BG Официален вестник на Европейския съюз C 138/19

Окончателен доклад на служителя по изслушването (1)

Самокопираща хартия — Повторно приемане на решение спрямо Bolloré

(Дело COMP/36.212)

2011/C 138/07

Предмет на настоящото дело е повторното приемане на решение спрямо предприятието Bolloré. През 2001 г. Комисията прие решение, в което заключи, че предприятието Bolloré е участвало заедно с други предприятия в картел за фиксиране на цени и разпределяне на пазара в сектора на самокопираща хартия в нарушение на член 101 от ДФЕС (2). Съгласно решението Bolloré носи отговорност за нарушението както за своето пряко участие в картела, така и в качеството си на дружество майка на Copigraph в момента на нарушението (3).

Bolloré заведе дело в Общия съд („ОС“), като в жалбата си предприятието твърди inter alia, че Комисията е нарушила правото му да бъде изслушано, тъй като съгласно изложението на възраженията то носи отговорност само в качеството си на дружество майка, а не за своето пряко участие. ОС отхвърли жалбата на Bolloré (4). Bolloré по-късно обжалва това решение пред Съда на ЕС („СЕС“).

Според СЕС правата на защита на Bolloré са били нарушени „в един съществен аспект“. Според Съда ОС е допуснал грешка, като не е придружил с правни заключения констатацията си, че правата на защита на Bolloré не са били спазени. По-специално Съдът сметна, че при тези обстоятелства не е било възможно да се изключи вероятността цялото решение да е било основано на поведение, по отношение на което предприятието Bolloré не е могло да се защити (5).

На 15 декември 2009 г. Комисията публикува ново изложение на възраженията по отношение на Bolloré, в което счита дружеството за отговорно както за прякото му участие в картела, така и в качеството му на бивше дружество майка на Copigraph.

Страната получи достъп до досието посредством два CD-ROM-а на 22 декември 2009 г.

На 17 март 2010 г. се състоя устно изслушване.

Според Bolloré правата му на защита са били нарушени по отношение на принципа ne bis in idem и поради прекалено дългата продължителност на процедурата. За разлика от Bolloré аз не смятам, че повторното приемане на решение от Комисията вследствие на анулирането от СЕС представлява нарушение на принципа ne bis in idem. По Делото PVC II СЕС поясни, че принципът ne bis in idem„сам по себе си не пречи на възобновяването на производството по отношение на същото антиконкурентно поведение, когато първото решение е било анулирано поради причини от процесуално естество, без да има решение по същество относно предполагаемите факти.“ (6) Съдът анулира първото решение на Комисията по това дело поради нарушаване на правото на изслушване на Bolloré, т.е. за нарушение на съществено процесуално изискване. Съдът обаче не направи никакви констатации по същество.

Второ, не споделям аргумента на Bolloré, че продължителността на производството в Комисията е била прекалено дълга и следователно са били нарушени член 6 от Европейската конвенция за правата на човека и член 41 от Хартата за основните права на Европейския съюз. Това, че от преустановяването на нарушението са минали 14 години, само по себе си не доказва, че Комисията не е действала в разумен срок. Жалбата, внесена от Bolloré срещу първото решение, е била в процес на разглеждане от европейските съдилища повече от 7 години. Следователно над половината от общата продължителност на процедурата не може да бъде приписана на Комисията. Съгласно съдебната практика на европейските съдилища периодът, през който делото е било в процес на обжалване в съдилищата, не може да се вземе предвид при определянето на продължителността на процедурата пред Комисията, дори ако накрая обжалваното решение е анулирано поради грешка, направена от нея (7).

Във всеки случай, непредприемането на действия в разумен срок, ако бъде доказано, би представлявало причина за анулиране, само когато е доказано, че нарушението на този принцип е засегнало неблагоприятно способността на въпросното предприятие да се защитава (8). Предприятието Bolloré вече е знаело за възражението относно отговорността в качеството си на дружество майка от първото изложение на възраженията, което му е било изпратено през 2000 г., а възражението относно прякото участие му е било известено с първото решение от 2001 г. Нещо повече, Bolloré се защити по отношение на фактическия състав на възраженията на Комисията още в жалбата си пред ОС, като оспорва между другото своето пряко участие в картела. Като цяло Bolloré не е предоставило никакви убедителни аргументи, с които да демонстрира, че правата му на защита са били засегнати неблагоприятно в резултат на продължителното административно производство.

В заключение не смятам, че правата на защита на Bolloré са били нарушени по отношение на процесуалните аспекти, посочени от страната.

Моето мнение е, че проекторешението се отнася само до възражения, по отношение на които на страните е била дадена възможност да изразят своите възгледи.

Считам, че правото на изслушване на страната в производството е било спазено по това дело.

Брюксел, 21 юни 2010 година. Michael ALBERS

(1) Съгласно членове 15 и 16 от Решение (2001/462/ЕО, ЕОВС) на Комисията от 23 май 2001 г. относно мандата на служителите по изслушването в някои производства по конкуренция (ОВ L 162, 19.6.2001 г., стр. 21).

(2) ОВ L 115, 21.4.2004 г., стр. 1.

(3) В своя доклад от 5 декември 2001 г. отговорният по това време служител по изслушването е информирал относно процедурата, довела до първото решение (ОВ C 96, 21.4.2004 г., стр. 39).

(4) Съединени дела T-109/02 et al, Bolloré и др. срещу Комисията, ECR [2007] II-947.

(5) Съединени дела C-322/07 et al, Papierfabrik August Kohler и др. срещу Комисията, все още непубликувано в ECR, параграфи 34—48.

(6) Съединени дела C-238/99 P et al, Limburgse Vinyl Maatschappij и др. срещу Комисията (PVC II) [2002] ECR I-8375, параграфи 61 и 62.

(7) Съединени дела C-238/99 P et al, Limburgse Vinyl Maatschappij и др. срещу Комисията (PVC II), посочени по-горе, параграфи 202—204; Съединени дела C T-305/94, Limburgse Vinyl Maatschappij и др. срещу Комисията [1999] ECR II-931, параграф 123; Дело T-57/01, Solvay срещу Комисията [2009], все още непубликувано в ECR, параграф 124.

(8) Дело C-105/04, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied срещу Комисията [2006] ECR I-8725, параграфи 42—43.