднал от 16 % през 2005 г. на 6 % през 2011 г. Увеличенията до 2014 г. имаха за резултат обхват от 12,4 % от заетите лица, ([21]) като същевременно не са правени оценки за гласуваните през 2015 г. и след това увеличения. Според проучване, поръчано от Министерството на труда, ([22]) мнозинството от анкетираните работодатели (около 60 %) не считат минималната заплата за значителен фактор при решенията им за назначаване и освобождаване от работа. При все това общият резултат не важи за всички региони, икономически сектори и равнища на уменията на служителите. Например над 50 % от анкетираните работодатели в сектори, в които се разчита на нискоквалифициран труд, като добивната промишленост, хотелиерския и ресторантьорския сектор и сектора на енергетиката, както и работодателите в северозападната част на страната, считат нарастването на минималната заплата като фактор за намаляване на заетостта. Увеличенията на минималната заплата се решават без да се следва механизъм, основан на съответните макро показатели. В България все още няма ясни насоки за определяне на минималната заплата и липсват прозрачност и ефективно консултиране със социалните партньори. Вследствие на това системата създава несигурност относно това дали ще се постигне правилен баланс между целите на подпомагането на заетостта и конкурентоспособността, от една страна, и гарантирането на трудовите доходи, от друга. Минималните осигурителни прагове Системата на минимални осигурителни прагове (СОП) и увеличаването им през последните години може да оскъпят прекалено наемането на нискоквалифициран труд и да ограничат възможностите за адаптиране на пазара на труда. Тази система на СОП определя над 700 различни минимални равнища на вноските за социална сигурност за около 85 икономически сектора и 9 професии. Системата е въведена през 2003 г. и е насочена към борба със сивата икономика и подобряване на събираемостта на данъците. Нарастването на СОП като цяло е следвало ръста на средната заплата. ([23]) Нарастването на СОП за неквалифицираните и ниско квалифицираните беше ускорено посредством административните увеличения на минималната заплата. Бързите увеличения на минималната работна заплата я превърнаха в СОП за нископлатените работници в повечето сектори на икономиката (вж. графика 2.3.4). Въпреки че праговете са договорени между социалните партньори, административните увеличения на минималната работна заплата са заменили и на практика обезсилили този процес на договаряне за най-