C 223/1

Известие на Комисията — Насоки относно екстрадицията в трети държави

(2022/C 223/01)

Съдържание

Списък на съкращенията 3

Въведение 3

1. Резюме на практиката на Съда 5

1.1. Молби за екстрадиция с цел провеждане на наказателно преследване 5

Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15 5

Определение на Съда от 6 септември 2017 г., Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15 7

Решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16 8

Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU 8

Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 9

Решение на Съда на ЕС от 12 май 2021 г., WS, C-505/19 11

1.2. Молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание или на мярка, изискваща задържане 12

Решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17 12

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [висящо понастоящем дело] 13

2. Приложими насоки в случаите, в които държавите прилагат изключението за гражданство 14

2.1. Молби за екстрадиция с цел наказателно преследване 14

2.1.1. Обхват на механизма Petruhhin 14

2.1.2. Стъпки, които трябва да се предприемат от компетентните органи, когато се прилага изключението за гражданство 15

2.1.3. Срок за отговор на уведомление 17

2.1.4. Отказ да се изпълни молба за екстрадиция 17

2.1.5. Възобновяване на производството по екстрадиция 17

2.2. Молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане 17

2.2.1. Обхват 17

2.2.2. Стъпки, които трябва да се предприемат от компетентните органи, когато се прилага изключението за гражданство 18

2.2.3. Обмен на информация между замолената държава и държавата, чийто гражданин е лицето 18

3. Приложими за всички държави насоки, независимо от изключението за гражданство 18

3.1. Оценка на основните права преди екстрадиция 18

3.1.1. Прилагане на Хартата 18

3.1.2. Прилагане на Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи 19

3.2. Неоснователни или представляващи злоупотреба, включително политически мотивирани червени бюлетини, заповеди за арест и молби за екстрадиция 20

3.2.1. Съществуващият механизъм на Интерпол за предотвратяване на злоупотреби с червени бюлетини 20

3.2.2. Обмен на информация от звената за връзка относно неоснователни или представляващи злоупотреба, и по-специално политически мотивирани молби за екстрадиция 21

4. Практически аспекти на механизма Petruhhin и политически мотивирани молби за екстрадиция 21

4.1. Звена за връзка 21

4.2. Езиков режим и разходи 21

4.3. Режим за защита на данните 21

ПРИЛОЖЕНИЕ 1 Илюстрация на стъпките, които трябва да се предприемат във връзка с молби за екстрадиция с цел наказателно преследване — основни стъпки на механизма Petruhhin 22

ПРИЛОЖЕНИЕ 2 — Преглед на изключенията за гражданство (информация, предоставена от държавите) 23

ПРИЛОЖЕНИЕ 3 Образец за информиране на държавата, чийто гражданин е лицето 25

ПРИЛОЖЕНИЕ 4 Образец за предоставяне на допълнителна информация на държавата, чийто гражданин е лицето 28

ПРИЛОЖЕНИЕ 5 Образец на искане за удължаване на срока за уведомяване на замоления орган съгласно механизма Petruhhin 30

ПРИЛОЖЕНИЕ 6 Образец на отговор на искане за удължаване на срока 31

ПРИЛОЖЕНИЕ 7 Образец за държавата, чийто гражданин е лицето, за предоставяне на отговор на замолената държава 32

ПРИЛОЖЕНИЕ 8 Образец за уведомяване или искане на информация относно неоснователни, представляващи злоупотреба, и по-специално политически мотивирани молби за екстрадиция и/или молби, които пораждат опасения във връзка с Хартата/ЕКПЧ 34

Списък на съкращенията

Харта Харта на основните права на Европейския съюз КПСШ Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген СЕ Съвет на Европа Съд Съд на Европейския съюз ЕЗА Европейска заповед за арест ЕКПЧ Европейска конвенция за правата на човека ЕСПЧ Европейски съд по правата на човека ЕИП Европейско икономическо пространство ЕЗР Европейска заповед за разследване ЕСМ Европейска съдебна мрежа Евроюст Агенция на Европейския съюз за сътрудничество в областта на наказателното правосъдие Европол Агенция на Европейския съюз за сътрудничество в областта на правоприлагането Заповед за арест EС — Исландия/Норвегия Заповед за арест, издадена съгласно Споразумението между Европейския съюз и Република Исландия и Кралство Норвегия относно процедурата по предаване между държавите — членки на Европейския съюз, и Исландия и Норвегия Рамково решение относно ЕЗА Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 г. относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки Интерпол Международна организация на криминалната полиция ПВП Правна взаимопомощ Държава 27-те държави — членки на ЕС, Исландия и Норвегия ДФЕС Договор за функционирането на Европейския съюз Обединено кралство Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия САЩ Съединени американски щати

Отказ от отговорност

Настоящите насоки не са нито правно обвързващи, нито изчерпателни. Те не оказват влияние на действащото законодателство на ЕС и на развитието му в бъдеще. Те също така не влияят на официалното тълкуване на правото на ЕС от Съда на Европейския съюз.

ВЪВЕДЕНИЕ

Производствата по екстрадиция между държавите членки и трети държави се уреждат предимно от многопластова комбинация от различни правни основания: многостранни споразумения (например конвенциите на Съвета на Европа (1)), двустранни споразумения (сключени от ЕС или от държавите членки) и национални закони.

По принцип споразуменията за екстрадиция предвиждат възможност за „изключение за гражданство“, което означава, че договарящите се страни могат да откажат да екстрадират свои граждани.

Освен това някои споразумения, в които се предвижда изключението за гражданство, предполагат, че договарящите се страни следва да спазват принципа „aut dedere aut judicare“ (2) с цел да се избегне безнаказаност на техни граждани (3). По принцип наказателното преследване на собствените граждани на държавите може да се основава на т.нар. „принцип на извършителя“, който се прилага за престъпления, извършени от граждани извън територията на договаряща се страна.

През 2016 г. с решение Petruhhin (4) Съдът на Европейския съюз (Съдът) установи специфични задължения за държавите членки, които не екстрадират свои граждани при получаване на молба за екстрадиция от трета държава за наказателно преследване на гражданин на ЕС, който е гражданин на друга държава членка и който е упражнил правото си на свободно движение съгласно член 21, параграф 1 (5) от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС). Решение Petruhhin е първото дело, в което Съдът постановява, че когато държава — членка на ЕС, получи молба за екстрадиция от трета държава по отношение на гражданин на друга държава — членка на ЕС, тя е длъжна да започне процедура на консултация с държавата членка, чийто гражданин е въпросният гражданин на ЕС (т.нар. „механизъм Petruhhin“), като по този начин на последната се дава възможност за наказателно преследване на нейните граждани посредством европейска заповед за арест (ЕЗА). Обосновката за специфичните задължения, наложени на държавите членки, които не екстрадират свои граждани, е насочена към гарантирането на недискриминационно третиране между собствените граждани и останалите граждани на ЕС (6). Задълженията на държавите членки бяха допълнително уточнени в последващата съдебна практика (7). Освен това Съдът разшири обхвата на механизма Petruhhin, така че да обхване Исландия и Норвегия (8).

На 4 юни 2020 г. Съветът отправи искане към председателството да прикани Евроюст и Европейската съдебна мрежа (ЕСМ) да анализират как на практика се обработват молбите от трети държави за екстрадиция на граждани на ЕС. Освен това Евроюст и ЕСМ се съгласиха да представят предложения в това отношение с оглед на евентуални насоки на ЕС, които да бъдат разработени от Комисията (9).

В отговор на това Евроюст и ЕСМ публикуваха съвместен доклад през ноември 2020 г (10).. Основните предизвикателства, които бяха установени в този доклад, включваха:

— несигурност с кой орган в държавата членка, на която е гражданин лицето, следва да се контактува, коя държава членка следва да извърши превода и да поеме разходите за него и/или кой инструмент за съдебно сътрудничество е най-добре да се използва, за да се гарантира наказателно преследване в държавата членка, на която е гражданин лицето;

— различни практики, свързани с обхвата на предоставената информация, сроковете за предоставяне на отговори и вземане на решения, както и видовете оценки, които се извършват в рамките на механизма Petruhhin;

— напрежение между задълженията, произтичащи от правото на ЕС, от една страна, и задълженията, произтичащи от двустранните и многостранните договори за екстрадиция, от друга страна;

— използване на няколко паралелни канала за информиране и предаване на информация, което често води до дублиране на усилията, както и до несигурност и объркване.

Впоследствие през декември 2020 г. Съветът прие заключения относно „Европейската заповед за арест и процедурите за екстрадиция — актуални предизвикателства и перспективи“ (11). В заключенията отново беше изтъкнато, че „[в] резултат от решението на Съда на ЕС по делото Petruhhin и няколко последващи решения (12) във връзка с обработване на такива искания държавите членки са изправени пред две задължения: от една страна, задължението да изпълняват съществуващите задължения съгласно международното право и да противодействат на опасността въпросното престъпление да остане ненаказано, а, от друга страна, държавите членки, които не екстрадират своите граждани са задължени, в съответствие с принципите на свободно движение и недискриминация на основание гражданство, да защитават гражданите на други държави членки по възможно най-ефективен начин от мерки, които могат да ги лишат от правото на свободно движение и правото на пребиваване в ЕС“.

Съществуват и допълнителни проблеми във връзка с екстрадицията, които бяха идентифицирани в доклада на Евроюст и ЕСМ. В заключенията си от 2020 г. Съветът подчерта, че „[п]рактическият опит на различните държави членки показва, че има случаи, в които трети държави подават неоснователни и представляващи злоупотреба искания за екстрадиция. Съветът приканва Комисията да разгледа необходимостта, в светлината на резултатите от изготвения от Евроюст и ЕСМ анализ, от по-нататъшни действия, като например предложение за общ подход във връзка с третирането на случаи на искания за издирване и екстрадиция, отправени от трети държави и представляващи евентуална злоупотреба, включително поради политически мотиви. В този контекст следва да се вземат предвид най-добрите практики на държавите членки“.

За целите на изготвянето на настоящите насоки Комисията се консултира с държавите членки чрез въпросник относно молбите за екстрадиция, отправени от трети държави. Комисията също така изготви таблица на споразуменията за екстрадиция и споразуменията за правна взаимопомощ (ПВП), сключени от държавите членки с трети държави (на разположение на уебсайта на ЕСМ). Констатациите от въпросника бяха обсъдени на специални срещи на експерти от държавите членки през юни и октомври 2021 г. Комисията също така се консултира с различни заинтересовани страни и експерти, включително с Евроюст и ЕСМ.

Настоящите насоки обобщават практиката на Съда. В тях също така се отчита натрупаният през последните пет години опит във връзка с прилагането на механизма Petruhhin в рамките на ЕС, Исландия и Норвегия.

1. РЕЗЮМЕ НА ПРАКТИКАТА НА СЪДА

Молби за екстрадиция могат да бъдат издавани с цел провеждане на наказателно преследване или изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.

По отношение на първата категория — молби за екстрадиция, отправени с цел провеждане на наказателно преследване, Съдът разработи т.нар. „доктрина Petruhhin“ (13).

Що се отнася до втората категория — молби за екстрадиция, отправени с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, към момента единственият относим случай е решение Raugevicius (14). Понастоящем има още едно дело, висящо пред Съда, което се отнася до молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода (15).

1.1. Молби за екстрадиция с цел провеждане на наказателно преследване

Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15 (16)

Решение Petruhhin е първото дело, в което Съдът постановява, че когато държава — членка на ЕС, получи молба за екстрадиция от трета държава по отношение на гражданин на друга държава — членка на ЕС, тя е длъжна да започне процедура на консултация с държавата членка, на която е гражданин въпросният гражданин на ЕС, като по този начин на последната се дава възможност за наказателно преследване на нейния гражданин посредством ЕЗА.

Обстоятелства в основата на спора

Делото се отнася до молба за екстрадиция, отправена от руските органи до Латвия, във връзка с естонски гражданин, г-н Petruhhin, който е обвинен в опит за извършване в организирана престъпна група на трафик на голямо количество наркотици. Прокуратурата на Република Латвия дава разрешение за екстрадиция в Русия. Г-н Petruhhin обаче подава молба за отмяна на решението за екстрадиция на основание, че съгласно Договора за правна помощ и правни отношения между Република Естония, Република Латвия и Република Литва той се ползва в Латвия със същите права като латвийските граждани, включително защита срещу неоснователна екстрадиция.

Преюдициалните въпроси

Върховният съд на Латвия отправя запитване до Съда дали — с оглед на принципа на недискриминация на основание гражданство съгласно член 18 от ДФЕС и на правото на свободно движение и пребиваване на граждани на Съюза съгласно член 21, параграф 1 от ДФЕС — за целите на прилагането на договор за екстрадиция, сключен между държава членка и трета държава (Латвия и Русия), гражданите на друга държава членка трябва да се ползват от правилото, което забранява екстрадицията от замолената държава членка на нейните граждани. Върховният съд на Латвия също така иска да се установи дали замолената държава членка (т.е. държавата членка, от която трета държава иска екстрадиция на гражданин на друга държава членка, в случая Латвия), трябва да провери (и евентуално в съответствие с какви критерии) дали екстрадицията няма да засегне правата, защитени от Хартата на основните права на Европейския съюз (17) („Хартата“).

Мотиви и отговор на Съда

Първоначално Съдът уточнява, че макар правилата за екстрадиция по принцип да са от компетентността на държавите членки, когато не съществува международна конвенция между Европейския съюз и съответната трета държава, положение като разглежданото в главното производство все пак попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 от ДФЕС, тъй като е свързано с упражняването на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, предвидено в член 21 от ДФЕС.

Държавите членки не са длъжни да предоставят на всеки гражданин на Съюза, влязъл на тяхната територия, същата защита срещу екстрадиция като тази, която се предоставя на техните граждани.

При липсата на правила в правото на Съюза, уреждащи екстрадицията между държавите членки и трета държава, следва обаче — за да се води борба срещу опасността от безнаказаност и същевременно да се защитят гражданите на Съюза от мерки, които могат да ги лишат от правата им на свободно движение — да се приложат всички установени в правото на Съюза механизми за сътрудничество и взаимопомощ по наказателноправни въпроси. По този начин трябва да се отдаде предимство на обмена на информация с държавата членка, чийто гражданин е заинтересованото лице, за да се предостави на органите на тази държава членка, доколкото съгласно националното им право те са компетентни да преследват това лице за деяния, извършени извън националната им територия, възможност да издават ЕЗА за целите на преследването. Като си сътрудничи по този начин с държавата членка, чийто гражданин е заинтересованото лице, и като отдава предпочитание на тази евентуална ЕЗА пред молбата за екстрадиция, приемащата държава членка засяга в по-малка степен упражняването на правото на свободно движение, като едновременно с това, доколкото е възможно, избягва опасността от безнаказаност. Счита се, че ЕЗА и екстрадицията са еднакво ефикасни за постигане на целта за избягване на опасността от безнаказаност на извършилото престъпление лице.

Съдът също така приема, че в хипотеза, при която дадена държава членка е сезирана с молба от трета държава за екстрадиране на гражданин на друга държава членка, замолената държава членка трябва да провери дали с екстрадицията няма да бъдат нарушени правата, посочени в член 19 от Хартата (18). Доколкото компетентният орган на замолената държава членка разполага с данни, които сочат, че е налице реална опасност от нечовешко или унизително отношение към лицата в съответната трета държава, той е длъжен да подложи на преценка наличието на тази опасност, когато трябва да вземе решение относно молбата за екстрадиция. За тази цел компетентният орган на замолената държава членка трябва да се основе на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни. Посочените данни могат да произтичат по-специално от решения на международни юрисдикции, като например решенията на Европейския съд по правата на човека, от съдебни решения в съответната трета държава, както и от решения, доклади и други документи, съставени от органите на Съвета на Европа или произтичащи от системата на Обединените нации.

Определение на Съда от 6 септември 2017 г., Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15 (19)

В определението по дело Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr Съдът повтаря мотивите от решение Petruhhin, че Хартата се прилага, когато гражданин на Съюза е упражнил правото си свободно да се движи в Съюза, придвижвайки се от държавата членка, чийто гражданин е, към друга държава членка. Освен това Съдът приема, че искането за екстрадиция трябва да бъде отхвърлено от замолената държава членка, ако има сериозен риск този гражданин да бъде осъден на смърт, ако бъде екстрадиран.

Обстоятелства в основата на спора

Г-н Adelsmayr работи като лекар анестезиолог и специалист в интензивно отделение в продължение на няколко години от 2004 г. През февруари 2009 г. един от пациентите, които г-н Adelsmayr лекува в Обединените арабски емирства, страдащ от тежко заболяване и претърпял няколко сърдечни удара, умира след операция, след като отново получава сърдечен удар. Г-н Adelsmayr е обвинен за тази смърт. След като един лекар от болницата, в която работи г-н Adelsmayr, подава оплакване, е проведено разследване. Заключението от разследването е, че става въпрос за непредумишлено убийство. През 2011 г. в Обединените арабски емирства започва процес, в който прокуратурата иска смъртна присъда за г-н Adelsmayr. През 2012 г. той все пак напуска Обединените арабски емирства. Осъден е задочно на доживотен затвор в обезпечително производство, като първоначално образуваното производство може да бъде подновено във всеки момент и да приключи с налагане на смъртно наказание на заинтересованото лице.

В Австрия (държавата, на която е гражданин) също е образувано наказателно производство срещу г-н Adelsmayr по обвиненията, повдигнати срещу него в Обединените арабски емирства. През 2014 г. обаче това производство е прекратено от австрийската прокуратура, която приема, че „обвиняемият успя по начин, заслужаващ доверие, да създаде впечатлението, че образуваното в Дубай наказателно производство вероятно е организирана клеветническа кампания срещу него“.

Преюдициалните въпроси

Запитващата юрисдикция поставя на Съда няколко въпроса, но той отговаря само на въпроса относно член 19, параграф 2 и член 47 (20) от Хартата. С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали двата члена трябва да се тълкуват в смисъл, че държава — членка на Европейския съюз, следва да отхвърли искане на трета страна за екстрадиция на пребиваващ на територията на тази държава членка гражданин на Съюза, доколкото наказателното производство в основата на искането за екстрадиция и постановената в третата страна задочна присъда са несъвместими с минималните международноправни стандарти и с императивните принципи на обществения ред на Съюза („ordre public“), както и с принципа за справедлив съдебен процес.

Мотиви и отговор на Съда

Съдът припомня, че разпоредбите на Хартата, и по-специално член 19 от нея, трябва да се прилагат към решение на държава членка да екстрадира гражданин на Съюза, когато той е упражнил правото си свободно да се движи в Съюза. Той приема, че член 19, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че искане от държава извън Съюза за екстрадиция на гражданин на Съюза, който, упражнявайки правото си на свободно движение, напуска своята държава членка по произход, за да пребивава на територията на друга държава членка, трябва да бъде отхвърлено от втората държава членка, ако има сериозен риск този гражданин да бъде осъден на смърт, ако бъде екстрадиран. Следователно не е необходимо въпросът да бъде разгледан в частта относно член 47 от Хартата.

Решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16 (21)

В решението си по дело Pisciotti Съдът прилага мотивите от решение Petruhhin към положение, в което е налице споразумение за екстрадиция между Европейския съюз и третата държава, която отправя молбата за екстрадиция. Съдът постановява, че държавите членки не са длъжни да разширят забраната за екстрадиция на свои граждани в Съединените щати, така че да се обхване всеки гражданин на ЕС, който пътува на територията на съответната държава членка. Преди обаче да екстрадира гражданин на ЕС, замолената държава членка трябва да предостави възможност на държавата членка, на която посоченото лице е гражданин, да поиска то да ѝ бъде предадено в рамките на ЕЗА.

Обстоятелства в основата на спора

През 2010 г. американски съд издава заповед за задържането под стража на г-н Pisciotti, който е италиански гражданин. Г-н Pisciotti е задържан в Германия, когато при завръщането си от Нигерия в Италия каца транзитно на германско летище. Той е задържан временно с цел предаване, а през 2014 г. екстрадицията му е одобрена от германски съд. Консулските власти на Италия са били уведомени за положението на г-н Pisciotti преди изпълнението на искането за екстрадиране, но италианските съдебни органи не са издали ЕЗА. Преди да бъде екстрадиран, г-н Pisciotti посочва, че екстрадирането му противоречи на правото на Съюза, тъй като член 16, параграф 2 от германския Основен закон нарушава основния принцип на недопускане на дискриминация на основание гражданство, тъй като ограничава изключението за гражданство до германските граждани.

Преюдициалните въпроси

Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 18 от ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска замолената държава членка да направи разграничение въз основа на конституционноправна норма между нейните граждани и гражданите на други държави членки и да разреши екстрадирането на последните, въпреки че не позволява да се екстрадират нейните собствени граждани.

Мотиви и отговор на Съда

Съдът приема, че правото на Съюза допуска замолената държава членка (Германия) да направи разграничение въз основа на конституционноправна норма между нейните граждани и гражданите на други държави членки и да разреши исканото екстрадиране на гражданина на Съюза, въпреки че не позволява да се екстрадират нейните собствени граждани, при положение че предварително е предоставила възможност на компетентните органи на държавата членка, на която посоченото лице е гражданин (Италия), да поискат то да им бъде предадено в рамките на ЕЗА и последната държава членка не е приела никаква мярка в този смисъл.

Съдът следва същите мотиви като изложените в решение Petruhhin, като посочва, че те трябва да се считат за приложими и към международно споразумение между Съюза и трета държава (Споразумението за екстрадиране между Европейския съюз и Съединените американски щати (22)), което позволява на съответната държава членка да предвиди изключение за гражданство въз основа на разпоредбите на двустранно споразумение или на конституционноправните си разпоредби (като германския Основен закон).

Съдът също така уточнява, че за да се запази целта за избягване на опасността от безнаказаност на съответното лице за деянията, за които се обвинява в искането за екстрадиране, ЕЗА, издадена евентуално от държава членка, различна от замолената държава членка, трябва да се отнася най-малкото за същите деяния и държавата членка, на която е гражданин лицето, трябва да има компетентност съгласно националното си право да проведе наказателно преследване спрямо това лице за подобни деяния дори когато са извършени извън националната ѝ територия.

Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

В решение Ruska Federacija Съдът пояснява, че механизмът Petruhhin се прилага mutatis mutandis към искания за екстрадиция, отнасящи се до граждани на държави от Европейската асоциация за свободна търговия (ЕАСТ), с които ЕС е сключил споразумение за предаване, а именно Споразумението между Европейския съюз и Република Исландия и Кралство Норвегия относно процедурата по предаване между държавите — членки на Европейския съюз, и Исландия и Норвегия (24).

Обстоятелства в основата на спора

През 2015 г. по отношение на I.N., руски гражданин, е подаден сигнал за международно издирване от бюрото на Международната организация на криминалната полиция (Интерпол) в Москва. Въз основа на това известие I.N., който междувременно получава исландско гражданство, е арестуван в Хърватия през 2019 г., където е на почивка. Хърватските органи получават искане за екстрадиция от Русия, което е разрешено от хърватски съд. Хърватското право предвижда изключение за гражданство по отношение на исканията за екстрадиция. I.N. обжалва решението, с което се дава разрешение за екстрадиция, пред Върховния съд на Хърватия.

Преюдициалният въпрос

Върховният съд на Хърватия по същество поставя на Съда въпроса дали механизмът Petruhhin се прилага и в случай на лице, което не е гражданин на ЕС, но е гражданин на държава от ЕАСТ като Исландия, която е страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство (Споразумението за ЕИП).

Мотиви и отговор на Съда

Първоначално Съдът разглежда въпроса дали случаят с гражданин на държава от ЕАСТ, която е страна по Споразумението за ЕИП, попада в приложното поле на правото на Съюза. Той припомня, че членове 18 и 21 от ДФЕС не се прилагат за гражданите на трети държави. Съдът обаче приема, че член 36 от Споразумението за ЕИП, който е неразделна част от правото на Съюза, гарантира свободното предоставяне на услуги по начин, който по същество е идентичен с член 56 от ДФЕС, включително правото да се пътува до друга държава, за да се получат услуги там. Въз основа на това трябва да се счита, че положението на I.N., който отива в Хърватия, за да прекара там отпуска си и по този начин да получи услуги, свързани с туризма, попада в приложното поле на правото на Съюза.

Освен това Съдът постановява, че Исландия поддържа привилегировани отношения със Съюза, надхвърлящи рамките на икономическото и търговското сътрудничество. Тя изпълнява и прилага достиженията на правото от Шенген, участва в общата европейска система за убежище и е сключила със Съюза Споразумение относно процедурата по предаване.

Що се отнася до искането за екстрадиция, както вече бе посочено в решение Petruhhin, замолената държава членка трябва най-напред да провери в съответствие с член 19, параграф 2 от Хартата, че в случай на екстрадиция засегнатото лице няма да бъде изложено на риск да бъде осъдено на смърт, да бъде подложено на изтезания или на друго нечовешко или унизително отношение или наказание. За целите на тази проверка замолената държава членка трябва да се основе на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни. В рамките на тази проверка Съдът добавя, че особено сериозно съображение е обстоятелството, че на този гражданин е било предоставено убежище от посочената държава от ЕАСТ, преди да получи нейното гражданство, именно заради образуваните срещу него наказателни производства, на които се основава искането за екстрадиция.

При всички положения, преди да предвиди изпълнението на искането за екстрадиция, замолената държава членка е длъжна да уведоми споменатата държава от ЕАСТ и при необходимост, по искане на последната, да ѝ предаде този гражданин съгласно разпоредбите на споразумението за предаване, при условие че съгласно националното си право тази държава от ЕАСТ е компетентна да преследва въпросния гражданин за деяния, извършени извън националната ѝ територия.

Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

В решението си по дело C-398/19 Generalstaatsanwaltschaft Berlin Съдът уточнява допълнително изискванията на механизма за сътрудничество, разработен в решение Petruhhin. Съдът постановява, че гражданин на Съюза може да бъде екстрадиран в трета държава само след консултация с държавата членка, на която е гражданин. В рамките на тази консултация държавата членка, чийто гражданин е лицето, трябва да бъде информирана от замолената държава членка за всички фактически и правни обстоятелства, представени в молбата за екстрадиция, и трябва да ѝ бъде осигурен разумен срок за издаване на ЕЗА по отношение на този гражданин. Освен това, в случай че държавата членка, чийто гражданин е лицето, не се произнесе изрично по въпроса за издаването на ЕЗА, замолената държава членка не е длъжна да откаже екстрадицията на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка, и сама да проведе наказателно преследване срещу посоченото лице за престъпления, извършени в трета страна.

Обстоятелства в основата на спора

Украйна отправя молба за екстрадицията от Германия на украински гражданин, който се премества в Германия през 2012 г. Засегнатото лице BY придобива румънско гражданство през 2014 г. като потомък на румънски граждани. Той обаче никога не е пребивавал в Румъния. През 2016 г. украински наказателен съд издава срещу него заповед за задържане за присвояване на имущество през 2010 и 2011 г. След отправянето на молбата за екстрадиция BY е задържан в Германия. С оглед на прилагането на механизма Petruhhin германските органи се обръщат към румънското министерство на правосъдието и питат дали румънските органи възнамеряват да проведат наказателно преследване спрямо BY. Румънските органи уведомяват германските органи, че за издаването на ЕЗА е необходимо да има достатъчно доказателства за извършването на престъпленията в чужбина. Освен това румънските органи молят Главна прокуратура в Берлин да предостави документи и преписи от доказателствата, които са ѝ били представени от Украйна. Тъй като румънските съдебни органи не са се произнесли изрично по въпроса за евентуалното издаване на ЕЗА, германската запитваща юрисдикция отправя три преюдициални въпроса относно тълкуването на членове 18 и 21 от ДФЕС и относно прилагането на механизма Petruhhin.

Преюдициалните въпроси

Запитващата юрисдикция иска да се установи дали:

— правата, произтичащи от гражданството на Съюза (членове 18 и 21 от ДФЕС), се прилагат, когато центърът на интереси на издирваното лице е преместен в замолената държава членка към момент, в който все още не е бил гражданин на ЕС;

— държавата членка, на която е гражданин лицето, или замолената държава членка е длъжна да поиска от молещата трета държава да ѝ предостави материалите по делото, за да провери условията за провеждане на наказателно преследване;

— замолената държава членка е длъжна въз основа на решение Petruhhin да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателно преследване, ако това е възможно съгласно националното ѝ право при определени условия.

Мотиви и отговор на Съда

По отношение на първия въпрос относно приложимостта на членове 18 и 21 от ДФЕС Съдът приема, че фактът, че дадено лице е придобило гражданство на дадена държава — членка на Съюза, и съответно статута на гражданин на Съюза едва след като вече пребивава в държава членка, не може да постави под въпрос констатацията, че поради качеството си на гражданин на Съюза това лице има правото да се позовава на член 21, параграф 1 от ДФЕС и попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 от ДФЕС, който съдържа забрана за дискриминация, основана на гражданството. По-нататък Съдът уточнява, че същите съображения важат и когато гражданинът на Съюза, чиято екстрадиция е поискана, има и гражданство на третата държава, подала молбата за екстрадиция: притежаването на двойното гражданство не би могло да лиши заинтересованото лице от свободите, които то черпи от правото на Съюза като гражданин на държава членка.

Във връзка с втория въпрос Съдът следва същата посока в тълкуването от предходната му съдебна практика, като подчертава, че замолената държава членка е длъжна да уведоми държавата членка, чийто гражданин е посоченото лице, за да може съдебният орган на тази държава членка да поиска предаването на съответното лице посредством ЕЗА. По отношение на подробностите относно необходимия обмен на информация Съдът постановява, че:

— замолената държава членка трябва да уведоми компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, не само относно наличието на молба за екстрадицията му, но и за всички правни и фактически обстоятелства, които са ѝ представени от молещата трета страна в рамките на молбата за екстрадиция;

— компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни да спазват изискването за поверителност на тези обстоятелства, когато такова е наложено от третата страна;

— замолената държава членка трябва да уведоми компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, за всяка промяна в положението на издирваното лице, която има отношение към евентуалното издаване срещу него на ЕЗА;

— нито замолената държава членка, нито държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни да поискат от третата страна предоставянето на наказателното дело;

— замолената държава членка следва да определи разумен срок, в който, ако държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, не издаде ЕЗА, може да се пристъпи към екстрадицията на лицето;

— замолената държава членка може да осъществи екстрадицията, без да е длъжна след изтичането на разумен срок да изчаква държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, да постанови изрично решение, с което да откаже издаването на ЕЗА срещу това лице.

На последно място, в отговор на третия въпрос Съдът уточнява, че съгласно правото на Съюза замолената държава членка не е длъжна да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателното преследване на гражданина на Съюза за престъпленията, извършени в третата страна, когато националното право на замолената държава членка ѝ позволява това. Подобно задължение би излязло извън границите, които правото на Съюза може да наложи върху упражняването на правото на преценка на тази държава по отношение на решението дали да проведе наказателно преследване или не.

Решение на Съда на ЕС от 12 май 2021 г., WS, C-505/19 (26)

Принципът ne bis in idem може да бъде пречка за задържането в рамките на Шенгенското пространство и на Европейския съюз на лице, визирано в бюлетина на Интерпол. Такъв е случаят, когато компетентните органи са узнали за влязъл в сила съдебен акт, приет в държава, която е страна по Споразумението от Шенген, или в държава членка, с който се установява приложимостта на този принцип.

Обстоятелства в основата на спора

През 2012 г. по искане на Съединените щати въз основа на издадена от органите на тази държава заповед за задържане Интерпол публикува червена бюлетина относно WS, германски гражданин, с оглед на евентуалната му екстрадиция. Когато местонахождението на лице, за което е издадена такава бюлетина, е установено в държава — членка на Интерпол, по принцип тази държава би могла да пристъпи към временно задържане на това лице или пък към наблюдение или ограничаване на неговото придвижване.

Преди публикуването на тази червена бюлетина обаче в Германия е било образувано досъдебно производство срещу WS, което поне отчасти се отнася до същите деяния като тези, на които се основава бюлетината. Това производство е окончателно прекратено през 2010 г., след като WS плаща определена парична сума като част от специфична процедура за постигане на споразумение, предвидена в германското наказателно право. Впоследствие Федералната криминална полиция на Германия уведомява Интерпол, че според нея в този случай се прилага принципът ne bis in idem поради това предходно производство. Този принцип, залегнал както в член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген (КПСШ) (27), така и в член 50 от Хартата, забранява по-специално лице, по отношение на което производството е окончателно приключило, да бъде преследвано отново за същите деяния.

През 2017 г. WS подава жалба срещу Германия пред Административен съд Висбаден, с която иска да се разпореди на Германия да предприеме необходимите мерки за заличаване на червената бюлетина. В това отношение WS се позовава не само на нарушение на принципа ne bis in idem, но и на нарушение на правото му на свободно движение, гарантирано от член 21 от ДФЕС, тъй като не може да пътува до държава — страна по Споразумението от Шенген, или до държава членка, без да рискува да бъде задържан.

Преюдициалният въпрос

Запитващата юрисдикция поставя на Съда няколко въпроса. При все това основният въпрос, който е от значение в контекста на екстрадицията след публикуването на червена бюлетина, е дали член 54 (28) от КПСШ и член 21, параграф 1 от ДФЕС, разглеждани през призмата на член 50 (29) от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат временното задържане от органите на държава — страна по Споразумението от Шенген, или на държава членка на лице, за което по искане на трета държава Интерпол е публикувала червена бюлетина, когато, от една страна, спрямо това лице вече е водено наказателно преследване в държава членка, прекратено от прокуратурата след като съответното лице е изпълнило определени условия, и от друга, органите на тази държава членка са уведомили Интерпол, че според тях предмет на това производство са същите деяния като визираните със споменатата червена бюлетина.

Мотиви и отговор на Съда

Съдът приема, че принципът ne bis in idem се прилага, когато е постановено решение, с което окончателно се прекратява наказателно производство, при условие че съответното лице изпълнява определени условия, като например плащането на определена от прокурора парична сума.

При все това член 54 от КПСШ, член 50 от Хартата и член 21, параграф 1 от ДФЕС допускат временното задържане на лице, за което е издадена червена бюлетина на Интерпол, когато не е установено, че производството в държава — страна по Споразумението от Шенген, или в държава членка по отношение на това лице за същите деяния като тези, на които се основава червената бюлетина, вече е окончателно приключило и че следователно се прилага принципът ne bis in idem.

Когато остават съмнения за приложимостта на принципа ne bis in idem, временното задържане може да бъде задължителен етап, за да се извършат необходимите в тази насока проверки, като същевременно се предотврати опасността съответното лице да избяга. Следователно временното задържане може да бъде оправдано от легитимната цел да се избегне опасността от ненаказване на съответното лице, „стига то да е от основополагащо значение за целите на тези проверки“ (30). За сметка на това, щом се установи приложимостта на принципа ne bis in idem с влязъл в сила съдебен акт, както взаимното доверие между държавите — страни по КПСШ, така и правото на свободно движение забраняват временното задържане на посоченото лице или продължаването на това задържане. Държавите членки и договарящите държави по КПСШ трябва да осигурят на засегнатото лице правни способи за защита, които да позволяват по инициатива на това лице да се стигне до влязъл в сила съдебен акт, с който се констатира приложимостта на принципа ne bis in idem.

1.2. Молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание или на мярка, изискваща задържане

Решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17 (31)

В решение Raugevicius Съдът разглежда молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода. Съдът до известна степен следва мотивите, изложени в съдебната практика по дело Petruhhin, но с различен резултат. Това е необходимо, тъй като случаите на екстрадиция с цел изпълнение на наказание биха могли да породят проблеми във връзка с принципа ne bis in idem, ако се приложи механизмът Petruhhin (32). Съдът обаче взема под внимание факта, че съществуват механизми съгласно националното и/или международното право, които позволяват издирваните лица да изтърпят наказанията си именно в държавата, чиито граждани са. Например Конвенцията на Съвета на Европа от 1983 г. за трансфер на осъдени лица (33) предвижда правна рамка за тази възможност.

Обстоятелства в основата на спора

Г-н Raugevicius е литовски и руски гражданин, който се е преместил във Финландия и живее там от няколко години. Той също така е баща на две деца, които живеят във Финландия и са финландски граждани. През 2011 г. след постановяване на осъдителна присъда в Русия руските органи издават международна заповед за арест за изпълнение на наложеното наказание лишаване от свобода. За да се произнесе по молбата за екстрадиция, финландското министерство на правосъдието отправя искане за становище до Върховния съд на Финландия. Върховният съд изпитва съмнения относно приложимостта на решение Petruhhin и поради това решава да отправи преюдициално запитване до Съда.

Приложимото финландско право (Конституцията на Финландия) предвижда, че наказанието лишаване от свобода може да бъде изпълнено във Финландия, ако осъденият е финландски гражданин или постоянно пребиваващ във Финландия чужденец и ако е съгласен с това.

Преюдициалните въпроси

С първия си въпрос Върховният съд на Финландия по същество иска да се установи дали националните разпоредби относно екстрадицията трябва да се преценяват по един и същ начин с оглед на свободата на движение на гражданите на друга държава членка, независимо дали трета държава е подала молба за екстрадиция за изпълнение на наказание лишаване от свобода или за наказателно преследване, както в решение Petruhhin. Вторият въпрос се отнася до това как трябва да се отговори на молба за екстрадиция, ако държавата членка, чийто гражданин е лицето, е била уведомена за молбата, но тя не предприема мерки по отношение на своите граждани поради пречки от правно естество.

Мотиви и отговор на Съда

Съдът прилага по аналогия мотивите на решение Petruhhin, като посочва, че гражданин на държава членка, който се е преместил в друга държава членка, е упражнил правото си на свободно движение в рамките на Съюза и следователно попада в приложното поле на член 18 от ДФЕС. Всъщност двойното гражданство — на държава членка и на трета държава — не би могло да лиши заинтересованото лице от свободите, които то черпи от правото на Съюза като гражданин на държава членка.

Национално правило, което забранява екстрадицията само на собствените граждани, въвежда разлика в третирането между тях и гражданите на другите държави членки и води до ограничаване на свободата на движение по смисъла на член 21 от ДФЕС: такова ограничение трябва да бъде необходимо и пропорционално на легитимната цел за предотвратяване на риска от безнаказаност за гражданите на държави членки, различни от замолената държава членка, и да не съществуват мерки с по-малка степен на намеса, с които да може да се постигне тази цел, като се вземат предвид всички обстоятелства по делото от фактическа и от правна страна.

Съдът обаче признава, че в случаите на молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание противоречието с принципа на недопускане на дискриминация не може да се уреди, като се даде възможност на държавата членка, чийто гражданин е съответното лице, да упражни отново компетентността си за наказателно преследване на лицето, тъй като такова ново наказателно преследване срещу лице, което вече е било разследвано и осъдено, може да противоречи на принципа ne bis in idem. За да се избегне опасността такива лица да останат ненаказани, Съдът се позовава на други механизми в националното и в международното право, които позволяват тези лица да изтърпят наказанията си например в държавата, чиито граждани са, като така се увеличават възможностите им за социална реинтеграция след изпълнението на наказанията им.

В този контекст Съдът отбелязва, че член 3 от финландския Закон за международно сътрудничество предоставя на чуждестранните граждани, постоянно пребиваващи във Финландия, възможността да изтърпят наложено от трета държава наказание лишаване от свобода във Финландия, при условие че съответното лице и третата държава са съгласни с това. Поради това Съдът отбелязва също, че г-н Raugevicius може да изтърпи на финландска територия наказанието, наложено му в Русия, стига последната държава, както и самият г-н Raugevicius да са съгласни с това.

Съдът приема, че гражданите на замолената държава членка, от една страна, и гражданите на други държави членки, които постоянно пребивават в замолената държава членка и така доказват определена степен на интеграция в обществото на тази държава, от друга страна, се намират в сходно положение. Органите на замолената държава са тези, които трябва да установят дали е налице такава връзка между гражданите на други държави членки и замолената държава членка. Ако бъде установено наличието на връзка, съгласно членове 18 и 21 от ДФЕС гражданите на други държави членки могат да изтърпят наказанието си на територията на замолената държава членка при същите условия като нейните граждани.

Поради това Съдът стига до извода, че членове 18 и 21 от ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че при молба за екстрадиция на упражнил правото си на свободно движение гражданин на Европейския съюз, подадена от трета държава не с цел наказателно преследване, а с цел изпълнението на наказание лишаване от свобода, замолената държава членка, чието национално право забранява екстрадицията на собствените ѝ граждани за изпълнението на наказание и предвижда възможността такова наложено в чужбина наказание да бъде изтърпяно на нейна територия, е длъжна да осигури на този гражданин на Съюза, след като той пребивава постоянно на нейна територия, същото третиране като предвиденото от нея за собствените ѝ граждани при екстрадиция.

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [висящо понастоящем дело]

Обстоятелства в основата на спора

Делото се основава на отправена от Босна и Херцеговина до Германия молба за екстрадиция по отношение на S.M. с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода. Исканото лице е гражданин на Сърбия, Босна и Херцеговина и Хърватия, който живее в Германия със съпругата си от средата на 2017 г. и работи в Германия от май 2020 г. Като се позовава на решение Raugevicius, Generalstaatsanwaltschaft München (прокуратурата в Мюнхен) иска екстрадицията на исканото лице да се обяви за недопустима.

Преюдициалният въпрос

С оглед на искането на прокуратурата запитващата германска юрисдикция решава да постави на Съда въпрос дали принципите относно прилагането на членове 18 и 21 от ДФЕС, произтичащи от решение Raugevicius, изискват да се отхвърли основана на Европейската конвенция за екстрадиция от 13 декември 1957 г. (34) молба на трета държава за екстрадиция на гражданин на Съюза за изпълнение на наказание, дори когато съгласно тази конвенция международното договорно право задължава замолената държава членка да предаде гражданина на Съюза, тъй като последната е определила термина „граждани“ по смисъла на член 6, параграф 1, буква b) от Конвенцията като включващ само собствените ѝ граждани, а не и други граждани на Съюза (35).

2. ПРИЛОЖИМИ НАСОКИ В СЛУЧАИТЕ, В КОИТО ДЪРЖАВИТЕ ПРИЛАГАТ ИЗКЛЮЧЕНИЕТО ЗА ГРАЖДАНСТВО

2.1. Молби за екстрадиция с цел наказателно преследване

2.1.1. Обхват на механизма Petruhhin

а. Материален обхват: кога се прилага механизмът Petruhhin?

Механизмът Petruhhin (механизъм за уведомяване) трябва да се приложи в случаите, когато:

— се отправя молба за екстрадиция с цел наказателно преследване и

— замолената държава прилага изключението за гражданство само към своите граждани, което води до потенциална дискриминация между нейните граждани и гражданите на други държави, които са упражнили правото си на свободно движение (вж. Приложение 2 — преглед на националните системи).

Механизмът Petruhhin се прилага за всички молби за екстрадиция въз основа на:

— Споразумението за екстрадиране между Европейския съюз и Съединените американски щати (36);

— Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство, от друга страна (СТС) (37), което включва разпоредби, отразяващи механизма Petruhhin (38);

— многостранни споразумения, сключени от държавите;

— двустранни споразумения, сключени от държавите; или

— националното право.

б. Персонален обхват: за кого се прилага механизмът Petruhhin?

Механизмът Petruhhin се прилага за граждани на 27-те държави — членки на ЕС, намиращи се на територията на друга държава членка, които са упражнили правото си на свободно движение. Обхванати са и гражданите на третата държава, която е отправила молбата за екстрадиция. Съдът поясни, че двойното гражданство не би могло да лиши заинтересованото лице от свободите, които то черпи от правото на Съюза като гражданин на държава членка (39). Освен това моментът, в който дадено лице е придобило гражданство на държава членка, също е без значение (40).

Съдът поясни, че механизмът Petruhhin се прилага и за граждани на държава — членка на ЕАСТ, която е страна по Споразумението за ЕИП и с която Европейският съюз е сключил споразумение за предаване (Исландия и Норвегия) (41). Членове 18 и 21 от ДФЕС не се прилагат за гражданите на трети държави. Съдът обаче прие, че член 4 от Споразумението за ЕИП (42) във връзка с член 36 от Споразумението за ЕИП (43), който е неразделна част от правото на Съюза, гарантират свободното предоставяне на услуги по начин, който е идентичен с член 56 от ДФЕС, включително правото да се пътува до друга държава, за да се получат услуги (44).

Освен това Съдът потвърди, че правото на свободно движение съгласно член 21, параграф 1 от ДФЕС/член 36 от Споразумението за ЕИП се прилага и за лице, което просто преминава транзитно на летище (45) или получава услуги като турист (46) в друга държава.

в. Териториален обхват: кои органи са обвързани от механизма Petruhhin?

Националните органи на 27-те държави — членки на ЕС, Исландия и Норвегия са обвързани от механизма Petruhhin при прилагането на изключението за гражданство.

2.1.2. Стъпки, които трябва да се предприемат от компетентните органи, когато се прилага изключението за гражданство

а. Задължения на замолената държава

Членове 18 и 21 от ДФЕС/член 4 от Споразумението за ЕИП във връзка с член 36 от Споразумението за ЕИП не изискват установяването на абсолютна еквивалентност между собствените граждани и гражданите на други държави по отношение на защитата срещу екстрадиция в трети държави. Съгласно тези членове обаче държавите, които предвиждат различно третиране при екстрадиция на своите граждани в сравнение с гражданите на други държави, преди да разрешат екстрадицията са длъжни да проверят дали легитимната цел за избягване на безнаказаността, преследвана с екстрадицията, може да бъде постигната чрез мярка, която в по-малка степен засяга упражняването на правото на свободно движение и която позволява също така ефикасно да се постигне тази цел (47).

В случай на молба за екстрадиция с цел наказателно преследване замолената държава е длъжна да се консултира с държавата, чийто гражданин е лицето, за да даде възможност на последната да издаде ЕЗА/заповед за арест EС — Исландия/Норвегия, като тя би се считала за също толкова ефективна мярка, която обаче засяга правата в по-малка степен.

Замолената държава обаче не е длъжна да откаже екстрадицията на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава или на Исландия/Норвегия, и да проведе наказателно преследване на гражданина на Съюза/Исландия/Норвегия за престъпленията, извършени в трета държава, когато нейното право ѝ позволява това (48). Подобно задължение би излязло извън границите, които правото на Съюза може да наложи върху упражняването на правото на преценка на тази държава по отношение на решението дали да проведе наказателно преследване или не.

б. Стартиране на процедурата на консултация

Замолената държава е длъжна да уведоми държавата, чийто гражданин е лицето, за висяща молба за екстрадиция.

По отношение на сроковете за такова уведомяване се предлага замолената държава при първа възможност да уведоми държавата, чийто гражданин е лицето, за постъпила или висяща молба за екстрадиция. Уведомяването може да се извърши още при временното задържане на съответното лице, ако има достатъчно информация от червена бюлетина на Интерпол, и/или на по-късен етап, когато замолената държава получи молбата за екстрадиция.

в. Вид информация, която се предоставя на държавата(ите), чийто гражданин е лицето

Като минимум органите на замолената държава следва да информират звеното за връзка (49) на държавата, чийто гражданин е лицето:

— за наличието на молба за екстрадиция на това лице; и

— за всички фактически и правни обстоятелства, представени от молещата трета страна в рамките на молбата за екстрадиция (50); (вж. Приложение 3 — образец).

Освен това органите на замолената държава трябва да уведомят компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, за всяка промяна в положението на издирваното лице, която има отношение към евентуалното издаване срещу него на ЕЗА/заповед за арест EС — Исландия/Норвегия (51) (вж. Приложение 4 — образец).

г. Отношения с молещата трета държава и поверителност

Нито замолената държава членка, нито държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни съгласно правото на Съюза да поискат от молещата трета страна предоставянето на наказателното дело (52). Ако замолената държава и държавата, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни да поискат от молещата трета страна да предостави наказателното дело, производството по екстрадиция би било значително усложнено, а продължителността му — съществено удължена, с риск в крайна сметка да се застраши целта за избягване на подобна безнаказаност (53). Освен това продължителните производства също така е възможно да бъдат в ущърб на издирваното лице, по-специално ако то е задържано.

Органите на държавата, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни да спазват изискването за поверителност на тези обстоятелства, когато такова е наложено от молещата трета страна. Освен това молещата трета страна следва да е надлежно уведомена в това отношение (54).

Държавата, чийто гражданин е издирваното лице, обаче може да използва всеки механизъм за сътрудничество и/или взаимопомощ, за да получи доказателства от замолената държава (например издаване на европейска заповед за разследване (ЕЗР) (55)).

д. Задължения на държавата, чийто гражданин е лицето

След като бъдат уведомени, компетентните органи на държавата, чийто гражданин е лицето, следва да преценят дали е целесъобразно да издадат ЕЗА/заповед за арест EС — Исландия/Норвегия за същите престъпления, за които е обвинено съответното лице в молбата за екстрадиция, доколкото съгласно националното им право те са компетентни да проведат наказателно преследване на това лице за престъпления, извършени извън националната територия.

2.1.3. Срок за отговор на уведомление

Замолената държава следва да определи разумен срок за представяне на отговор от държавата(ите), чийто гражданин е лицето. Замолената държава разполага със свобода на преценка при определянето на разумен срок, по-специално като се отчете дали посоченото лице е задържано във връзка с производството по екстрадиция, както и сложността на случая (56).

Определеният срок следва да бъде посочен в удостоверението (вж. Приложение 3 — образец).

Ако е необходимо, звеното за връзка или издаващият съдебен орган (57) на държавата(ите), чийто гражданин е лицето, може да поиска удължаване на срока (вж. Приложение 5 — образец). Звеното за връзка или органът, който разглежда молбата за екстрадиция в замолената държава, следва да вземе решение относно удължаването (вж. Приложение 6 — образец).

2.1.4. Отказ да се изпълни молба за екстрадиция

Замолената държава следва да откаже екстрадицията и да предаде лицето на държавата, чийто гражданин е то, единствено когато съдебен орган на държава, чийто гражданин е лицето, издаде ЕЗА/заповед за арест EС — Исландия/Норвегия във връзка със същото(ите) престъпление(я) (58) или деяния, и съответно уведоми замолената държава (вж. Приложение 7 — образец).

2.1.5. Възобновяване на производството по екстрадиция

При липса на отговор от органите на държавата(ите), чийто гражданин е лицето, в рамките на определения срок или при отрицателен отговор в рамките на този срок органите на замолената държава може по целесъобразност да осъществят екстрадицията, без да са длъжни да изчакат държавата, чийто гражданин е лицето, да отговори и/или да постанови изрично решение, с което да откаже издаването на ЕЗА/заповед за арест EС — Исландия/Норвегия срещу това лице (59) (вж. Приложение 7 — образец).

2.2. Молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане

2.2.1. Обхват

а. Материален обхват

Решение Raugevicius се прилага в случаите, в които:

— става въпрос за молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, и

— замолената държава прилага изключението за гражданство само към своите граждани, което води до потенциална дискриминация между собствените граждани и гражданите на други държави, които са упражнили правото си на свободно движение (вж. Приложение 2 — преглед на националните системи).

б. Персонален обхват по отношение на молби за екстрадиция с цел изпълнение на наказание: за кого се прилага решение Raugevicius?

Задължението за равно третиране в това отношение се прилага само доколкото собствените граждани и гражданите на други държави се намират в сходно положение от гледна точка на целта да се избегне опасността от безнаказаност. Тъй като изпълнението на наказание лишаване от свобода в държавата по произход на съответното лице благоприятства социалната му реинтеграция след изтърпяване на наказанието, подобно положение съществува само по отношение на гражданите на други държави, които пребивават постоянно в замолената държава и следователно е налице определена степен на интеграция в обществото на тази държава.

Поради това Съдът приема, че персоналният обхват е ограничен до гражданите на други държави, които постоянно пребивават в замолената държава членка и доказват определена степен на интеграция в обществото на тази държава (60), защото се намират в сходно положение с гражданите на замолената държава. От друга страна, гражданин на държава, който е задържан на летище в замолена държава, докато преминава само транзитно, не би отговарял на критерия за наличие на сходно положение.

Ако издирваното лице не може да се счита за постоянно пребиваващо в замолената държава, въпросът за екстрадицията му се урежда съгласно приложимото национално или международно право (61).

2.2.2. Стъпки, които трябва да се предприемат от компетентните органи, когато се прилага изключението за гражданство

В случай на молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание, мярката, която в по-малка степен засяга упражняването на правото на свободно движение, се изразява в това замолената държава да поеме отговорността за изпълнението на наказанието на своята територия, вместо да екстрадира гражданина на друга държава в третата държава, когато е предвидена такава възможност и за нейните собствени граждани. Очаква се Съдът на Европейския съюз да поясни допълнително подробните стъпки, които трябва да се следват (и по-специално обхвата на задълженията за държавите и дали се изисква съгласието на трета държава), във висящото дело C-237/21 (62).

2.2.3. Обмен на информация между замолената държава и държавата, чийто гражданин е лицето

Съгласно членове 18 и 21 от ДФЕС не се изисква замолената държава да уведоми държавата, чийто гражданин е лицето, за висяща молба за екстрадиция с цел изпълнение на присъда или на мярка, изискваща задържане. Замолената държава обаче не се възпрепятства да се свърже с държавата, чийто гражданин е лицето, за да получи всяка информация от значение, която може да счете за полезна.

3. ПРИЛОЖИМИ ЗА ВСИЧКИ ДЪРЖАВИ НАСОКИ, НЕЗАВИСИМО ОТ ИЗКЛЮЧЕНИЕТО ЗА ГРАЖДАНСТВО

3.1. Оценка на основните права преди екстрадиция

3.1.1. Прилагане на Хартата

Съдът постанови, че решението да се екстрадира гражданин на Съюза/Исландия/Норвегия в контекста на положение, което попада в приложното поле на член 18 от ДФЕС и член 21 от ДФЕС или член 4 от Споразумението за ЕИП във връзка с член 36 от Споразумението за ЕИП, е обхванато от правото на Съюза за целите на член 51, параграф 1 от Хартата (63). Следователно разпоредбите на Хартата, и по-специално член 19 от нея, са приложими към такова решение.

Освен това наличието на международно споразумение на Съюза относно екстрадицията е достатъчно, за да се задейства прилагането на Хартата. Следователно Хартата се прилага и по отношение на молби за екстрадиция, отправени от САЩ или от Обединеното кралство по силата съответно на Споразумението за екстрадиране между Европейския съюз и Съединените американски щати (64) и Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство, от друга страна (65), дори когато не е упражнено правото на свободно движение в рамките на ЕИП. Освен това в такива случаи Хартата също така се прилага за гражданите на трети държави и за лицата без гражданство.

Когато Хартата се прилага, замолената държава трябва първо да провери дали с екстрадицията няма да бъдат нарушени правата, посочени в член 19 от Хартата (66).

Съгласно член 19, параграф 2 от Хартата никой не може да бъде принудително отведен, експулсиран или екстрадиран към държава, в която съществува сериозен риск да бъде осъден на смърт, да бъде подложен на изтезание или на друго нечовешко или унизително отношение или наказание.

Освен това Съдът уточнява, че просто „[с]ъществуването на декларации и приемането на международни договори, които по принцип гарантират зачитането на основните права, сами по себе си не са достатъчни, за да осигурят адекватна защита срещу опасността от малтретиране, когато съгласно достоверни източници властите осъществяват или толерират практики, които очевидно противоречат на принципите на Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи.“

Следователно, доколкото компетентният орган на замолената държава членка разполага с данни, които сочат, че е налице реална опасност от нечовешко или унизително отношение към лицата в третата молеща държава, той е длъжен да подложи на преценка наличието на тази опасност, когато трябва да вземе решение относно екстрадирането на дадено лице към тази държава (вж. в този смисъл относно член 4 от Хартата решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru, C-404/15 и C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 88).

За тази цел компетентният орган на замолената държава членка трябва да се основе на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни. Посочените данни могат да произтичат по-специално от решения на международни юрисдикции, като например решенията на ЕСПЧ, от съдебни решения в третата молеща държава, както и от решения, доклади и други документи, съставени от органите на Съвета на Европа или произтичащи от системата на Обединените нации (вж. в този смисъл решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru, C-404/15 и C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 89) (67).

3.1.2. Прилагане на Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи

Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (ЕКПЧ) се прилага към екстрадицията от държавите в трети държави в случаите, в които Хартата не се прилага (68), например към екстрадицията на гражданин на Съюза, който не е упражнил правото на свободно движение, или към екстрадицията на гражданин на трета държава в трета държава, с която Съюзът не е сключил споразумение за екстрадиция.

Член 3 и член 6 от ЕКПЧ са от особено голямо значение. Член 3 от ЕКПЧ предвижда:

Никой не може да бъде подложен на изтезания или нечовешко или унизително отношение или наказание.

Член 6 от ЕКПЧ (право на справедлив съдебен процес, презумпция за невинност и право на защита), предвижда:

1. Всяко лице, при решаването на правен спор относно неговите граждански права и задължения или основателността на каквото и да е наказателно обвинение срещу него, има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок, от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона. Съдебното решение се обявява публично, но пресата и публиката могат да бъдат отстранявани по време на целия или на част от съдебния процес в интерес на нравствеността, обществената и националната сигурност в едно демократично общество, когато това се изисква от интересите на непълнолетните лица или за защита на личния живот на страните по делото или, само в необходимата според съда степен, в случаите, когато поради особени обстоятелства публичността би нанесла вреда на интересите на правосъдието.

2. Всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, се смята за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона.

3. Всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, има следните минимални права: а) да бъде незабавно и в подробности информирано за характера и причините за обвинението срещу него на разбираем за него език; б) да има достатъчно време и възможности за подготовка на своята защита; в) да се защитава лично или да ползва адвокат по свой избор; ако не разполага със средства за заплащане на адвокат, да му бъде предоставена безплатно служебна защита, когато интересите на правосъдието го изискват; г) да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелствуващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия; д) да ползва безплатно услугите на преводач, ако не разбира или не говори езика, използван в съда.

3.2. Неоснователни или представляващи злоупотреба, включително политически мотивирани червени бюлетини, заповеди за арест и молби за екстрадиция

Държавите са се сблъсквали със случаи на неоснователни или представляващи злоупотреба, включително политически мотивирани молби за екстрадиция и паралелни червени бюлетини на Интерпол. Следователно настоящият раздел би могъл да се прилага още на етап, в който все още не е отправена молба за екстрадиция или лицето все още не е задържано въз основа на червена бюлетина (например когато дадена държава узнае за представляващи злоупотреба червени бюлетини на Интерпол, тя може проактивно да информира останалите звена за връзка, дори преди издирваното лице да се премести в друга държава).

3.2.1. Съществуващият механизъм на Интерпол за предотвратяване на злоупотреби с червени бюлетини

В рамките на Интерпол е въведена автоматизирана система за проверка и откриване на червени бюлетини (69). Тя позволява пресяване на случаите на злоупотреба. Всяко входящо искане се съпоставя със списък за наблюдение, съдържащ искания, които са били отказани в миналото, при което такива искания се отхвърлят автоматично. Интерпол работи за разработването на нови автоматизирани ИТ защитни механизми, за да се подобри оценката на входящите искания за публикуване на бюлетини и сигнали.

Освен това в Генералния секретариат на Интерпол е създадена специална работна група, съставена от адвокати и полицейски служители от различни държави — членки на Интерпол. Работната група оценява всички входящи искания за публикуване на бюлетини и сигнали от държавите — членки на Интерпол, по отношение на тяхната съвместимост със съответната правна рамка и с изискванията.

Червената бюлетина на Интерпол може да бъде заличена поради редица основания посредством искане до независимата Комисия за контрол над досиетата (ККД), в което се посочва, че съответната червена бюлетина е в нарушение на устава на Интерпол и на нейните Правила за обработване на данни. Държавите членки могат да посъветват лицето, срещу което е публикувана представляваща злоупотреба червена бюлетина, и по-специално политически мотивирана червена бюлетина, да упражни правата си пред ККД, както и да го предупредят предварително или да поискат бюлетините или сигналите да бъдат заличени.

Тези дейности се подпомагат от постоянна консултативна група относно бюлетините.

3.2.2. Обмен на информация от звената за връзка относно неоснователни или представляващи злоупотреба, и по-специално политически мотивирани молби за екстрадиция

Държавата, чийто гражданин е лицето, често разполага с информация от съществено значение, въз основа на която да прецени дали молбата за екстрадиция е неоснователна или представляваща злоупотреба, и по-специално политически мотивирана. Поради това тясното сътрудничество и обменът на информация с държавата, чийто гражданин е издирваното лице, могат да бъдат от съществено значение, когато замолената държава оценява молба за екстрадиция, отнасяща се до гражданин на друга държава.

В случай на основателно съмнение, че дадена молба за екстрадиция представлява злоупотреба, и по-специално че е политически мотивирана или неоснователна (незаконна) по друг начин, звеното за връзка на държава, която е получила молба за екстрадиция от трета държава по отношение на гражданин на друга държава, следва винаги да информира звеното за връзка на държавата, чийто гражданин е лицето. Това ще позволи да се осъществи обмен на информация от значение, за да се вземе обосновано решение дали молбата за екстрадиция е политически мотивирана или неоснователна (незаконна) по друг начин (вж. Приложение 3 — образец и Приложение 8 — образец).

Освен това в случай на основателно съмнение, че молбата за екстрадиция е неоснователна или представляваща злоупотреба, и по-специално политически мотивирана, всяко звено за връзка следва своевременно и проактивно да информира и да се консултира с останалите звена за връзка, както и с Евроюст, Европол и Интерпол (вж. Приложение 8 — образец).

Този механизъм за уведомяване между звената за връзка в случай на неоснователни или представляващи злоупотреба, включително политически мотивирани молби за екстрадиция, се прилага както за граждани на държавите членки, така и за граждани на трети държави и лица без гражданство.

4. ПРАКТИЧЕСКИ АСПЕКТИ НА МЕХАНИЗМА PETRUHHIN И ПОЛИТИЧЕСКИ МОТИВИРАНИ МОЛБИ ЗА ЕКСТРАДИЦИЯ

4.1. Звена за връзка

Държавите са определили звена за връзка (например централни органи) за целите на механизма Petruhhin и в случай на неоснователни или незаконни, и по-специално политически мотивирани молби за екстрадиция.

Актуалният списък на звената за връзка може да бъде намерен на адрес:

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/BG

Държавите следва бързо да информират ЕСМ за всяка промяна в техните звена за връзка.

Звената за връзка могат да се консултират с Евроюст и ЕСМ, ако имат някакви въпроси.

4.2. Езиков режим и разходи

Предлага се официалният език на държавата, чийто гражданин е лицето, да се използва като езиковия режим за документите, предавани между нея и замолената държава.

Държавите могат също така да уведомят Комисията, ако решат да приемат преводи на един или повече други официални езици на ЕС, както и на исландски или норвежки език.

Замолената държава и държавата, чийто гражданин е лицето, следва да покрият собствените си разходи (основно разходите за превод).

4.3. Режим за защита на данните

Прилага се Директива (ЕС) 2016/680 относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни (70).

(1) Европейската конвенция за екстрадиция (ETS № 24), както и допълнителният протокол (ETS № 086), вторият допълнителен протокол (ETS № 098), третият допълнителен протокол (ETS № 209) и четвъртият допълнителен протокол (ETS № 212) към Европейската конвенция за екстрадиция.

(2) Задължение за екстрадиция или наказателно преследване.

(3) Например в член 603 от Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство, от друга страна (ОВ L 149, 30.4.2021 г., стр. 10), се предвижда изрично задължение във връзка с принципа „aut dedere aut judicare“.

(4) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) Член 21, параграф 1 от ДФЕС предвижда, че: „Всеки гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в Договорите, и на мерките, приети за тяхното осъществяване“.

(6) Въз основа на забраната за дискриминация на основание гражданство, установена в член 18 от ДФЕС, който предвижда, че: „[в] обхвата на приложение на Договорите и без да се засягат специалните разпоредби, съдържащи се в него, се забранява всякаква дискриминация на основание гражданство“.

(7) Решение от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; решение от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; решение от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262 и решение от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Решение от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Работен документ на Съвета на Европейския съюз, неформална видеоконференция на министрите на правосъдието, 4 юни 2020 г.: подготовка — екстрадиция на граждани на ЕС в трети държави — изготвен от председателството документ за обсъждане, документ WK 5231/2020 INIT.

(10) Съвместен доклад на Евроюст и Европейската съдебна мрежа относно екстрадицията на граждани на ЕС в трети държави: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries.

(11) ОВ C 419, 4.12.2020 г., стр. 23.

(12) Определение на Съда от 6 септември 2017 г., Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262 и решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) Решение от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Дело C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) OB C 202, 7.6.2016 г., стр. 389.

(18) Член 19, параграф 2 от Хартата предвижда: „Никой не може да бъде принудително отведен, експулсиран или екстрадиран към държава, в която съществува сериозен риск да бъде осъден на смърт, да бъде подложен на изтезание или на друго нечовешко или унизително отношение или наказание“.

(19) Определение на Съда от 6 септември 2017 г., Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Член 47 от Хартата предвижда: „Всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в настоящия член условия.

Всеки има право неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон. Всеки има възможността да бъде съветван, защитаван и представляван.

На лицата, които не разполагат с достатъчно средства, се предоставя правна помощ, доколкото тази помощ е необходима, за да се осигури реален достъп до правосъдие“.

(21) Решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Споразумение за екстрадиране между Европейския съюз и Съединените американски щати (ОВ L 181, 19.7.2003 г., стр. 27).

(23) Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) ОВ L 292, 21.10.2006 г., стр. 2.

(25) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Решение на Съда от 12 май 2021 г., WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Конвенция за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 г. между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 22.9.2000 г., стр. 19).

(28) Член 54 от КПСШ предвижда: „[л]ице, което е осъдено в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.

(29) Член 50 от Хартата предвижда: „[н]икой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.

(30) Решение на Съда от 12 май 2021 г., WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, точка 84.

(31) Решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Тъй като издирваното лице вече е осъдено в третата държава.

(33) Конвенция за трансфер на осъдени лица (ETS № 112).

(34) Европейска конвенция за екстрадиция (ETS № 24).

(35) Срв. със следната декларация на Финландия съгласно член 6 от Европейската конвенция за екстрадиция: „По смисъла на тази конвенция „граждани“ са гражданите на Финландия, Дания, Исландия, Норвегия и Швеция, както и чужденците с местожителство в тези държави“.

(36) ОВ L 181, 19.7.2003 г., стр. 27.

(37) ОВ L 149, 30.4.2021 г., стр. 10.

(38) Съгласно член 614, параграфи 1 и 3 от СТС: „1. Ако две или повече държави са издали европейска заповед за арест или заповед за арест за едно и също лице, решението коя от тези заповеди да бъде изпълнена, се взема от изпълняващия съдебен орган при надлежно отчитане на всички обстоятелства и особено на относителната тежест и мястото на престъпленията, съответните дати на заповедите за арест или на европейските заповеди за арест и дали те са били издадени с цел наказателно преследване или за изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, както и на правните задължения на държавите членки, произтичащи от законодателството на Съюза относно, по-конкретно, принципите на свободно движение и недискриминация на основание националност. 3. При наличието на конфликт между заповед за арест и искане за екстрадиция, представени от трета държава, решението дали заповедта за арест или искането за екстрадиция има предимство, се взема от компетентния орган в изпълняващата държава след внимателно разглеждане на всички обстоятелства, по-специално тези по параграф 1 и тези, упоменати в приложимата конвенция“.

(39) Решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, т. 29 и решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 32.

(40) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 31.

(41) Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) Член 4 от Споразумението за ЕИП предвижда, че: „В обхвата на приложение на настоящото споразумение, и без да се засягат специалните разпоредби, които то предвижда, се забранява извършване на всякаква дискриминация, основана на национална принадлежност“.

(43) Член 36, параграф 1 от Споразумението за ЕИП предвижда, че: „В рамките на настоящото споразумение се забраняват ограниченията на свободното предоставяне на услуги на територията на договарящите се страни по отношение на гражданите на държавите членки на ЕО или на държавите от ЕАСТ, установили се на територията на държава членка на ЕО или на държава от ЕАСТ, различна от тази, в която се намира лицето, за което са предназначени услугите“.

(44) Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, т. 52—55.

(45) Решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, т. 34.

(46) Решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, т. 54.

(47) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, т. 41.

(48) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 49—50.

(49) На уебсайта на ЕСМ е публикуван списък на националните звена за връзка, определени от 27-те държави на ЕС, Норвегия и Исландия, вж. точка 4.1.

(50) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 48.

(51) Пак там.

(52) Пак там, точка 49.

(53) Пак там, точка 51.

(54) Пак там, точка 48.

(55) Директива 2014/41/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 г. относно Европейска заповед за разследване по наказателноправни въпроси (ОВ L 130, 1.5.2014 г., стр. 1).

(56) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 55.

(57) Както е определен съгласно член 6, параграф 1 от Рамковото решение относно ЕЗА или в член 9, параграф 1 от Споразумението между Европейския съюз и Република Исландия и Кралство Норвегия относно процедурата по предаване между държавите — членки на Европейския съюз, и Исландия и Норвегия.

(58) Решение на Съда от 10 април 2018 г., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, т. 54.

(59) Решение на Съда от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция в Украйна), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, т. 53 и 54.

(60) Решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, т. 46.

(61) Пак там, точка 48.

(62) Дело C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, т. и 52 и 53 и решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, т. 63. Член 51, параграф 1 от Хартата предвижда: „1. Разпоредбите на тази харта се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза. В този смисъл те зачитат правата, спазват принципите и насърчават тяхното прилагане в съответствие със своите компетенции и при зачитане на предоставените в Договорите компетенции на Съюза“.

(64) ОВ L 181, 19.7.2003 г., стр. 27.

(65) ОВ L 149, 30.4.2021 г., стр. 10.

(66) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, т. 60, определение на Съда от 6 септември 2017 г., Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, решение на Съда от 13 ноември 2018 г., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, т. 49, решение на Съда от 2 април 2020 г., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, т. 63—68.

(67) Решение на Съда от 6 септември 2016 г., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, т. 57, 58 и 59.

(68) Вж. точка 3.1.1. по-горе.

(69) Червената бюлетина не е нито молба за екстрадиция, нито международна заповед за арест. Тя е сигнал до правоприлагащите органи по целия свят за откриване и временно задържане на лице с цел екстрадиция, предаване или подобни правни действия. Червената бюлетина обаче е свързана с международна заповед за арест или съдебно решение, подпомага производството по екстрадиция и съдържа данни за престъпленията на национално равнище (освен ако е издадена от международен съд). Съгласно член 82 от Правилата на Интерпол за обработване на данни [IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019 г.)] „[ч]ервените бюлетини се публикуват по искане на национално централно бюро или на международна организация с правомощия за разследване и наказателно преследване, с оглед установяването на местонахождението на издирваното лице и неговото задържане или ограничаване на придвижването му с цел екстрадиция, предаване или подобно законосъобразно действие“.

(70) Директива (ЕС) 2016/680 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 г. относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета (ОВ L 119, 4.5.2016 г., стр. 89).