C 403/2

Известие на Комисията — Наръчник относно трансфера на осъдени лица и наказанията лишаване от свобода в Европейския съюз

(2019/C 403/02)

СЪДЪРЖАНИЕ

СПИСЪК НА СЪКРАЩЕНИЯТА 5

ПРЕДГОВОР 6

ВЪВЕДЕНИЕ И ОБЩА ПРАВНА УРЕДБА 6

1. Общ преглед 6

1.1. Основни характеристики на рамковото решение 7

1.1.1. Изпращане 8

1.1.2. Удостоверение 8

1.1.3. Съдебно решение 8

1.1.4. Наказание 8

1.1.5. Издаващата държава и изпълняващата държава 9

1.2. Принципът на взаимно признаване 9

1.3. Правно действие на рамковите решения на ЕС 9

1.4. Член 267 от ДФЕС: преюдициално производство 10

ЧАСТ I: ИЗПРАЩАНЕ НА СЪДЕБНО РЕШЕНИЕ И УДОСТОВЕРЕНИЕ 10

2. Изисквания за изпращане 10

2.1. Приложно поле на рамковото решение 10

2.1.1. Ratione personae 10

2.1.2. Ratione materiae 10

2.1.3. Ratione temporis 11

2.2. Компетентни органи 11

2.3. Избор на изпълняващата държава 11

2.3.1. Сценарии съгласно член 4, параграф 1 11

2.3.2. Трансфер до държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее (член 4, параграф 1, буква а) 12

2.3.3. Трансфер до държавата членка, в която лицето ще бъде депортирано (член 4, параграф 1, буква б) 12

2.3.4. Трансфер до друга държава членка, която е дала съгласие за трансфер (член 4, параграф 1, буква в) 12

2.4. Информирано съгласие на осъденото лице 13

2.5. Съгласие на изпълняващата държава 13

2.6. Становище на осъденото лице 14

2.7. Оценка на социалната реинтеграция 14

2.7.1. Издаващата държава трябва да бъде удовлетворена 14

2.7.2. Консултация с изпълняващата държава, когато това е целесъобразно 14

2.7.3. Определение за „социална реинтеграция“ 15

2.7.4. Условия за изпълнение на наказанието 15

2.8. Списъкът с 32 престъпления, които дават основание за предаване без проверка за двойна наказуемост 15

2.9. Уязвими групи: непълнолетни извършители на престъпления и извършители с психични разстройства, и трансфер на мерки за психиатрични или здравни грижи 16

2.10. Съображения на издаващата държава, свързани с основните права 16

3. Процедура по изпращане 17

3.1. Субекти, които имат право да започнат процедурата 17

3.2. Процедура за получаване на становището на осъденото лице 17

3.3. Уведомяване на осъденото лице (член 6, параграф 4 и формуляр, даден в приложение II) 18

3.4. Документи, които трябва да бъдат изпратени 18

3.4.1. Удостоверение 18

3.4.2. Съдебно решение 19

3.5. Допълнителна полезна информация, предоставена от издаващата държава 22

3.6. Изпращане [Предаване] 22

3.7. Искане за информация за разпоредбите относно възможността за предсрочно или условно освобождаване 22

3.8. Искане за временно задържане 23

3.9. Оттегляне на удостоверението 23

ЧАСТ II: ПРИЗНАВАНЕ НА СЪДЕБНОТО РЕШЕНИЕ И ИЗПЪЛНЕНИЕ НА НАКАЗАНИЕТО 24

4. Процедура по признаване 24

4.1. Срок за вземане на решение относно признаването, както и средства за защита срещу решение за трансфер 24

4.2. Искане за писмен превод на съдебното решение 24

4.3. Отлагане 24

4.4. Временно задържане 25

5. Решение за признаване и изпълнение 25

5.1. Общо задължение за признаване и изпълнение 25

5.2. Съгласие на изпълняващата държава 25

5.3. Списъкът с 32 престъпления, при които не се изисква проверка за двойна наказуемост 25

5.4. Адаптиране на наказанието 26

5.5. Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието 27

5.5.1. Непълно или несъответстващо удостоверение (член 9, параграф 1, буква а) 27

5.5.2. Не са изпълнени критериите за изпращане (член 9, параграф 1, буква б) 27

5.5.3. Ne bis in idem (член 9, параграф 1, буква в) 27

5.5.4. Липса на двойна наказуемост (член 9, параграф 1, буква г) 27

5.5.5. Изпълнението на наказанието е погасено по давност (член 9, параграф 1, буква д) 28

5.5.6. Имунитет съгласно правото на изпълняващата държава (член 9, параграф 1, буква е) 28

5.5.7. Възраст за наказателна отговорност (член 9, параграф 1, буква ж) 28

5.5.8. Оставащият срок за изтърпяване от наложеното наказание е твърде кратък (член 9, параграф 1, буква з) 28

5.5.9. Задочни съдебни процеси (член 9, параграф 1, буква и) 28

5.5.10. Наказателно преследване за деяние, извършено преди трансфера (член 9, параграф 1, буква й) 29

5.5.11. Мярка за психиатрични или здравни грижи или друг вид мярка, предвиждаща лишаване от свобода (член 9, параграф 1, буква к) 30

5.5.12. Извънтериториално действие (член 9, параграф 1, буква л) 30

5.6. Частично признаване и изпълнение 30

6. Трансфер на осъденото лице 30

6.1. Срокове за физическия трансфер 30

6.2. Транзит през друга държава членка 30

6.3. Разноски по трансфера 31

6.4. Документи за пътуване 31

7. Изпълнение на наказанието 31

7.1. Приложимо право при изпълнението 31

7.2. Приспадане 31

7.3. Предсрочно и условно освобождаване 31

7.4. Амнистия, помилване 31

7.5. Преразглеждане на съдебното решение 32

7.6. Право на изпълнение на съдебното решение 32

7.7. Задължения за уведомяване и предоставяне на информация 32

8. Принцип НА особеността 56

ЧАСТ III: РАЗНИ ВЪПРОСИ 33

9. Комуникация между компетентните органи на различните етапи от процедурата 33

10. Отношение с други споразумения 34

11. Връзки с други актове относно съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси 34

11.1. Рамково решение 2002/584/ПВР относно Европейската заповед за арест 34

11.2. Други инструменти 35

11.2.1. Директива 2012/29/ЕС за правата на жертвите на престъпления 35

11.2.2. Рамково решение 2008/947/ПВР за прилагане на принципа на взаимното признаване на решения за пробация и алтернативни санкции 35

ПРИЛОЖЕНИЕ I — Рамково решение 2008/909/ПВР, неофициална консолидирана версия 37

ПРИЛОЖЕНИЕ II — Удостоверение за трансфер 52

ПРИЛОЖЕНИЕ III — Уведомяване на осъденото лице 58

ПРИЛОЖЕНИЕ IV — Схема на Рамково решение 2008/909/ПВР 59

ПРИЛОЖЕНИЕ V — Източници на информация 60

ПРИЛОЖЕНИЕ VI — Списък с решения на Съда на Европейския съюз, свързани с Рамково решение 2008/909/ПВР 61

ПРИЛОЖЕНИЕ VII — Списък с решения на Съда на Европейския съюз, свързани с Рамково решение 2002/584 62

СПИСЪК НА СЪКРАЩЕНИЯТА

Конвенция КПСШ Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген от 19 юни 1990 г. ЕЗА Европейска заповед за арест ЕКПЧ Конвенция за защита на правата на човека и основните свободи ЕСПЧ Европейски съд по правата на човека Европейска съдебна мрежа Европейска съдебна мрежа по наказателноправни въпроси EuroPris Европейска организация на затворите и изправителните институции Рамково решение 2002/584 Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 г. относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки Рамковото решение Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз Рамково решение 2008/947 Рамково решение 2008/947/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 г. за прилагане на принципа на взаимното признаване на решения за пробация и алтернативни санкции Рамково решение 2009/299 Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. за изменение на рамкови решения 2002/584/ПВР, 2005/214/ПВР, 2006/783/ПВР, 2008/909/ПВР и 2008/947/ПВР, с което се укрепват процесуалните права на лицата и се насърчава прилагането на принципа за взаимно признаване на решения, постановени в отсъствието на заинтересованото лице по време на съдебния процес TEU Договор за Европейския съюз ДФЕС Договор за функционирането на Европейския съюз Директива за правата на жертвите Директива 2012/29/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 г. за установяване на минимални стандарти за правата, подкрепата и защитата на жертвите на престъпления и за замяна на Рамково решение 2001/220/ПВР на Съвета Конвенция на Съвета на Европа от 1983 г. Конвенция на Съвета на Европа за трансфер на осъдени лица от 21 март 1983 г. Допълнителен протокол към Конвенцията на Съвета на Европа от 1997 г. Допълнителен протокол от 18 декември 1997 г. към Конвенцията на Съвета на Европа за трансфер на осъдени лица

Декларация за отказ от отговорност: Настоящият наръчник не е нито правно обвързващ, нито изчерпателен. Той не засяга действащото законодателство на Съюза и бъдещото му развитие. Той не засяга и официалното тълкуване на правото на Съюза, което би могло да бъде дадено от Съда на Европейския съюз.

ПРЕДГОВОР

Настоящият наръчник има за цел да предостави на държавите членки и определените от тях компетентни органи практически насоки за прилагането на Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 г. (по-нататък наричано „рамковото решение“), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. относно съдебни процеси в отсъствието на заинтересованото лице (1) (по-нататък наричано „Рамково решение 2009/299“). Определената дата за прилагане на рамковото решение беше 5 декември 2011 г. При изготвянето на настоящото ръководство Комисията е взела под внимание становищата, изразени от специалистите в областта, в многобройни срещи с експерти, организирани в сътрудничество с Европейската организация на затворите и изправителните институции (наричана по-долу: „EuroPris“), в които участниците споделиха предизвикателствата и пречките при прилагането на този инструмент и при прехвърлянето на затворници на практика (2). Освен това експерти, поканени от Комисията, бяха консултирани относно проект на документа. На 5 февруари 2014 г. беше публикуван доклад за прилагането на рамковото решение (3).

Наръчникът е достъпен в интернет на адрес https://e-justice.europa.eu и на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (наричана по-долу: „ЕСМ“) (4) на всички официални езици на Съюза.

Информация относно прилагането на настоящото рамково решение и декларациите на отделните държави членки може да бъде открита на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (5).

Полезен документ, който съдържа практически насоки, е Справочникът с ресурси на EuroPris за трансфера на осъдени лица („EuroPris Resource Book on the Transfer of Sentenced Persons“) (6).

В съответствие с член 3 от Решение 2002/187/ПВР на Съвета една от целите на Евроюст е да се подобри изпълнението на исканията за съдебно сътрудничество и решенията в тази област, включително искания и решения, основани на инструменти, които привеждат в действие принципа на взаимно признаване. По този начин Евроюст може да съдейства и да изпълнява ролята на координатор по дела, свързани с трансфер на затворници (7).

Информацията, съдържаща се в настоящия наръчник, е актуална към 01 юли 2019 г.

ВЪВЕДЕНИЕ И ОБЩА ПРАВНА УРЕДБА

1. Общ преглед

Отношенията в съдебната област между държавите членки се характеризират с взаимно доверие в правните системи на другите държави членки, което позволява признаването от изпълняващата държава на решенията, взети от органите на издаващата държава, като съществуват само ограничени възможности за противопоставяне на такова признаване.

През последните десетилетия стана по-често явление една държава членка да осъди граждани на друга държава — членка на ЕС, като наложи наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода (8). Най-новите налични данни (9) показват, че процентът на гражданите от други държави — членки на ЕС, от общия брой на затворниците на държава членка варира между 0,3 % (Полша и Румъния) и 39,4 % (Люксембург). Някои от тях са с обичайно пребиваване в държавата членка, в която са лишени от свобода. Някои от тези пребиваващи лица обаче могат да бъдат депортирани след изтърпяване на наказанието.

За много осъдени граждани от държави — членки на ЕС, изпълнението на наказанието в осъждащата държава членка може да не е оптимално с оглед на социалната им реинтеграция.

Рамковото решение увеличава възможностите за третиране на осъдено чуждестранно лице по отношение на прехвърлянето му в друга държава — членка на ЕС, с цел да се подобри социалната реинтеграция на лицето.

Рамковото решение се прилага за всички граждани на ЕС и граждани на трети държави, които се намират в държава — членка на ЕС. По отношение обаче на чуждестранните граждани, които не пребивават в държава — членка на ЕС, се прилагат други международни актове за съдебно сътрудничество, като Конвенцията на Съвета на Европа за трансфер на осъдени лица от 21 март 1983 г. (наричана по-нататък: „Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г.“) и Допълнителния протокол към тази Конвенция от 18 декември 1997 г. (наричан по-нататък: „Допълнителния протокол към Конвенцията на Съвета на Европа от 1997 г.“) (10).

Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г. също даде началото на мерки за улесняване на трансграничните трансфери в рамките на ЕС. От 5 декември 2011 г. обаче рамковото решение замени Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г. и Допълнителния протокол към нея от 1997 г. по отношение на държавите — членки на ЕС.

Една от главните промени, въведени с рамковото решение, спрямо Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г., е преминаването към задължителна система за трансфер на затворници в определени ситуации, като същевременно се създават много по-широки възможности за трансфер в сравнение с преди. Необходимостта от съгласие за всеки трансфер както от двете държави, така и от съответното лице, на практика създаде трудности при прилагането на Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г. За да се разреши този проблем държавите от Шенген бяха взели решение да допълнят Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г., като добавят възможността за „принудителен трансфер“. Съгласно членове 67 — 69 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 1990 г. (наричана по-нататък: „Конвенцията КПСШ“) съгласието на лицето да изтърпи наказание в държавата, на която е гражданин, не е необходимо, ако то е осуетило изпълнението на наказание или на заповед за задържане чрез бягство в своята държава. Тази новост в Конвенцията КПСШ бе отразена в Допълнителния протокол от 1997 г. към Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г.

Както Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г., така и рамковото решение, имат за основна цел да улеснят социалната реинтеграция на затворниците, като предоставят на чужденците, осъдени за престъпление, възможността да изтърпят наказанието си в друга държава членка.

И накрая, рамковото решение се прилага за трансфера на затворници, които са в процес на изтърпяване на наказанието си, и следователно не разглежда депортирането на извършители, които са изтърпели наказанията си и спрямо които следователно вече не се водят наказателни производства. Рамковото решение обаче следва да се прилага в съответствие с приложимото законодателство на Съюза, включително Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки. В член 28 от тази директива се посочва, че граждани на ЕС могат да бъдат експулсирани от друга държава членка единствено на основания, свързани с обществения ред или обществената сигурност.

1.1. Основни характеристики на рамковото решение

Рамковото решение определя в какви ситуации и по какъв начин държавите — членки на ЕС, си сътрудничат във връзка с признаването на съдебни решения и изпълнението на наказания, наложени от друга държава членка, с цел улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице. Актът има за цел да подобри ефикасното сътрудничество, в сравнение със ситуацията в контекста на Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г., чрез прилагане на принципа на взаимно признаване, който изисква държавите членки взаимно да се доверяват на съдебните си решения. Поради това в рамковото решение е възприет различен подход по отношение на някои от основните характеристики на Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г.:

— С рамковото решение се налага принципно задължение за приемане на исканията за трансфер в две ситуации. Въпреки това то не предвижда задължение за издаващата държава да изпраща съдебно решение с цел признаването и изпълнението му в друга държава членка.

— Трансфери могат да бъдат отказвани единствено на ограничен брой основания за непризнаване или неизпълнение.

— С рамковото решение се ограничават ситуациите, в които се изисква съгласието на осъденото лице. Съгласно Допълнителния протокол към Конвенцията на Съвета на Европа от 1997 г. такова съгласие повече не се изисква, когато се иска трансфер към държавата, в която е избягало лицето (11), или когато срещу осъденото лице е издадена заповед за експулсиране или депортиране в държава, към която е отправено искането (12). В допълнение към тези две освобождавания, рамковото решение предвижда трето освобождаване, когато се иска трансфер в държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее.

— Традиционната проверка на изискването за двойна наказуемост (13) е премахната за списък от 32 престъпления (но е предвидена възможност държавите членки да я запазят (14)).

— В акта са предписани ясни срокове за процедурата.

— Рамковото решение предвижда за продължаване на изпълнението на наказанието, наложено в издаващата държава, с ограничени възможности за изпълняващата държава да адаптира наказанието, при строго определени условия. Издаващата държава има последната дума по отношение на трансфера, ако е удовлетворена от адаптирането на наказанието, както и от реда и условията за изпълнение на наказанието.

1.1.1. Изпращане

Изпращането на съдебното решение и удостоверението може да се извърши, ако компетентният орган на издаващата държава — когато е уместно, след консултации с компетентния орган на изпълняващата държава, е удовлетворен, че трансферът и изпълнението на наказанието от изпълняващата държава биха спомогнали за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице (член 4, параграф 2 от рамковото решение).

1.1.2. Удостоверение

Издаващата държава изпраща съдебното решение на държавата членка, в която може да прехвърли осъденото лице, т.е. изпълняващата държава (член 4, параграф 1 от рамковото решение). За да се ускори процесът, съдебното решение е придружено от стандартно удостоверение, което включва необходимата за трансфера информация (членове 4 и 5, вж. приложение I към рамковото решение).

Удостоверението трябва да бъде попълнено по правилен начин и трябва да съответства на съдебното решение. Удостоверението трябва да бъде подписано и верността на съдържанието му да бъде удостоверена от компетентния орган на издаващата държава.

То трябва да бъде преведено на официалния език — или, ако се използват повече от един официални езици, на един от официалните езици — на изпълняващата държава (член 23, параграф 1). Всяка държава членка обаче може да депозира декларация в Генералния секретариат на Съвета, че ще приема превод на един или повече други официални езика на ЕС.

Ако части от удостоверението не са попълнени или не са достатъчно подробни, това води до ситуация, при която изпълняващата държава не разполага с достатъчно информация, за да вземе решение относно трансфера, и трябва да поиска допълнителна информация от издаващата държава, с което причинява забавяне на процеса (вж. член 9, параграф 1, буква а) от рамковото решение).

Стандартни удостоверения са на разположение на всички официални езици на ЕС. Декларациите относно езиците, приемани от държавите членки, могат да бъдат намерени на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (15).

В рамковото решение се използват някои определения (в член 1, букви а)—г), които може да се нуждаят от допълнителни разяснения. В следващите параграфи е представена приложимата терминология на акта.

1.1.3. Съдебно решение

„Съдебно решение“ означава „окончателно решение или разпореждане на съд на издаващата държава, с което се налага наказание на физическо лице“. В рамковото решение се изисква решението или разпореждането на съда, което се предвижда да бъде изпратено, да бъде окончателно (член 1, буква а), т.е. всички възможности за обжалването му на национално равнище да са изчерпани или срокът за такива правни средства за защита да е изтекъл (16).

1.1.4. Наказание

„наказание“ означава „всяко наказание лишаване от свобода или мярка, включваща лишаване от свобода, постановени за ограничен или неограничен срок във връзка с извършено престъпление и вследствие на образувано наказателно производство“ (член 1, буква б);

В член 3, параграф 3 се посочва, че рамковото решение се прилага само по отношение на признаването на съдебни решения и изпълнението на наказания по смисъла на рамковото решение. Фактът, че освен наказанието е наложена и глоба или конфискация, която все още не е платена, събрана или изпълнена, не е пречка за изпращане на съдебното решение. Взаимното признаване на решения за налагане на глоби и/или разпореждания за конфискация не попада в обхвата на рамковото решение, а на други актове, като Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета (17) относно трансграничното изпълнение на финансови санкции и Рамково решение 2006/783/ПВР на Съвета (18) относно конфискациите.

1.1.5. Издаващата държава и изпълняващата държава

Съгласно рамковото решение „издаваща държава“ означава „държавата членка, в която е постановено съдебно решение“, докато „изпълняваща държава“ е „държавата членка, на която е изпратено съдебно решение с цел неговото признаване и изпълнение“ (член 1, букви в) и г).

1.2. Принципът на взаимно признаване

След утвърждаването на взаимното признаване като крайъгълен камък на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, този принцип беше използван и като основа за приемането на рамковото решение от 2008 г. (19).

Този принцип предполага, че една държава членка трябва да признава и изпълнява съдебни решения по наказателноправни въпроси, издадени от друга държава членка, освен когато се прилага едно от изчерпателно изброените основания за отказ. Той се основава на високо равнище на взаимно доверие между държавите членки на ЕС.

Концепцията на взаимното доверие се основава на предположението, че всички държави — членки на ЕС, спазват в пълна степен принципите на свобода, демокрация и зачитане на правата на човека, основните свободи и върховенството на закона.

1.3. Правно действие на рамковите решения на ЕС

В съответствие с тяхното правно основание (член 34, параграф 2, буква б) от Договора за Европейския съюз (наричан по-нататък: „ДЕС“) във версията му, приложима преди влизането в сила на Договора от Лисабон, рамковите решения са обвързващи за държавите членки по отношение на резултатите, които трябва да бъдат постигнати, но оставят на националните власти избора на формата и средствата; рамковите решения нямат пряко действие. Съгласно Договора от Лисабон рамковото решение не е било отменено, обявено за нищожно или изменено (както е посочено в член 9 от Протокол № 36 относно преходните разпоредби, приети във връзка с влизането в сила на Договора от Лисабон). Следователно неговият характер не се е променил, и по-специално, то няма пряко действие (20).

От установената практика на Съда обаче следва, че задължителният характер на рамково решение води до задължение за националните органи, включително националните съдилища, да тълкуват националното право в съответствие с правото на Съюза, като вземат предвид цялото национално право и като приложат методи за тълкуване. Следователно при прилагането на националното право тези съдилища трябва да го тълкуват доколкото е възможно с оглед на текста и целта на рамковото решение, за да се постигне търсеният с него резултат. Това задължение за тълкуване на националното право в съответствие с правото на ЕС е присъщо за системата на Договора за функционирането на Европейския съюз (наричан по-нататък: „ДФЕС“), доколкото дава възможност на националните юрисдикции, в рамките на тяхната компетентност, да осигурят пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (21).

Разбира се,принципът за тълкуване на националното право в съответствие с правото на ЕС има определени ограничения. Така задължението на националния съд да се съобразява със съдържанието на рамково решение при тълкуване и прилагане на релевантните норми на националното му право се ограничава от общите принципи на правото, по-специално принципите на правна сигурност и недопускане на обратно действие. Тези принципи по-специално не допускат тълкуване, на основание само на рамково решение и без наличието на приет за неговото прилагане закон, водещо до наказателна отговорност на лицата, които с действията си са нарушили неговите разпоредби. Освен това принципът на съответстващо тълкуване не може да послужи като основа за тълкуване contra legem на националното право (22).

Въпреки това изискването за тълкуване на националното право в съответствие с правото на ЕС включва и задължение за националните съдилища, включително тези, действащи като последна инстанция, при необходимост да изменят установената съдебна практика, ако тя се основава на тълкуване на националното право, което е несъвместимо с целите на рамковото решение. Следователно компетентната юрисдикция е тази, която трябва да осигури пълното действие на рамковото решение, като при необходимост по собствена инициатива не приложи възприетото от Върховния съд тълкуване, когато това тълкуване не е съвместимо с правото на ЕС (23).

1.4. Член 267 от ДФЕС: преюдициално производство

Съдът може да тълкува рамкови решения, както всяка друга мярка на правото на ЕС. Считано от 1 декември 2014 г., в областта на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, всички съдилища във всяка държава членка могат да отнасят до Съда на Европейския съюз въпроси по висящи пред тях дела относно тълкуването на правото на Европейския съюз или валидността на акт на Европейския съюз. Съдът не се произнася по самия спор. Националните юрисдикции са онези, които трябва да се произнесат по делото в съответствие с решението на Съда, което е задължително по същия начин за други национални съдилища, сезирани с подобен въпрос. Преюдициалното производство е безспорно производство, което има за цел да позволи на Съда да насочва националните съдилища относно това как да тълкуват правото на ЕС, така че да могат да го прилагат правилно.

Основните характеристики на преюдициалното производство могат да бъдат намерени в публикацията на Съда „Препоръки към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания“ (24)

Средният период за издаване на преюдициално заключение през 2017 г. е бил по-малко от 16 месеца (25). Това може да бъде дълъг период на изчакване за някой, който е задържан (26). В съответствие с това от 2008 г. насам Съдът е въвел спешно преюдициално производство, наречено „PPU“ (procédure préjudicielle d’urgence). През 2017 г. средният период за разглеждане на такива случаи е бил едва 2,9 месеца (27).

ЧАСТ I: ИЗПРАЩАНЕ НА СЪДЕБНО РЕШЕНИЕ И УДОСТОВЕРЕНИЕ

2. Изисквания за изпращане

2.1. Приложно поле на рамковото решение

2.1.1. Ratione personae

Признаването на съдебно решение и изпълнението на наказание се прилагат за всички граждани на ЕС и за граждани на трети държави, които се намират в издаващата или в изпълняващата държава (член 3, параграф 2).

2.1.2. Ratione materiae

С оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице рамковото решение обхваща всяко наказание лишаване от свобода или мярка, включваща лишаване от свобода, постановени за ограничен или неограничен срок във връзка с извършено престъпление и вследствие на образувано наказателно производство (член 1, буква б).

Както е видно от определението, всяко съдебно решение вследствие на наказателно производство във връзка с извършено престъпление и водещо до лишаване от свобода може да бъде изпратено по силата на рамковото решение. Това означава, че решенията, които налагат интерниране — след като се установи, че извършителят на престъплението е напълно или частично освободен от наказателна отговорност поради умствено увреждане (вж. съображение 20) — са обхванати от определението, използвано в акта.

Освен това т.нар „комбинирани наказания“ — когато съдебният орган счита за необходимо налагането на комбинация от мярка за лишаване от свобода с друга мярка, включваща лишаване от свобода, като например психиатрично лечение — са обхванати от рамковото решение.

2.1.3. Ratione temporis

Рамковото решение се прилага от 5 декември 2011 г. (член 26).

За исканията за трансфер, получени преди 5 декември 2011 г., продължават да се прилагат действащите нормативни актове за трансфер на осъдени лица. За получените след тази дата искания се прилагат правилата, приети от държавите членки съгласно рамковото решение (член 28, параграф 1).

Въпреки това държавите членки имаха възможността на датата на приемането на рамковото решение да направят декларация, в която се посочва, че по отношение на окончателните съдебни решения, издадени преди определена дата (която не може да бъде по-късно от 5 декември 2011 г.), те ще продължат да прилагат действащите нормативни актове за трансфер на осъдени лица (член 28, параграф 2). Датата на приемане на рамковото решение беше 27 ноември 2008 г.

Четири държави членки (Ирландия, Малта, Нидерландия (28) и Полша) са направили такива декларации. Тези държави членки обаче са ги представили след датата на приемане на рамковото решение, т.е. след 27 ноември 2008 г. Комисията счита, че поради това тези декларации са недействителни и държавите членки следва незабавно да премахнат ограничението във времето от своите законодателства (29).

2.2. Компетентни органи

Главните участници, осигуряващи сътрудничество съгласно рамковото решение, са компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава. Държавите членки могат да определят компетентен(и) орган(и) съгласно националното си право, в качеството си на издаваща или изпълняваща държава (член 2).

Важно е да се отбележи, че рамковото решение не ограничава обхвата на определението за „компетентен орган“ до съдебен орган, което позволява на държавите членки да могат да избират компетентния орган, считан за най-подходящ да прилага процедурите по настоящия акт. В някои държави членки тези задачи са възложени на Министерството на правосъдието, а в други — на съдебни или квазисъдебни органи. Държавите членки трябва да информират Генералния секретариат на Съвета на Европейския съюз, който предоставя на разположение тази информация (член 2) (30).

Някои държави членки са приели система за децентрализирани юрисдикции, което означава, че всички съдилища са определени за компетентни органи. Това може да доведе до усложнения при установяването на съответния орган и до различни подходи в една и съща държава членка. Някои държави членки са противодействали на това, като са назначили централен орган, който да се занимава с получените искания (31).

2.3. Избор на изпълняващата държава

2.3.1. Сценарии съгласно член 4, параграф 1

Член 4, параграф 1 от рамковото решение предвижда възможност за изпращане на съдебното решение и удостоверението до:

— държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее; ИЛИ

— държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която, въпреки че не живее там, то ще бъде депортирано, след като бъде освободено от изпълнение на наказанието въз основа на заповед за експулсиране или депортиране; ИЛИ

— всяка друга държава членка, чийто компетентен орган е съгласен да му бъдат изпратени съдебното решение и удостоверението, при условие че получи съгласието на осъденото лице, когато е необходимо (вж. член 4, параграф 3 във връзка с параграфи 6 и 7 от същия член, и член 6).

2.3.2. Трансфер до държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее (член 4, параграф 1, буква а)

Определянето на това къде живее лицето за целите на член 4, параграф 1, буква а) е важен аспект на правилното прилагане на рамковото решение и е пряко свързано със задължителния характер на тази разпоредба. Когато това условие не е изпълнено, процесът на трансфер на осъденото лице често ще изисква неговото съгласие (вж. по-долу другите ситуации, при които не се изисква съгласие).

Понятието „държава членка, в която осъденото лице живее“, е допълнително пояснено в съображение 17. Съгласно това съображение държавата, в която осъденото лице живее, означава мястото, с което лицето е свързано предвид неговото обичайно пребиваване и елементи като семейни, социални или професионални връзки (32).

Вдъхновение може да се почерпи от решението на Съда по делото Kozłowski. В контекста на Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (33) (по-нататък: „Рамково решение 2002/584/ПВР“) Съдът прие, че установяването на връзката на лицето с изпълняващата държава трябва да се направи въз основа на обща преценка на „редица обективни елементи, които характеризират положението на това лице, сред които по-конкретно фигурират продължителността, естеството и условията на престоя на издирваното лице, както и семейните и икономическите връзки, които то има с изпълняващата държава членка.“ (34) Освен това Съдът е заявил, че понятието „пребиваващо лице“ означава, че лицето е установило своето място на действително пребиваване и „пребивава“ в нея, когато в резултат на траен престой с определена продължителност в тази държава е установило връзка с тази държава, чиято степен на близост е сходна с произтичащата от пребиваване (35).

2.3.3. Трансфер до държавата членка, в която лицето ще бъде депортирано (член 4, параграф 1, буква б)

В съответствие с член 4, параграф 1, буква б) съдебното решение и удостоверението могат да бъдат изпратени и до държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която, въпреки че не живее там, то ще бъде депортирано, след като бъде освободено от изпълнение на наказанието. За да се приложи тази разпоредба е необходимо основната заповед за експулсиране или депортиране да се съдържа в съдебното решение или в акт на съдебен или административен орган или в друга мярка, взета в резултат на съдебното решение.

2.3.4. Трансфер до друга държава членка, която е дала съгласие за трансфер (член 4, параграф 1, буква в)

Третата ситуация, обхваната от приложното поле на рамковото решение (член 4, параграф 1, буква в), се прилага, когато издаващата държава желае да изпрати съдебното решение и удостоверението на държава членка, различна от държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее или до която лицето ще бъде депортирано въз основа на заповед за експулсиране или депортиране. Това може да бъде например държавата членка, в която осъденото лице пребивава или учи, или държавата членка, чийто гражданин е лицето, но в която то нито живее, нито ще бъде депортирано.

В тази ситуация е необходимо предварително съгласие на изпълняващата държава (член 4, параграф 1, буква в) и консултацията между компетентните органи е задължителна (член 4, параграф 3). Компетентните органи следва да вземат предвид елементи, като например продължителността на пребиваването или други връзки с изпълняващата държава. В случаите, когато по силата на националното законодателство или международни актове осъденото лице може да бъде прехвърлено в държава членка и в трета държава, компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава следва посредством консултации да преценят дали изпълнението в изпълняващата държава би допринесло повече за постигане на целта за социална реинтеграция, отколкото изпълнението в третата държава (съображение 8).

Предварителното съгласие на осъденото лице се изисква винаги, с изключение на специалната ситуация, предвидена в член 6, параграф 2, буква в).

2.4. Информирано съгласие на осъденото лице

Една от новостите, въведени от рамковото решение в областта на трансфера на осъдени лица — в сравнение с предишните режими на международен трансфер, е че в него се увеличава броят на ситуациите, в които не се изисква съгласието на осъденото лице за трансфера.

Не се изисква съгласието на осъденото лице (член 6, параграф 2), когато:

— лицето е гражданин на изпълняваща държава и живее там; или

— лицето ще бъде депортирано в изпълняващата държава, след като бъде освободено от изпълнение на наказанието въз основа на заповед за експулсиране или депортиране, съдържаща се в съдебното решение или в акт на съдебен или административен орган или на друга мярка, взета в резултат на съдебното решение; или

— лицето е избягало или се е върнало в изпълняващата държава поради наличието на висящо наказателно производство срещу него в издаващата държава или след осъждане в тази издаваща държава.

Във всички други случаи се изисква информираното съгласие на осъденото лице.

В член 6, параграф 4 се съдържа задължение за издаващата държава да информира осъденото лице на разбираем за него език, че е взела решение да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението, като използва за целта стандартния формуляр за уведомление, даден в приложение II (вж. също раздели 3.2 и 3.3). Когато осъденото лице се намира в изпълняващата държава по времето на вземане на това решение, формулярът се предава на изпълняващата държава, която съответно уведомява осъденото лице.

Поради значението на социалната реинтеграция като водещ принцип на рамковото решение трябва да се гарантира, че становището на съответното лице е взето предвид при вземането на решение за трансфер. Поради това се препоръчва издаващата държава да предостави основна информация на осъденото лице, за да му позволи да даде информирано съгласие или да представи информирано становище. Тази информация може да съдържа логистиката на трансфера, както и режима за изпълнение на наказанието в изпълняващата държава във връзка с разпоредбите за предсрочно или условно освобождаване.

Ако осъденото лице не даде съгласието си за трансфера, той става невъзможен, когато за него се изисква съгласие (член 4, параграф 1 и член 6, параграф 1). В ситуациите, при които не се изисква съгласие, отрицателното становище на осъденото лице трябва да се вземе предвид, но то не съставлява основание за отказ на база социална реинтеграция (съображение 10).

2.5. Съгласие на изпълняващата държава

Съгласието на изпълняващата държава се изисква във всички други случаи, освен обхванатите от член 4, параграф 1, букви а) и б) (например когато лицето е гражданин на изпълняващата държава, но не живее там, нито ще бъде депортирано в нея; или ако лицето пребивава в изпълняващата държава, без да е гражданин на тази държава) (член 4, параграф 1, буква в)). В този случай консултацията между компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава е задължителна и изпълняващата държава може да откаже да сътрудничи, като не даде своето съгласие да изпрати съдебното решение на издаващата държава (съображение 8).

Въпреки това разпоредбата на член 4, параграф 7 позволява всяка държава членка да направи декларация, в която се посочва, че не се изисква предварително ѝ съгласие за изпращане на съдебното решение и удостоверението, когато осъденото лице:

а) живее и е пребивавало законно и без прекъсване през най-малко пет години в изпълняващата държава и ще запази правото си на постоянно пребиваване в тази държава (36), и/или

б) е гражданин на изпълняващата държава в случаи, различни от тези, предвидени в член 4, параграф 1, букви а) и б).

Тази декларация е валидна в отношенията на държавата членка с други държави членки, направили същата нотификация при приемането на рамковото решение или във всеки друг по-късен момент (член 4, параграф 7). Декларациите по член 4, параграф 7 могат да бъдат разгледани на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (37).

При изпълнението на рамковото решение държавите членки приемат мерки, които по-специално отчитат целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице и въз основа на които техните компетентни органи трябва да вземат решение дали да разрешат или не, изпращането на съдебното решение и удостоверението в случаите по член 4, параграф 1, буква в) (член 4, параграф 6).

2.6. Становище на осъденото лице

Дори ако не се изисква съгласието на осъденото лице, е необходимо, когато осъденото лице все още се намира в издаващата държава, да му се предоставя възможност да изрази своето становище (устно или писмено) относно прехвърлянето, признаването и изпълнението на наказанието (член 6, параграф 3).

Въпреки че становището на осъденото лице не може да съставлява основание за отказ на база социална реинтеграция (съображение 10), то трябва да бъде взето предвид при оценката, свързана с улесняването на социалната реинтеграция и целесъобразността на искания трансфер. Освен това, когато лицето се е възползвало от възможността да изрази становището си, на изпълняващата държава членка се изпраща писмен запис на това становище, за да може то да бъде включено в обоснованото становище на изпълняващата държава членка по отношение на целта за реинтеграция (член 6, параграф 3).

2.7. Оценка на социалната реинтеграция

2.7.1. Издаващата държава трябва да бъде удовлетворена

Съгласно съображение 15 рамковото решение трябва да се прилага в съответствие с правото на гражданите на ЕС да се придвижват и пребивават свободно на територията на държавите членки, предоставено с член 18 на Договора за създаване на Европейската общност, което понастоящем е залегнало в член 21 от ДФЕС.

Както е посочено по-горе, социалната реинтеграция е ключов аспект от рамковото решение (38). Компетентният орган на издаващата държава се уверява, „че изпълнението на наказанието от изпълняващата държава би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице“ (вж. съображение 9 и член 4, параграф 2).

Оценката на улеснената социална реинтеграция, не трябва да се ограничава единствено до установяването на географската връзка, а да бъде извършена въз основа на задълбочено оценяване на всеки отделен случай. За тази цел разпоредбите на акта предвиждат процедура за консултация между издаващата държава и изпълняващата държава.

2.7.2. Консултация с изпълняващата държава, когато това е целесъобразно

Когато процедурата за консултация (задължителна или незадължителна) между издаващата държава и изпълняващата държава се провежда с цел да се установи дали социалната реинтеграция ще бъде повишена, компетентният орган на изпълняващата държава може да представи мотивирано становище на компетентния орган на издаващата държава, че изпълнението на наказанието не би спомогнало за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице. Освен това изпълняващата държава запазва това право, дори когато не е проведена консултация между компетентните органи. В този случай такова становище може да се представи незабавно след предаването на съдебното решение и удостоверението. Компетентният орган на издаващата държава взема предвид становището и решава дали да оттегли удостоверението, или не (член 4, параграф 4). Европейската съдебна мрежа може да предостави помощ по време на консултациите между компетентните органи (39).

Важно е да се отбележи, че самото отрицателно становище не съставлява основание за отказ от социална реинтеграция (съображение 10).

Когато издаващата държава получи становище на осъденото лице или на изпълняващата държава, в което се твърди, че изпълнението на наказанието няма да постигне целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, компетентният орган на издаващата държава ще трябва да разгледа това становище и ако желае да продължи производството, ще трябва да се увери, че независимо от доводите, използвани в съответното становище, реинтеграцията все пак ще бъде улеснена или подобрена (съображение 10).

2.7.3. Определение за „социална реинтеграция“

Въпреки че рамковото решение не съдържа изрично определение на понятието „социална реинтеграция“, то съдържа неизчерпателен списък на елементите за оценяване на това дали социалната реинтеграция на осъденото лице ще бъде подобрена в резултат на трансфера на осъденото лице. Компетентният орган на издаващата държава следва да вземе под внимание някои елементи, като „връзките на лицето с изпълняващата държава, както и дали то счита тази държава за мястото на своите семейни, езикови, културни, социални или икономически и други връзки с изпълняващата държава“ (съображение 9).

От гореизложеното следва, че в контекста на рамковото решение социалната реинтеграция следва да се тълкува в смисъл, че е по-целесъобразно мерките за реинтеграция да се предприемат в държава, в която осъденото лице разбира езика и с която то има тесни връзки. Възможността за социален контакт с роднини и приятели помага на осъденото лице да се подготви да се върне в общността. Тази цел може да не бъде постигната, ако лицето е държано в чужда държава, когато е вероятно вече да не му бъде позволено да остане в тази държава, след като е изтърпяло наказанието.

2.7.4. Условия за изпълнение на наказанието

Възможностите за социална реинтеграция също така могат да зависят от условията за изпълнение на наказанието в изпълняващата държава.

Когато изпълняващата държава — по време на консултациите или когато се е възползвала от възможността да представи мотивирано становище след предаването на съдебното решение и на удостоверението — предвижда, че може да е необходимо адаптиране на наказанието, тази информация може да бъде включена в мотивите ѝ относно възможностите за улесняване на социалната реинтеграция.

Подобна тенденция може да се наблюдава по отношение на потенциалните разпоредби относно предсрочно или условно освобождаване, които могат да се прилагат в изпълняващата държава (вж. член 17). Издаващата държава има възможността да поиска информация относно тези условия за изпълнение, при което изпълняващата държава има задължението да я информира (вж. член 17, параграф 3).

Това би помогнало на изпълняващата държава да обоснове оценката си на искания трансфер, както и да представи на издаващата държава допълнителна съответна информация, за да се увери, че социалната реинтеграция ще бъде подобрена.

2.8. Списъкът с 32 престъпления, които дават основание за предаване без проверка за двойна наказуемост

Преди трансфера на осъденото лице компетентният издаващ орган следва да определи дали едно или повече от престъпленията принадлежат към една от 32-те категории, по отношение на които не се прилага проверката за двойна наказуемост. Списъкът с престъпления се съдържа в член 7, параграф 1, както и в удостоверението, в което следва да се постави отметка срещу включените в списъка престъпления. За да се приложи член 7, престъпленията в списъка следва да бъдат наказуеми в издаващата държава с лишаване от свобода или мярка, включваща лишаване от свобода, за максимален срок от най-малко три години.

От решаващо значение е правото на издаващата държава членка. Това беше потвърдено в решението C-303/05 по дело Advocaten voor de Wereld във връзка с Рамковото решение 2002/584 (40).

Изпълняващият орган може да проверява двойна наказуемост само за престъпления, които не фигурират в списъка с 32 престъпления.

Няколко държави членки обаче са се възползвали от възможността да проверяват двойната наказуемост във всички случаи (член 7, параграф 4, вж. бележка под линия 14.) Съответните декларации могат да бъдат оттеглени по всяко време.

2.9. Уязвими групи: непълнолетни извършители на престъпления и извършители с психични разстройства, и трансфер на мерки за психиатрични или здравни грижи

Специфична категория осъдени лица, уязвими по отношение на лечението, грижата и настаняването, са непълнолетните извършители и извършители, които страдат от болести, свързани с психичното здраве. Следва да се обърне специално внимание на прилагането на рамковото решение по отношение на тези специфични групи извършители.

Рамковото решение съдържа две разпоредби, приложими за случаите, които засягат непълнолетни лица и лица с психични разстройства и/или зависимости (и двете са в член 9). По същество компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае съдебното решение и изпълни наказанието, ако:

i) наказанието е наложено на лице, което съгласно правото на изпълняващата държава поради възрастта си не може да бъде наказателно отговорно за деянията, по отношение на които е постановено съдебното решение (член 9, параграф 1, буква ж); или ако

ii) наложеното наказание включва мярка за психиатрични или здравни грижи или друг вид мярка, предвиждаща лишаване от свобода, която, независимо от член 8, параграф 3 (41), не може да бъде изпълнена от изпълняващата държава в съответствие с нейната правна или здравна система (член 9, параграф 1, буква к).

В случаите, посочени в член 9, параграф 1, буква к), изпълняващата държава следва да вземе предвид възможността наказанието да се адаптира в съответствие с рамковото решение, преди да откаже да признае и изпълни наказанието, включващо мярка, различна от наказание лишаване от свобода (вж съображение 19).

Освен това в тези случаи, преди да се вземе решението за отказ от признаване на съдебното решение и неизпълнение на наказанието, изпълняващата държава се консултира с издаващата държава, като използва всички подходящи средства за това и при необходимост отправя искане до последната да ѝ предостави без отлагане необходимата допълнителна информация (член 9, параграф 3).

Основанието за отказ, предвидено в член 9, параграф 1, буква к), може да се приложи и в случаите, когато лицето не е признато за виновно за извършването на престъпление, въпреки че компетентният орган е приложил мярка, включваща лишаване от свобода, различна от затвор, в резултат на извършено престъпление (вж. съображение 20).

Когато издаващата държава прецени това за необходимо предвид възрастта на осъденото лице или неговото физическо или психическо състояние, на неговия законен представител се предоставя възможността да изрази устно или писмено становището си по отношение на трансфера (член 6, параграф 3).

2.10. Съображения на издаващата държава, свързани с основните права

Рамковото решение е в съответствие с основните права и принципите, признати в член 6 от ДЕС и отразени в Хартата на основните права на Европейския съюз (по-нататък: „Хартата на основните права на ЕС“) (съображение 13).

Съгласно неговия член 3, параграф 4 рамковото решение не води до изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи.

В резултат на това издаващата държава, особено в случаи, когато прехвърлянето на наказанието се иска без съгласието на осъденото лице, трябва да се увери, че прехвърлянето, признаването и изпълнението на наказанието няма да застрашат основните права на осъденото лице.

Условията в затворите водят до значителни проблеми в няколко държави — членки на ЕС, като пренаселеността в местата за лишаване от свобода е един от най-належащите проблеми. Нечовешкото или унизителното отношение има потенциала сериозно да подкопае прилагането на актовете на ЕС относно взаимното признаване, тъй като това би довело до нарушение на разпоредбите на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (по-нататък: „ЕКПЧ“) и Хартата на основните права на ЕС.

Този проблем обаче засега е разглеждан от Съда само в контекста на Рамково решение 2002/584 (42). Съгласно Рамково решение 2002/584 изпълняващата държава е обвързана от принципа на взаимно признаване и поради това по принцип трябва да изпълнява ЕЗА и следователно да предава съответното лице на издаващата държава, освен ако не се прилагат основанията за отказ. От друга страна, ситуациите съгласно рамковото решение се отнасят до трансфера на осъдени лица от издаващата държава в изпълняващата държава. В тази връзка издаващата държава няма задължение да прехвърля осъденото лице, ако възникнат съмнения относно условията на лишаване от свобода, дори ако другата държава членка изрично е поискала трансфера. Член 4 от Хартата на основните права, който забранява изтезанията или нечовешкото или унизително отнасяне се прилага по същия начин за трансфера на затворници, по-специално в ситуация, в която държава иска да прехвърли дадено лице без неговото съгласие.

3. ПРОЦЕДУРА ПО ИЗПРАЩАНЕ

3.1. Субекти, които имат право да започнат процедурата

Рамковото решение позволява на издаващата държава, изпълняващата държава, както и на осъденото лице да задействат механизма, който би могъл да доведе до трансфер. Съществуват обаче важни различия в зависимост от това кой започва процедурата.

Изпълняващата държава може по своя инициатива да поиска от издаващата държава да изпрати съдебното решение. Аналогично, осъденото лице също може да поиска от компетентните органи на издаващата държава или на изпълняващата държава да започнат процедура по изпращането на съдебното решение и удостоверението (член 4, параграф 5).

И при двата сценария обаче издаващата държава няма задължение да се съобрази с искането за изпращане на съдебното решение. Това произтича логично от факта, че издаващата държава остава единственият участник, който след като е било извършено престъпление, е постановил съдебно решение, за което е имал суверенни правомощия да го направи. В това си качество издаващата държава запазва свободата си на действие да оцени исканията на изпълняващата държава или на осъденото лице, или и на двете.

Така например издаващата държава може да пожелае да не прехвърли осъденото лице, ако в изпълняващата държава е предвидено лишаване от свобода с по-кратък срок, като вземе предвид разпоредбите относно предсрочното или условното освобождаване в тази държава. При вземането на решение къде е най-добре извършителят на престъплението да изтърпи наказанието си могат да бъдат взети предвид и интересите на жертвите. Държава членка може също така да не е склонна да прехвърли дадено лице, ако това прехвърляне ще рискува връщането му в престъпните среди в държавата му, вместо да бъде в интерес на социалната му реинтеграция.

Пълните правомощия на издаващата държава, свързани с вземането на решения, са показани и в член 13 от рамковото решение, който посочва, че докато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава не е започнало, издаващата държава може да оттегли удостоверението, като посочи причините за това. В този контекст следва да се вземе предвид и член 17, параграф 3.

Поради това е важно да се отбележи, че от своя страна издаващата държава не е длъжна да изпрати съдебното решение и удостоверението, дори ако това е в интерес на осъденото лице. Само по себе си не съществува „право“ за трансфер на осъденото лице (43).

Все повече нараства разбирането сред държавите членки, че становищата на жертвите следва да бъдат вземани предвид в контекста на изпълнението на наказанията на осъдените извършители, включително на международния трансфер на лица, лишени от свобода. Жертвите могат да се намират както в изпълняващата, така и в издаващата държава. Много държави членки са приели процедура, в рамките на която може да се търси мнението на жертвите относно трансфера и то да се взема предвид. Това обаче не поражда право на жертвите да се противопоставят на трансфер.

3.2. Процедура за получаване на становището на осъденото лице

Когато осъденото лице все още се намира в издаващата държава, му се предоставя възможност да изрази своето становище (устно или писмено) относно прехвърлянето, признаването и изпълнението на наказанието (член 6, параграф 3). Когато издаващата държава прецени това за необходимо предвид възрастта на осъденото лице или неговото физическо или психическо състояние, тази възможност се предоставя на неговия законен представител.

Винаги трябва да се иска становището на осъденото лице, дори ако няма изискване за съгласието му.

Въпреки че становището на осъденото лице не може да съставлява основание за отказ на база социална реинтеграция (съображение 10), то трябва да бъде взето предвид при оценката, свързана с улесняването на социалната реинтеграцияq и целесъобразността на искания трансфер (член 6, параграф3).

В каре к) от удостоверението трябва да се впише информация относно становището на осъденото лице:

к) Становище на осъденото лице: 1. ☐ Осъденото лице не е могло да бъде изслушано, тъй като вече се е намирало в изпълняващата държава. 2. ☐ Осъденото лице се намира в издаващата държава и: а. ☐ е поискало изпращането на съдебното решение и удостоверението ☐ е дало съгласието си за изпращане на съдебното решение удостоверението ☐ не е дало съгласието си за изпращане на съдебното решение и удостоверението (посочете изтъкнатите от осъденото лице причини): … … б. ☐ Приложено е становището на осъденото лице. ☐ Становището на осъденото лице е изпратено на изпълняващата държава на (посочете дата: дд-мм-гггг): …

3.3. Уведомяване на осъденото лице (член 6, параграф 4 и формуляр, даден в приложение II)

Компетентният орган на издаващата държава информира осъденото лице на разбираем за него език, че е взел решение да изпрати съдебното решение заедно с удостоверението, като използва за целта стандартния формуляр за уведомление, даден в приложение II. Когато осъденото лице се намира в изпълняващата държава по времето на вземане на това решение, формулярът се предава на изпълняващата държава, която съответно уведомява осъденото лице (член 6, параграф 4).

Приложение II от рамковото решение съдържа стандартен формуляр за уведомление на осъденото лице.

ПРИЛОЖЕНИЕ II УВЕДОМЯВАНЕ НА ОСЪДЕНОТО ЛИЦЕ С настоящото Ви уведомяваме за решението на … (компетентния орган на издаващата държава) за предаване на съдебното решение на … (компетентния съд на издаващата държава) от … (дата на съдебното решение) … (номер на съдебното решение, ако е известен) на … (изпълняващата държава) с цел признаването му и изпълнение на наложеното с него наказание в съответствие с националното законодателство, прието в изпълнение на Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 г. за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз. За изпълнението на наказанието се прилага правото на … (изпълняващата държава). Органите на тази държава ще бъдат компетентни да вземат решения относно процедурите за изпълнение и да определят свързаните с него мерки, включително и относно основанията за предсрочно или условно освобождаване. Компетентният орган на … (изпълняващата държава) трябва да приспадне целия срок на вече изтърпяното във връзка с наказанието лишаване от свобода от общия срок на наказанието за лишаване от свобода, което подлежи на изтърпяване. Компетентният орган на … (изпълняващата държава) може да адаптира наказанието, единствено ако то е несъвместимо с правото на тази държава по отношение на своя срок или характер. Адаптираното наказание не може да бъде по-тежко от наказанието, наложено в … (издаващата държава), по отношение на своя характер или срок.

3.4. Документи, които трябва да бъдат изпратени

3.4.1. Удостоверение

Рамковото решение предвижда процес, различен от този в предишни многостранни актове: вместо да подаде официално искане, издаващата държава изпраща съдебното решение на държавата членка, в която желае да прехвърли осъденото лице. За да се ускори процесът, съдебното решение е придружено от стандартно удостоверение, което включва необходимата за трансфера информация (членове 4 и 5, вж. приложение I към рамковото решение). Удостоверението трябва да бъде попълнено по правилен начин и трябва да съответства на съдебното решение. Удостоверението трябва да бъде подписано и верността на съдържанието му се удостоверява от компетентния орган на издаващата държава (член 5, параграф 2). На уебсайта на Европейската съдебна мрежа има на разположение онлайн инструмент за изготвяне на удостоверението — инструментът „Компендиум“ (44).

То трябва да бъде преведено на официалния език — или, ако се използват повече от един официални езици, на един от официалните езици — на изпълняващата държава (член 23, параграф 1). Всяка държава членка обаче може да депозира декларация в Генералния секретариат на Съвета, че ще приема превод на един или повече други официални езика на ЕС. Ако части от удостоверението не са попълнени или не са достатъчно подробни, това води до ситуация, при която изпълняващата държава не разполага с достатъчно информация, за да вземе решение относно трансфера, и трябва да поиска допълнителна информация от издаващата държава, като причини забавяне на процеса.

Стандартните удостоверения на всички официални езици на ЕС, както и декларациите на приети от държавите членки езици, могат да бъдат намерени на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (45).

3.4.2. Съдебно решение

Компетентният орган на издаващата държава трябва да изпрати заедно с удостоверението съдебното решение или заверен препис от него.

Като правило не се изисква превод на съдебното решение (член 23, параграф 2). Въпреки това остава възможно изпълняващата държава да поиска съдебното решение или основни части от него да бъдат придружени от превод. За да направи това, държавата членка трябва първо да е депозирала в Генералния секретариат на Съвета декларация, че желае да разполага с възможност за формулиране на такова искане (член 23, параграф 3). На второ място, такова искане може да бъде отправено само когато изпълняващата държава счита, че съдържането на удостоверението е недостатъчно, за да се вземе решение относно изпълнението на наказанието, и да уточни, ако е необходимо, след консултация между компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава, кои са основните части на съдебното решение, изискващи превод.

В карета з) и и) от удостоверението трябва да се впише информация относно съдебното решение:

з) Съдебно решение, с което се налага наказанието: 1. Съдебното решение се отнася за общо … деяния. Обобщено представяне на фактите и описание на обстоятелствата, при които е/са извършено/извършени деянието/ята, включително време и място; и естество на участието на осъденото лице: … … … Вид и правна квалификация на деянието/ята и приложими нормативни разпоредби, въз основа на които е постановено съдебното решение: … … … 2. Ако деянието/ята по буква з), точка 1 съставлява(т) едно или повече от престъпленията, посочени по-долу, съгласно определенията в законодателството на издаващата държава и които са наказуеми в издаващата държава с лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане за не по-малко от три години, посочете това в съответната/ите клетки/и: ☐ участие в организирана престъпна група, ☐ тероризъм; ☐ трафик на хора, ☐ сексуална експлоатация на деца и детска порнография, ☐ незаконен трафик на наркотични и психотропни вещества, ☐ незаконен трафик на оръжия, боеприпаси и взривни вещества; ☐ корупция; ☐ измама, включително такава, която засяга финансовите интереси на Европейските общности по смисъла на Конвенцията от 26 юли 1995 г. относно защитата на финансовите интереси на Европейските общности; ☐ изпиране на имущество, придобито от престъпление; ☐ подправка на парични знаци, включително евро; ☐ престъпления, свързани с компютри; ☐ престъпления против околната среда, включително незаконен трафик на застрашени животински видове и застрашени растителни видове и разновидности; ☐ подпомагане на незаконно влизане и пребиваване; ☐ убийство, тежка телесна повреда; ☐ незаконна търговия с човешки органи и тъкани; ☐ отвличане, противозаконно лишаване от свобода и задържане на заложници; ☐ расизъм и ксенофобия; ☐ организиран или въоръжен грабеж; ☐ незаконен трафик на предмети на културата, включително антични предмети и произведения на изкуството; ☐ мошеничество; ☐ рекет и изнудване; ☐ подправка на изделия и пиратство; ☐ подправка на и търговия с административни документи; ☐ подправка на платежни инструменти; ☐ незаконен трафик на хормонални вещества и други стимулатори на растежа; ☐ незаконен трафик на ядрени или радиоактивни материали; ☐ трафик на незаконно отнети превозни средства; ☐ изнасилване; ☐ палеж; ☐ престъпления от компетентността на Международния наказателен съд; ☐ незаконно отвличане на летателни средства или кораби; ☐ саботаж. 3. Ако деянието/ята по точка 1 не е/са обхванато/и по точка 2, или съдебното решение и удостоверението са изпратени до държавата членка, която е заявила, че ще направи проверка за двойна наказуемост (член 7, параграф 4 от рамковото решение), моля опишете изчерпателно съответното/ите деяние/я: … … … и) Вид на съдебното решение, с което се налага наказанието: 1. Посочете дали лицето се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението: 1. ☐ Да, лицето се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението. 2. ☐ Не, лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението 3. Ако сте направили отбелязване в клетка по точка 2, моля, потвърдете наличието на едно от следните: ☐ 3.1а. лицето е било призовано лично на … (ден/месец/година) и по този начин е било уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, и е било уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес; ИЛИ ☐ 3.1б. лицето не е било призовано лично, но чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес, и е било уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес; ИЛИ ☐ 3.2. след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, лицето е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса; ИЛИ ☐ 3.3. решението е било връчено лично на лицето на … (ден/месец/година) и то е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение, и ☐ лицето изрично е заявило, че не оспорва решението; ИЛИ ☐ лицето не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок. 4. Ако сте направили отбелязване в клетка по точка 3.1б, 3.2 или 3.3, дайте информация как е изпълнено съответното условие: … … 2. Данни за срока на наказанието: 2.1. Обща продължителност на наказанието (дни): … 2.2. Целият срок на лишаване от свобода, изтърпян във връзка с наказанието, по отношение на което е постановено съдебното решение (дни): … към (…) (дата, на която е направено изчислението: дд/мм/гггг): … 2.3. Брой дни, които следва да бъдат приспаднати от общата продължителност на наказанието по причини, различни от посочените по точка 2.2. (например амнистия, помилване или др. мерки, свързани с наказанието): …, към (дата, на която е направено изчислението: дд-мм-гггг): … 2.4. Дата, на която изтича срокът на наказанието в издаващата държава: ☐ Не е приложимо, тъй като в момента лицето не е задържано ☐ Лицето е задържано и наказанието, наложено съгласно правото на издаващата държава, ще бъде изтърпяно изцяло към (дата: дд-мм-гггг): … 3. Вид на наказанието: ☐ лишаване от свобода ☐ мярка, включваща лишаване от свобода (посочете вида): …

3.5. Допълнителна полезна информация, предоставена от издаващата държава

Въпреки че това не се изисква съгласно рамковото решение, практиката показва, че определени документи, свързани със затворника, се считат за полезно допълнение, което да придружава искането за трансфер или което може да бъде споделено с изпълняващата държава при извършването на действителния трансфер, за да се улесни преместването на затворника. Такива документи са: данни за предишни осъждания на лишеното от свобода лице (prisoner history sheet), лично досие на лишения от свобода по време на изтърпяване на наказанието (prisoner record of imprisonment), информационни доклади относно сигурността в местата за лишаване от свобода (prisoner security information) (вж. Справочника с ресурси на EuroPris за трансфера на осъдени лица (46)).

3.6. Изпращане [Предаване]

Компетентният орган на издаващата държава трябва да изпрати пряко на компетентния орган на изпълняващата държава съдебното решение или заверен препис от него, заедно с удостоверението. Изисква се писмено документиране, за да може компетентният орган на изпълняващата държава да установи истинността на искането. Оригиналът на съдебното решение или заверен препис от него и оригиналът на удостоверението се изпращат на изпълняващата държава при искане от нейна страна. Всички официални съобщения също се извършват пряко между посочените компетентни органи (член 5, параграф 1).

Съдебното решение или заверен препис от него заедно с удостоверението могат да се предават на компетентния орган в изпълняващата държава по всякакъв начин, позволяващ писмено документиране, например електронна поща или факс, при условия, позволяващи на изпълняващата държава да установи истинността (съображение 18)

Издаващата държава не може да изпраща съдебното решение заедно с удостоверението на повече от една изпълняваща държава наведнъж (член 5, параграф 3).

Ако компетентният орган на изпълняващата държава не е известен на компетентния орган на издаващата държава, последният извършва всички необходими запитвания, включително чрез звената за контакт на Европейската съдебна мрежа, с цел да получи информацията от изпълняващата държава (член 5, параграф 4) (47).

Когато орган на изпълняващата държава получи съдебно решение, придружавано от удостоверение, без да е компетентен да го признае и да предприеме необходимите действия за неговото изпълнение, той изпраща служебно съдебното решение заедно с удостоверението на компетентния орган на изпълняващата държава и уведомява съответно компетентния орган на издаващата държава (член 5, параграф 5).

3.7. Искане за информация за разпоредбите относно възможността за предсрочно или условно освобождаване

За изпълнение на наказанието се прилага правото на изпълняващата държава. Органите на изпълняващата държава са компетентни да вземат решения относно процедурите за изпълнение и да определят свързаните с него мерки, включително и относно основанията за предсрочно или условно освобождаване (член 17 параграф 1).

Колко време осъденото лице ще излежи реално в затвора до голяма степен зависи от разпоредбите за ранно и условно освобождаване в изпълняващата държава. Разликите между отделните държави членки са значителни в това отношение: например в някои държави членки осъденото лице се освобождава след изтърпяване на две трети от наказанието, в други — след изтърпяване на една трета от наказанието (48).

Изпълняващата държава информира компетентния орган на издаващата държава, по молба на последния, за приложимите правни разпоредби относно възможността за предсрочно или условно освобождаване. Издаващата държава може да приеме прилагането на такива разпоредби или да оттегли удостоверението (член 17, параграф 3).

Държавите членки имат възможността да предвидят, че във всяко решение за предсрочно или условно освобождаване могат да бъдат взети предвид онези разпоредби от националното законодателство, посочени от издаващата държава, съгласно които от определен момент лицето има право на предсрочно или условно освобождаване (член 17, параграф 4).

Препоръчва се изпълняващата държава да предостави на издаващата държава и на осъденото лице ясна информация и обяснение на приложимите си разпоредби, свързани с условното освобождаване. Това може да предполага, че е необходима по-подробна информация относно условията на изпълнение, а не само приложимите правни разпоредби.

В каре й) от удостоверението трябва да се впише информация относно предсрочното или условно освобождаване в издаващата държава. В каре й) от удостоверението може да се впише подробна информация за разпоредбите относно предсрочното или условно освобождаване:

й) информация във връзка с предсрочно или условно освобождаване: 1. Съгласно правото на издаващата държава осъденото лице има право на предсрочно или условно освобождаване след изтърпяване на: ☐ половината от срока на наказанието ☐ две трети от срока на наказанието ☐ друга част от срока на наказанието (посочете каква): 2. Компетентният орган на издаващата държава желае да бъде информиран относно: ☐ приложимите нормативни разпоредби на изпълняващата държава относно предсрочното или условното освобождаване на осъдени лица; ☐ началото и края на срока на предсрочното или условно освобождаване. л) Други обстоятелства от значение за случая (информацията по избор): … …

3.8. Искане за временно задържане

Когато осъденото лице се намира в изпълняващата държава, по искане на издаващата държава изпълняващата държава може да задържи осъденото лице или да предприеме всякакви други мерки, с които да осигури оставането на осъденото лице на нейна територия. Такова искане за задържане може да бъде отправено преди получаването на съдебното решение и удостоверението или преди да се вземе решението относно признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието. Не се допуска удължаване на срока на наказанието вследствие на задържането на основание на разпоредбата за временно задържане (член 14).

Тази разпоредба дава възможност на държавата, в която е постановена присъдата, да гарантира, че осъденото лице няма да се укрие, например докато изчаква резултата от проверката на изпълняващата държава, дали действително е възможно да поеме изпълнението на наказанието.

В каре д) от удостоверението трябва да се впише информация относно временното задържане:

д) Искане за временно задържане от страна на издаващата държава (когато осъденото лице се намира в изпълняващата държава): ☐ Издаващата държава иска от изпълняващата държава да задържи осъденото лице или да предприеме друго действие, с което да осигури оставането на осъденото лице на нейна територия, до вземане на решение относно признаването и изпълнението на наказанието. ☐ Издаващата държава вече е изискала от изпълняващата държава да задържи осъденото лице или да предприеме друго действие, с което да осигури оставането на осъденото лице на нейна територия, до вземане на решение относно признаването и изпълнението на наказанието. Моля, впишете наименованието на органа в изпълняващата държава, който е взел решението по искане за задържането на лицето (ако е приложимо и известно): … … …

3.9. Оттегляне на удостоверението

Издаващата държава може да оттегли удостоверението, като посочи причините за това, докато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава не е започнало (член 13). Всъщност издаващата държава може, на основание член 17, параграф 3, да поиска информация относно условията за изпълнение на наказанието в изпълняващата държава, на което последната трябва да отговори, като предостави точна информация. Тогава, и все още преди изпълнението на наказанието да е започнало, издаващата държава може да реши да оттегли удостоверението. По-конкретно, ако издаващата държава счита, че трансферът ще доведе до преждевременно освобождаване, тя може да реши да не предава съответното лице и да оттегли удостоверението.

При оттегляне на удостоверението изпълняващата държава прекратява изпълнението на наказанието.

ЧАСТ II: ПРИЗНАВАНЕ НА СЪДЕБНОТО РЕШЕНИЕ И ИЗПЪЛНЕНИЕ НА НАКАЗАНИЕТО

4. Процедура по признаване

4.1. Срок за вземане на решение относно признаването, както и средства за защита срещу решение за трансфер

Рамковото решение цели създаването на нова, опростена и по-ефективна система за трансфер на наказания с цел улесняване и ускоряване на трансграничното съдебно сътрудничество. Затова в него са предвидени срокове, в които трансферът трябва да бъде осъществен. Компетентният орган в изпълняващата държава решава във възможно най-кратък срок дали да признае съдебното решение и да изпълни наказанието и съответно информира издаващата държава, включително за евентуални решения за адаптиране на наказанието (член 12, параграф 1). Окончателното решение за признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието следва да се вземе в срок от 90 дни от получаването на съдебното решение и удостоверението (член 12, параграф 2).

Превишаване на срока се допуска само при изключителни обстоятелства. В такъв случай изпълняващата държава следва да информира без забавяне компетентния орган на издаващата държава по какъвто и да е начин, като посочи причините за забавата и срока, който е преценила за необходим за вземането на окончателно решение (член 12, параграф 3).

Въпреки че е общоприето, че всички държави членки следва да осигурят на осъдените лица достъп до законните им права и средствата за правна защита в съответствие с националните си законодателства, държавите членки следва да гарантират, че тези средства за правна защита в техните системи се съобразяват с важността на спазването на сроковете в рамковото решение (49).

Съгласно член 19, параграф 1 от ДЕС държавите членки установяват правни средства, достатъчни за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на ЕС (вж също член 47 от Хартата на основните права на ЕС във връзка с правото на ефективни правни средства за защита).

Осъдените лица могат да подадат жалба срещу решението за признаване и изпълнение на решението съгласно правото на изпълняващата държава. Държавите членки следва да гарантират, че подобни жалби не възпрепятстват безпроблемното прилагане на рамковото решение, както и че сроковете се спазват. По правило, съгласно съображение 22 от рамковото решение, окончателното решение относно признаването на съдебно решение и изпълнението на наказание, включително и при процедура по обжалване, следва да бъде постановено в рамките на 90 дни след получаване на съдебното решение и удостоверението.

Съдът е определил в контекста на Рамково решение 2002/584, че това рамково решение не възпрепятства държавите членки да предвиждат възможност за подаване на жалба, която да спира изпълнението на решението на съдебния орган, при условие че окончателното решение се произнася в сроковете, предвидени в рамковото решение (50).

4.2. Искане за писмен превод на съдебното решение

Като правило не се изисква превод на съдебното решение (член 23, параграф 2). Въпреки това остава възможно изпълняващата държава да поиска съдебното решение или основни части от него да бъдат придружени от превод. За да направи това, държавата членка трябва първо да е депозирала в Генералния секретариат на Съвета декларация, че желае да разполага с възможност за формулиране на такова искане (член 23, параграф 3). На второ място, такова искане може да бъде отправено само когато изпълняващата държава счита, че съдържанието на удостоверението е недостатъчно, за да се вземе решение относно изпълнението на наказанието, и да уточни, ако е необходимо, след консултация между компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава, кои основни части на съдебното решение изискват превод (член 23, параграфи 2 и 3).

4.3. Отлагане

Рамковото решение предвижда възможност за отлагане на (не-) признаването, когато удостоверението е непълно или явно не съответства на съдебното решение (член 11). Компетентният орган на изпълняващата държава може да определи разумен срок за допълване или поправяне на удостоверението (вж. член 9, параграф 1, буква а).

4.4. Временно задържане

Когато осъденото лице се намира в изпълняващата държава, по искане на издаващата държава изпълняващата държава може да задържи осъденото лице или да предприеме всякакви други мерки, с които да осигури оставането на осъденото лице на нейна територия. Такова искане за задържане може да бъде отправено преди получаването на съдебното решение и удостоверението или преди да се вземе решението относно признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието. Не се допуска удължаване на срока на наказанието вследствие на задържането на основание на разпоредбата за временно задържане (член 14).

Тази разпоредба дава възможност на държавата, в която е постановена присъдата, да гарантира, че осъденото лице няма да се укрие, например докато изчаква резултата от проверката на изпълняващата държава, дали действително е възможно да поеме изпълнението на наказанието.

5. Решение за признаване и изпълнение

5.1. Общо задължение за признаване и изпълнение

Компетентният орган на изпълняващата държава е задължен да признае съдебно решение, което е предадено, и трябва незабавно да предприеме всички необходими действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение (член 8, параграф 1).

5.2. Съгласие на изпълняващата държава

Съгласието на изпълняващата държава е предварително изискване във всички ситуации, които не са обхванати от член 4, параграф 1, букви а) или б), например граждани на изпълняващата държава, които не живеят в нея и няма да бъдат депортирани в нея, или лица, пребиваващи в изпълняващата държава, без да са нейни граждани (член 4, параграф 1, буква в). В този случай трябва да се проведе консултация между компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава и изпълняващата държава има право да откаже да сътрудничи, като не даде своето съгласие за трансфера (съображение 8).

За всяка държава членка може да се прилага изключение от това правило, ако тя направи декларация, в която се посочва, че не се изисква предварителното ѝ съгласие за изпращане на съдебното решение и удостоверението (член 4, параграф 7), когато осъденото лице:

а) живее и е пребивавало законно и без прекъсване през най-малко пет години в изпълняващата държава и ще запази правото си на постоянно пребиваване в тази държава (51), и/или

б) когато осъденото лице е гражданин на изпълняващата държава в случаи, различни от тези, предвидени член 4, параграф 1, букви а) и б).

Тази декларация е валидна в отношенията на държавата членка с други държави членки, направили същата нотификация при приемането на рамковото решение или във всеки друг по-късен момент (член 4, параграф 7).

При изпълнението на рамковото решение държавите членки приемат мерки, които по-специално отчитат целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице и въз основа на които техните компетентни органи трябва да вземат решение дали да разрешат или не, изпращането на съдебното решение и удостоверението в случаите по член 4, параграф 1, буква в) (член 4, параграф 6).

Декларациите по член 4, параграф 7 могат да бъдат разгледани на уебсайта на Европейската съдебна мрежа (52).

5.3. Списъкът с 32 престъпления, при които не се изисква проверка за двойна наказуемост

Изпълняващият орган следва да провери дали издаващият орган е определил, че някое от престъпленията принадлежи към една от 32-те категории престъпления, изброени в член 7, параграф 1. Изпълняващият орган може да проверява двойна наказуемост само за престъпления, които не са посочени в списъка с 32 престъпления.

Следва да се подчертае, че за оценка на условията по член 7, параграф 1 от значение са само определението за престъплението и максималното наказание съгласно правото на издаващата държава членка. Изпълняващият орган трябва да признае посочените от издаващия орган данни в удостоверението.

Съгласно рамковото решение държавите членки имат възможност да продължат да прилагат проверка за двойна наказуемост и за 32-те категории престъпления. За да се прилага това изключение, Генералният секретариат на Съвета трябва да бъде нотифициран с декларация в този смисъл при приемане на акта или на по-късен етап, който държавата членка счита за подходящ. По същия начин тези декларации могат да бъдат оттеглени от държавите членки по всяко време (член 7, параграф 4). Много държави членки са предоставили декларации, даващи възможност за проверка за двойна наказуемост за всички престъпления (вж. бележка под линия 14).

В решението си по дело C-289/15, Grundza (53), Съдът е дал тълкуване на член 7, параграф 3 и член 9, параграф 1, буква г) от рамковото решение (а именно как трябва да бъде преценено условието за двойна наказуемост). Съдът е постановил, както следва:

„38. (…) при преценката за двойна наказуемост компетентният орган на изпълняващата държава трябва да провери дали фактите в основата на престъплението, както са отразени в съдебното решение, постановено от компетентния орган на издаващата държава, сами по себе си също биха били наказуеми на територията на изпълняващата държава, ако се бяха осъществили на посочената територия. (…) 49. (…) в рамките на преценката за двойна наказуемост компетентният орган на изпълняващата държава не трябва да проверява дали е бил нарушен интересът, защитен от издаващата държава, а дали, ако разглежданото престъпление бе извършено на територията на държавата членка, от която този орган е част, сходен интерес, защитен от националното право на последната държава, би бил счетен за нарушен.“

5.4. Адаптиране на наказанието

Тъй като рамковото решение се основава на взаимно доверие в правните системи на другите държави членки, решението на съдията в издаващата държава трябва да се спазва и по принцип не следва да има преразглеждане или адаптиране на това решение (член 8, параграф 1) (54). Съществуват две изключения от този принцип на т.нар. „продължаване на изпълнението“ (55), като и двете произтичат от несъвместимостта на срока или характера на наложеното в издаващата държава наказание със закона на изпълняващата държава:

1) срокът на наказанието се различава: когато наказанието на издаващата държава е несъвместимо със закона на изпълняващата държава по отношение на своя срок, последната може да го адаптира само ако то превишава най-тежкото наказание, предвиждано за подобни деяния съгласно националния закон на изпълняващата държава (например прехвърляне на присъда за престъпления, свързани с наркотици, от 14 години, за които най-тежкото наказание, прилагано съгласно националния закон на изпълняващата държава, е 12 години). Адаптираното наказание обаче не може да бъде по-малко от най-тежкото наказание, предвиждано за подобни деяния съгласно закона на изпълняващата държава (член 8, параграф 2);

2) характерът на наказанието се различава: когато присъдата на издаващата държава е несъвместима с националното право на изпълняващата държава по своя характер, изпълняващата държава може да я адаптира към наказанието или мярката, предвидени в собственото ѝ право за подобни престъпления (напр. доживотна присъда може да бъде адаптирана на присъда от 20 години). Компетентният орган на изпълняващата държава обаче трябва да гарантира, че адаптираното наказание или мярка съответстват във възможно най-голяма степен на първоначалното наказание, наложено от издаващата държава. Освен това не е възможно компетентният орган на изпълняващата държава да замени първоначалното наказание с парична санкция (член 8, параграф 3).

И в двете ситуации, когато се счита, че е необходимо адаптиране, компетентният орган на изпълняващата държава информира във възможно най-кратък срок компетентния орган на издаващата държава за решението си да адаптира наказанието (член 12, параграф 1).

Ако издаващата държава не е съгласна с адаптирането на наказанието, тя може да реши да оттегли удостоверението (член 13).

Адаптираното наказание не може да бъде по-тежко от наложеното в издаващата държава нито по своя характер, нито по своя срок (член 8, параграф 4).

Докато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава не е започнало, издаващата държава може да оттегли удостоверението, ако счете, че решението за адаптиране на наказанието противоречи на нейните първоначални намерения за трансфер на осъденото лице (тълкуване на член 12, параграф 1 във връзка с член 13).

Член 8, параграфи 2 и 3 разглежда адаптирането на наказанието, което е било първоначално наложено от издаващата държава. Поради това разпоредбите относно адаптирането на наказанието не обхващат норми за предсрочно и условно освобождаване, тъй като те се отнасят до изпълнението на наказанието. Режимът за изпълнение на наказанието е установен в член 17 (вж. Раздел 7.3 по-долу).

5.5. Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието

Общото задължение за признаване и изпълнение на съдебно решение, което е изпратено (залегнало в член 8, параграф 1), е ограничено от основания за отказ на признаване и изпълнение, т.е. от основанията за отказ (член 9). Важно е да се отбележи, че тези основания са единствените, които изпълняващият орган може да посочи като основа за отказ от изпълнение. Съдът на ЕС е изяснил във връзка с Рамково решение 2002/584, че списъкът с основания за отказ е изчерпателен (56).

Ето защо основанията за отказ следва да се прилагат като незадължителни за компетентния орган. Текстът на член 9 ясно гласи, че компетентният орган „може“ да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, което означава, че компетентният изпълняващ орган все пак разполага с право на преценка да определя за всеки отделен случай доколко е уместно да се позове на дадено основание за отказ (57).

Компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако се прилагат едно или повече от следващите основания за отказ за признаване и изпълнение:

5.5.1. Непълно или несъответстващо удостоверение (член 9, параграф 1, буква а)

Удостоверението, посочено в член 4, е непълно или има явно несъответствие между него и съдебното решение и не е било допълнено или поправено в рамките на определен от компетентния орган на изпълняващата държава разумен срок.

5.5.2. Не са изпълнени критериите за изпращане (член 9, параграф 1, буква б)

Критериите, посочени в член 4, параграф 1, не са изпълнени. За допълнителна информация вж. раздел 2.3.1.

5.5.3. Ne bis in idem (член 9, параграф 1, буква в)

Изпълнението на наказанието би било в противоречие с принципа ne bis in idem.

Съдът е постановил няколко съдебни решения по дела относно тълкуването на принципа ne bis in idem във връзка с член 54 от Конвенцията за КПСШ. Тези съдебни решения са приложими към Рамково решение 2002/584 по силата на съдебното решение по дело C-261/09, Mantello (58) , и поясняват понятия като„окончателно решение“, „същото деяние“ и „наказанието е изтърпяно“. В своето решение по дело C-129/14 PPU, Spasic (59), Съдът е определил, че член 54 от Конвенцията КПСШ сам по себе си е в съответствие с член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, в който е залегнал принципът ne bis in idem.

Член 54 от Конвенцията за КПСШ

„Лице, което [има влязла в сила присъда] в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че[, ако присъдата е осъдителна], санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.

Член 50 Харта на основните права на Европейския съюз

„Право на всеки да не бъде съден или наказван два пъти за едно и също престъпление. Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона.“

5.5.4. Липса на двойна наказуемост (член 9, параграф 1, буква г)

В случая, посочен в член 7, параграф 3, и — когато изпълняващата държава е направила декларация по член 7, параграф 4 — в случая, посочен в член 7, параграф 1, компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае съдебното решение, ако то се отнася до деяние, което не е наказуемо съгласно правото на изпълняващата държава.

Следователно това основание за отказ се отнася до:

1) деяния, които не принадлежат към някоя от 32-те категории престъпления, изброени в член 7, параграф 1;

2) деяния, които принадлежат към някоя от 32-те категории престъпления, изброени в член 7, параграф 1, но които са наказуеми в издаващата държава само с лишаване от свобода или мярка, изискваща за задържане за максимален срок, по-малък от три години, или

3) всички деяния, когато е направена декларация по член 7, параграф 4.

Във връзка с данъци или такси, мита и валутен обмен, признаването и изпълнението на съдебно решение не може да бъде отказано с аргумент, че законодателството на изпълняващата държава членка не предвижда същия вид данъци и такси или не съдържа същия тип правила по отношение на данъци, такси, разпоредби за мита и валутен обмен, като тези на издаващата държава членка.

В решението си по дело C-289/15, Grundza, Съдът е пояснил как трябва да бъде преценявано условието за двойна наказуемост (вж. раздел 5.3).

5.5.5. Изпълнението на наказанието е погасено по давност (член 9, параграф 1, буква д)

Изпълнението на наказанието е погасено по давност съгласно закона на изпълняващата държава.

5.5.6. Имунитет съгласно правото на изпълняващата държава (член 9, параграф 1, буква е)

Правото на изпълняващата държава предвижда имунитет и това прави невъзможно изпълнението на наказанието.

5.5.7. Възраст за наказателна отговорност (член 9, параграф 1, буква ж)

Наказанието е наложено на лице, което съгласно правото на изпълняващата държава поради възрастта си не може да бъде наказателно отговорно за деянията, по отношение на които е постановено съдебното решение.

В законодателствата на държавите членки минималната възраст за наказателна отговорност се определя по различен начин.Това основание за отказ се прилага, ако, поради възрастта на издирваното лице, в изпълняващата държава членка срещу него може да бъде образувано само гражданско или административно, но не и наказателно производство.

Съдът е пояснил в контекста на Рамково решение 2002/584 (60), че съдебният орган на изпълняващата държава трябва (61) да отказва да предава само онези ненавършили пълнолетие лица, обект на ЕЗА, които съгласно правото на изпълняващата държава членка не са достигнали изискваната възраст, за да са наказателно отговорни за деянията, за които е издадена заповедта. За да оцени това, съдебният орган трябва само да провери дали съответното лице е достигнало минималната възраст, за да е наказателно отговорно в изпълняващата държава членка за деянията, за които е издадена ЕЗА. Не е необходимо органът да взема предвид евентуални допълнителни условия за личностна оценка, с каквито правото на тази държава членка конкретно обвързва наказателното преследване или осъждане на ненавършило пълнолетие лице за такива деяния.

5.5.8. Оставащият срок за изтърпяване от наложеното наказание е твърде кратък (член 9, параграф 1, буква з)

Към момента на получаване на съдебното решение от компетентния орган на изпълняващата държава за изтърпяване остават по-малко от шест месеца от наложеното наказание.

Предвид максималните срокове от 120 дни (90 дни за вземане на окончателното решение за признаване на съдебното решение, вж. член 12, параграф 2, + 30 дни за трансфер на осъденото лице, вж. член 15, параграф 1), предвидени в рамковото решение, изпълняващата държава може да счете, че не е подходящ трансфер, ако за изтърпяване остават по-малко от шест месеца от наложеното наказание. В тази връзка от значение е моментът, в който съдебното решение е получено от изпълняващата държава.

5.5.9. Задочни съдебни процеси (член 9, параграф 1, буква и)

Рамково решение 2009/299/ПВР измени рамковото решение, като измени член 9, параграф 1, буква и) относно постановяване на решения в отсъствие на лицето. Тези разпоредби са свързани със ситуации, в които изпълняващ орган е получил съдебно решение за признаване и изпълнение на наказание, произтичащо от производство в издаващата държава, на което лицето не е присъствало.

Член 9, параграф 1, буква и) от рамковото решение съдържа основание за отказ от изпълнение, ако съгласно предвиденото в член 4 удостоверение лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението.

Това правило обаче съдържа редица изключения. Изпълняващ орган не може да откаже да изпълни искане за признаване и изпълнение на наказанието на основание на решение, което е постановено задочно, когато в удостоверението е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителни процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава:

i) своевременно: — или е призовано лично и по този начин уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес, и — е уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес; или

ii) след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса; или

iii) след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение — изрично е заявило, че не оспорва решението, или — не е поискало повторно разглеждане, нито е обжалвало в приложимия за целта срок.

Съдът вече е произнесъл някои съдебни решения по задочни производства в контекста на Рамково решение 2002/584.

Решението по дело C-399/11, Melloni (62), е свързано с въпроса дали член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска изпълняващият съдебен орган да обвързва посочените в тази разпоредба хипотези за изпълнението на ЕЗА, издадена с цел изпълнение на присъда, с условието задочната присъда да може да бъде подложена на преразглеждане в издаващата държава членка.

Съдът е счел, че член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 предвижда случай, при който може да бъде отказано изпълнението на ЕЗА, издадена с цел изпълнение на присъда, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена присъдата. Тази възможност е съпътствана все пак от четири изключения, посочени в член 4а, параграф 1, букви а)—г) от Рамково решение 2002/584. Съдът е приел, че в посочените четири хипотези изпълняващият съдебен орган не може да обвързва предаването на задочно осъдено лице с условието присъдата да може да бъде подложена на преразглеждане в негово присъствие.

Освен това са издадени няколко съдебни решения във връзка с тълкуването на понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 (63).

5.5.10. Наказателно преследване за деяние, извършено преди трансфера (член 9, параграф 1, буква й)

Изпълняващата държава, преди да се вземе решението в съответствие с член 12, параграф 1, е подала искане за съгласие до компетентния орган на издаващата държава в съответствие с член 18, параграф 3, а издаващата държава в съответствие с член 18, параграф 2, буква ж), не е дала съгласие за наказателно преследване, наказване или лишаване от свобода по някакъв друг начин на съответното лице в изпълняващата държава за деяние, извършено преди трансфера, с изключение на това, за което е извършен трансферът на лицето. Съгласно съображение 23, в член 18, параграф 1 се посочва, че като се отчитат изключенията, изброени в параграф 2, принципът на особеността се прилага само когато е осъществен трансферът на лицето в изпълняващата държава. Поради това той не следва да се прилага, когато не е осъществен трансфер на лицето в изпълняващата държава — например когато лицето е избягало в изпълняващата държава.

5.5.11. Мярка за психиатрични или здравни грижи или друг вид мярка, предвиждаща лишаване от свобода (член 9, параграф 1, буква к)

Наложеното наказание включва мярка за психиатрични или здравни грижи или друг вид мярка, предвиждаща лишаване от свобода, която, независимо от член 8, параграф 3, не може да бъде изпълнена от изпълняващата държава в съответствие с нейната правна или здравна система.

Съображение 19 се посочва, че в случаите, посочени в член 9, параграф 1, буква к), изпълняващата държава следва да вземе предвид възможността наказанието да се адаптира в съответствие с рамковото решение, преди да откаже да признае