BG Официален вестник на Европейския съюз 16

41978A1009(01)



ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ

КОНВЕНЦИЯ

за присъединяването на Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия към Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела и към Протокола за нейното тълкуване от Съда на Европейските общности

(подписана на 9 октомври 1978 година (1))

(78/884/ЕИО)

ПРЕАМБЮЛ

ВИСОКОДОГОВАРЯЩИТЕ СТРАНИ ПО ДОГОВОРА ЗА СЪЗДАВАНЕ НА ЕВРОПЕЙСКАТА ИКОНОМИЧЕСКА ОБЩНОСТ,

КАТО ОТЧИТАТ, че Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, като стават членове на Общността, се ангажират да се присъединят към Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела и към Протокола за тълкуването на тази конвенция от Съда, и за тази цел се ангажират да започнат преговори с първоначалните държави-членки на Общността с цел внасянето на необходимите изменения в тях,

НЕГОВО ВЕЛИЧЕСТВО КРАЛЯТ НА БЕЛГИЙЦИТЕ:

Renaat VAN ELSLANDE,

Министър на правосъдието;

НЕЙНО ВЕЛИЧЕСТВО КРАЛИЦАТА НА ДАНИЯ:

Nathalie LIND,

Министър на правосъдието;

ПРЕЗИДЕНТЪТ НА ФЕДЕРАЛНА РЕПУБЛИКА ГЕРМАНИЯ:

Д-р Hans- Jochen VOGEL,

Федерален министър на правосъдието;

ПРЕЗИДЕНТЪТ НА ФРЕНСКАТА РЕПУБЛИКА:

Alain PEYREFITTE,

Пазител на държавния печат,

Министър на правосъдието;

ПРЕЗИДЕНТЪТ НА ИРЛАНДИЯ:

Gerard COLLINS,

Министър на правосъдието;

ПРЕЗИДЕНТЪТ НА ИТАЛИАНСКАТА РЕПУБЛИКА:

Paolo BONIFACIO,

Министър на правосъдието;

НЕГОВО КРАЛСКО ВИСОЧЕСТВО ВЕЛИКИЯТ ХЕРЦОГ НА ЛЮКСЕМБУРГ:

Robert KRIEPS,

Министър на образованието и правосъдието;

НЕЙНО ВЕЛИЧЕСТВО КРАЛИЦАТА НА НИДЕРЛАНДИЯ:

Проф. J. DE RUITER,

Министър на правосъдието;

НЕЙНО ВЕЛИЧЕСТВО КРАЛИЦАТА НА ОБЕДИНЕНОТО КРАЛСТВО ВЕЛИКОБРИТАНИЯ И СЕВЕРНА ИРЛАНДИЯ:

Многоуважаемият лорд ELWYN-JONES, CH,

Председател на Камарата на лордовете и министър на правосъдието на Великобритания;

СЕ ДОГОВОРИХА ЗА СЛЕДНОТО:

ДЯЛ I

ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ

Член 1

Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, се присъединяват към Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписана в Брюксел на 27 септември 1968 г. (оттук нататък наричана „Конвенцията от 1968 г.“), и към Протокола за нейното тълкуване от Съда, подписан на 3 юни 1971 г. в Люксембург (оттук нататък наричан „Протоколът от 1971 г.“).

Член 2

Измененията, внесени в Конвенцията от 1968 г. и в Протокола от 1971 г., фигурират в дялове II—IV на настоящата конвенция

ДЯЛ II

ПОПРАВКИ В КОНВЕНЦИЯТА ОТ 1968 Г.

Член 3

Следният текст се добавя към първата алинея от член 1 от Конвенцията от 1968 г.:

„По-конкретно, тя не обхваща делата, свързани с държавни приходи, митнически или административни въпроси.“.

Член 4

Следният текст заменя текста във втората алинея от член 3 от Конвенцията от 1968 г.:

„Следните разпоредби, по-специално, не са приложими срещу тях: — в Белгия: член 15 от Гражданския кодекс (Code civil – Burgerlijk Wetboek) и член 638 от Кодекса за съдопроизводството (Code judiciaire – Gerechtelijk Wetboek); — в Дания: член 248, параграф 2 от Закона за гражданското съдопроизводство (Lov om rettens pleje) и глава 3, член 3 от Закона за гражданското съдопроизводство в Гренландия (Lov for Grernland om rettens pleje); — във Федерална република Германия: член 23 от Кодекса за гражданското съдопроизводство (ZivilprozeGordnung); — във Франция: членове 14 и 15 от Гражданския кодекс (Code civil); — в Ирландия: правилата, които позволяват компетентността да се определи чрез връчване на документа за образуване на производството на ответника при временното му пребиваване в Ирландия; — в Италия: член 2 и член 4, параграфи 1 и 2 от Кодекса за гражданското съдопроизводство (Codice di procedura civile); — в Люксембург: членове 14 и 15 от Гражданския кодекс (Code civil); — в Нидерландия: член 126, параграф 3 и член 127 от Кодекса за гражданското съдопроизводство (Wetboek van Burgerlij ke Rechtsvordering); — в Обединеното кралство: правилата, които позволяват компетентността да се определи чрез: a) връчването на ответника на документа за образуване на производството при временното му пребиваване в Обединеното кралство; или б) наличието в рамките на Обединеното кралство на имущество, което принадлежии на ответника; или в) задържане от ищеца на имущество, намиращо се в Обединеното кралство.“

Член 5

1. Следните разпоредби заменят, в текста на френски език, член 5, точка 1 от Конвенцията от 1968 г.:

„1. en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où l'obligation qui sert de base à la demande a été ou doit être exécutée;“.

2. Следните разпоредби заменят член 5, точка 1 от Конвенцията от 1968 г., в текста на нидерландски език:

„1. ten aanzien van verbintenissen uit overeenkomst: voor het gerecht van de plaats, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet. worden uitgevoerd;“.

3. Следните разпоредби заменят член 5, точка 2 от Конвенцията от 1968 г.:

„2. при дела, свързани с издръжка — в съдилищата по местоживеенето или обичайното местопребиваване на кредитора на издръжката, а ако делото е свързано с производство относно гражданско състояние — в съда, който според своето право е компетентен да разглежда такива дела, освен ако тази компетентност се определя единствено от гражданството на една от страните;“.

4. Следният текст се добавя към член 5 от Конвенцията от 1968 г.:

„6. в качеството му на учредител, доверител или бенефициер на доверителен фонд, създаден по силата на закона или чрез писмен акт, или създаден устно и доказан с писмени доказателства — в съдилищата на договарящата държава, в която се намира седалището на фонда; 4.7. по отношение на спор относно изплащането на възнаграждение, изискано във връзка със спасяването на товар или навло — в съдилищата, в обсега на чиято компетентност въпросният товар или навло: а) са задържани, за да се обезпечи това плащане; или б) е трябвало да бъдат задържани, но е дадена гаранция или друго обезпечение; Настоящата разпоредба се прилага единствено при условие че се твърди, че ответникът има права върху товара или навлото, или е имал такива права по време на спасяването.“

Член 6

Към дял II, раздел 2 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следният член:

„Член 6a Когато по силата на тази конвенция съд на договаряща държава е компетентен по дела за отговорност, свързана с експлоатацията на кораб, този съд или всеки друг съд, който го замества за тази цел според вътрешното право на тази държава, е компетентен и по искове за ограничаване на тази отговорност.“

Член 7

Следният текст заменя член 8 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 8 Срещу застраховател с местоживеене в договаряща държава може да бъде предявен иск: 1. в съдилищата на държавата по неговото местоживеене; или 2. в друга договаряща държава — в съдилищата по местоживеенето на притежателя на полицата; или 3. ако той е съзастраховател — в съдилищата на договарящата държава, в която е започнато производство срещу главния застраховател. Застраховател, който няма местоживеене в договаряща държава, но има клон, представителство или друга форма на установяване в договаряща държава, се счита, че има местоживеене в тази държава при спорове, свързани с дейността на клона, представителството или формата на установяване.“

Член 8

Следният текст заменя член 12 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 12 Отклонение от разпоредбите на настоящия раздел се допуска само чрез споразумение за избор на съд: 1. сключено след възникването на спора; или 2. позволяващо на притежателя на полицата, на застрахования или на бенефициера да заведат дело в съдилища, различни от посочените в настоящия раздел: или 3. което е сключено между притежател на полица и застраховател, когато при сключването на договора и двете страни имат местоживеене или обичайно пребиваване в една и съща договаряща държава, и което има за последица предоставяне на компетентност на съдилищата на тази държава дори и ако вредоносното събитие е настъпило в чужбина, при условие че такова споразумение не противоречи на правото на държавата; или 4. сключено с притежател на полица, който няма местоживеене в договаряща държава, освен ако застраховката е задължителна или е свързана с недвижим имот в някоя договаряща държава; или 5. свързано с договор за застраховка, доколкото урежда един или повече от рисковете, изброени в чл. 12а.“

Член 9

Към дял II, раздел 3 на Конвенцията от 1968 г. се добавя следният член:

„Член 12a Рисковете, посочени в чл. 12, т. 5, са следните: 1. всяко погиване или увреждане на: а) морски кораби, съоръжения, разположени в крайбрежната зона или в открито море, или въздухоплавателни средства, които произтичат от рискове, свързани с използуването им за търговски цели; б) транзитни стоки, с изключение на багаж на пътници, когато транзитът се състои или включва превоз с такива кораби или въздухоплавателни средства: 2. всяка отговорност, с изключение на отговорността за телесна повреда на пътници или за погиване или увреждане на техния багаж: а) която произтича от използуването или експлоатацията на корабите, съоръженията или въздухоплавателните средства, посочени в т. 1, буква а) по-горе, доколкото правото на договарящата държава, в която са вписани въздухоплавателните средства, не забранява споразумения за избор на съд по отношение застраховането срещу такива рискове; б) за погиване или увреждане, причинени от транзитните стоки, посочени в т. 1, бууква б) по-горе: 3. всяка финансова загуба, свързана с използуването или експлоатацията на корабите, съоръженията или въздухоплавателните средства, посочени в т. 1, буква а) по-горе, по-конкретно погиването на товара или наетото превозно средство; 4. всеки риск или право, свързани с някой от посочените в т. 1 - 3 по-горе.“

Член 10

Следният текст заменя текста в дял II, раздел 4 на Конвенцията от 1968 г.:

„Раздел 4 Компетентност при потребителски договори Член 13 При дела по договори, сключени от едно лице за цел, която може да се смята за попадаща извън неговата професионална дейност, по-нататък наричано „потребител“, компетентността се определя от настоящия раздел, без да се засягат разпоредбите на чл. 4 и чл. 5, т. 5, ако става дума за: 1. договор за продажба на стоки на изплащане чрез вноски; или 2. договор за заем, който подлежи на изплащане на части или за всяка друга форма на кредит, предоставен за финансиране на продажбата на стоки; или 3. всеки друг договор за доставка на движими корпорални предмети или за предоставяне на услуги, ако: а) в държавата по местоживеене на потребителя сключването на договора е предшествувано от конкретна покана, отправена до него, или от реклама; б) потребителят е предприел в тази държава нужните стъпки за сключването на договора. Когато потребител сключи договор с лице, което няма местоживеене в никоя договаряща държава, но има клон, представителство или друга форма на установяване в една от договарящите държави, при всички спорове които произтичат от дейността на клона, представителството или формата на установяване, смята се, че това лице има местоживеене в тази държава. Настоящият раздел не се прилага по отношение на договорите за превоз. Член 14 Потребител може да заведе дело срещу другата страна по договора в съдилищата на договарящата държава по местоживеенето на тази страна или в съдилищата на договарящата страна по собственото си местоживеене. Другата страна по договора може да заведе дело срещу потребител само в съдилищата на договарящата държава по местоживеенето на потребителя. Тези разпоредби не засягат правото да се предяви насрещен иск в съда, в който е предявен първоначалният иск в съответствие с настоящия раздел. Член 15 Отклонение от разпоредбите на настоящия раздел се допуска само чрез споразумение: 1. сключено след възникването на спора; или 2. позволяващо на потребителя да заведе дело в съдилища, различни от посочените в настоящия раздел; или 3. сключено от потребителя и другата страна по договора, като при сключването на договора и двете страни имат местоживеене или обичайно местопребиваване в една и съща договаряща държава, и което предоставя компетентност на съдилищата на тази държава, при условие че такова споразумение не противоречи на правото на тази държава.“

Член 11

Следният текст заменя член 17 от Конвенцията от 1968 г.

„Член 17 Ако страните, една или повече от които са със седалище в договаряща се държава, са се споразумели в смисъл, че съд или съдилищата на договаряща се държава са компетентни да уреждат всякакви спорове, които вече са възникнали или които биха могли да възникнат във връзка с конкретно правоотношение, такъв съд или такива съдилища имат изключителна компетентност. Споразумение, по силата на което се предоставя такава компетентност, следва или да е съставено в писмен вид, или да е отразено в писмен вид, или, ако е в областта на международната търговия или търговска дейност, да е във форма, която да съответства на практиката на такава търговия или търговска дейност, за която страните или са, или са длъжни да бъдат запознати. В случаите, в които такова споразумение се сключва от страни, нито една от които не е с местоживеене в дадена договаряща се държава, съдилищата на останалите договарящи се държави нямат компетентност над техните спорове, освен ако избраният съд или съдилища са се отказали от компетентност. Съдът или съдилищата на една договаряща държава, на които е предоставена компетентност чрез акт за доверителен фонд, имат изключителна компетентност по всяко дело, заведено срещу учредител, доверител или бенефициер, ако става дума за отношенията между тези лица или техните права или задължения във връзка с доверителния фонд. Споразуменията или разпоредбите на акт за доверителен фонд, с които се предоставя компетентност, нямат правно действие, ако противоречат на разпоредбите на член 12 или член 15, или ако съдилищата, чиято компетентност те трябва да изключат, имат изключителна компетентност по силата на член 16. Ако споразумение за предоставяне на компетентност е сключено в полза само на една от страните, тази страна запазва правото да заведе дело във всеки друг съд, компетентен по силата на настоящата конвенция.“

Член 12

Втората алинея от член 20 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:

„Съдът спира производството, освен ако бъде доказано, че ответникът е имал възможност да получи документа за образуването на това производство или равностоен документ в достатъчен срок, които му позволява да организира защитата си, или че са били предприети всички необходими стъпки за тази цел.“

Член 13

1. Член 27, параграф 2 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:

„2. ако то е постановено в отсъствие на страната, когато на ответника не е надлежно връчен документът за образуване на производството или равностоен документ в достатъчен срок, за да има възможност да организира защитата си;“.

2. Следният текст се добавя към член 27 от Конвенцията от 1968 г.:

„5. ако решението противоречи на предходно решение, постановено в недоговаряща държава по спор със същия предмет и между същите страни, при условие че по-късното реше ние отговаря на изискванията за признаване в държавата, към която е отправена молбата.“

Член 14

Към член 30 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:

„Съд на договаряща държава, от който се иска признаване на решение, постановено в Ирландия или Обединеното кралство, може да спре производството, ако изпълнението в държавата по произхода е спряно поради обжалване.“

Член 15

Към член 31 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:

„В Обединеното кралство обаче, такова решение се изпълнява в Англия и Уелс, в Шотландия или в Северна Ирландия, когато е вписано за изпълнение в съответната част на Обединеното кралство по молба на всяко заинтересувано лице.“

Член 16

Следният текст заменя първата алинея от член 32 от Конвенцията от 1968 г.:

„Искането се подава:

— в Белгия до tribunal de premiere instance или rechtbank van eerste aanleg,

— в Дания до underret,

— във Федерална република Германия до председателя на отделение в Landgericht,

— във Франция до председателя на tribunal de grande instance,

— в Ирландия до High Court,

— в Италия до corte d'appelo,

— в Люксембург до председателя на tribunal d'arrondissement,

— в Нидерландия до председателя на arrondissementsrechtbank,

— в Обединеното кралство: 1. в Англия и Уелс — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court след предаване на делото от държавния секретар; 2. в Шотландия — до Court of Session или, при решения за издръжка, до Sheriff Court след предаване на делото от държавния секретар; 3. в Северна Ирландия — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court след предаване на делото от държавния секретар.“

Член 17

Следният текст заменя член 37 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 37 Жалбата срещу решение, с което се допуска изпълнение, се подава в съответствие с процесуалните правила за състезателните производства: — в Белгия до tribunal de première instance или rechtbank van eerste aanleg, — в Дания до landsret, — във Федерална република Германия до Oberlandesgericht, — във Франция до cour d'appel, — в Ирландия до High Court of Justice, — в Италия до corte d'appello, — в Люксембург до Cour supérieure de Justice, който заседава като апелативен съд по граждански дела, — в Нидерландия до arrondissementsrechtbank, — в Обединеното кралство: 1. в Англия и Уелс — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court; 2. в Шотландия — до Court of Session или, при решения за издръжка, до Sheriff Court; 3. в Северна Ирландия — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court. Решението, постановено по жалбата, може да бъде атакувано само: — в Белгия, Франция, Италия, Люксембург и Нидерландия, чрез касационна жалба, — в Дания, чрез жалба до højesteret с разрешение на Министъра на правосъдието, — във Федерална република Германия, чрез Rechtsbeschwerde, — в Ирландия чрез жалба по правните пунктове до Върховния съд, — в Обединеното кралство, чрез единствена по-нататъшна жалба по правните пунктове.“

Член 18

След първата алинея от член 38 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:

„Когато решението е било постановено в Ирландия или Обединеното кралство, всяка форма на обжалване, която съществува в държавата, в която е постановено, се смята за обикновена жалба по смисъла на първата алинея.“

Член 19

Следният текст заменя първата алинея от член 40 от Конвенцията от 1968 г.:

„Ако молбата за изпълнение бъде отхвърлена, молителят може да обжалва:

— в Белгия, до cour d'appel or hof van beroep,

— в Дания до landsret,

— във Федерална република Германия, до Oberlandesgericht,

— във Франция, до cour d'appel,

— в Ирландия, до High Court,

— в Италия, до corte d'appello,

— в Люксембург, до Cour superieure de Justice, който заседава като апелативен съд по граждански дела,

— в Нидерландия, до gerechtshof,

— в Обединеното кралство: 1. в Англия и Уелс — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court; 2. в Шотландия — до Court of Session или, при решения за издръжка, до Sheriff Court; 3. в Северна Ирландия — до High Court of Justice или, при решения за издръжка, до Magistrates' Court.“

Член 20

Следният текст заменя член 41 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 41 Решение, произнесено по жалба, предвидена в член 40, може да бъде атакувано само: — в Белгия, Франция, Италия, Люксембург и Нидерландия, чрез касационна жалба, — в Дания, чрез жалба до højesteret с разрешение на Министъра на правосъдието, — във Федерална република Германия, чрез Rechtsbeschwerde, — в Ирландия, чрез жалба по правните пунктове пред Върховния съд, — в Обединеното кралство, чрез единствена по-нататъшна жалба по правните пунктове.“

Член 21

Член 44 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следното:

„Член 44 Молител, който в държавата по произхода се е ползувал от пълна или частична правна помощ или освобождаване от разноските, има право да се ползува в производствата по членове 32 - 35 от най-благоприятната правна помощ или от най-високата степен на освобождаване от разноските, предвидена по правото на държавата, към която се е обърнал. Независимо от това, молител, който иска изпълнение на решение постановено от административен орган в Дания по отношение на акт за издръжка, може да претендира предимствата по предходния параграф в държавата, към която се е обърнал, ако представи удостоверение съответно от датското министерство на правосъдието, че отговаря на икономическите изисквания за получаване на пълна или частична правна помощ или за освобождаване от разноските.“

Член 22

Член 46, параграф 2 от Конвенцията от 1968 г. се заменя със следния текст:

„2. при решение, постановено в отсъствието на страна по делото — оригинала или заверен препис от документа, който удостоверява, че документът за образуване на производството или равностоен документ е бил връчен на страната, която не е присъствувала на делото.“

Член 23

Към член 53 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:

„За да определи дали един доверителен фонд има местоживеене в договарящата държава, чиито съдилища са сезирани с делото, съдът прилага правилата на международното частно право.“

Член 24

На подходящите места и в хронологичен ред в списъка на конвенциите, включен в член 55 от Конвенцията от 1968 г. се вписва следното:

— Конвенцията между Обединеното кралство и Френската република относно взаимното изпълнение на съдебните решения в областта на гражданското и търговското право, придружена от протокол, подписана в Париж на 18 януари 1934 г.,

— Конвенцията между Обединеното кралство и Кралство Белгия за взаимното изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, придружена от протокол, подписана в Брюксел на 2 май 1934 г.,

— Конвенцията между Обединеното кралство и Италианската република относно взаимното признаване и изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, подписана в Бон на 14 юли 1960 г.,

— Конвенцията между Обединеното кралство и Италианската република относно взаимното признаване и изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското и търговското право, подписана в Рим на 7 февруари 1964 г., придружена от протокол за изменение, подписана в Рим на 14 юли 1970 г.,

— Конвенцията между Обединеното кралство и Кралство Нидерландия за взаимното изпълнение на съдебни решения в областта на гражданското право, подписана в Хага на 17 ноември 1967 г.

Член 25

1. Следният текст заменя член 57 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 57 Настоящата конвенция не засяга конвенциите по които договарящите държави са или ще бъдат страни и които, в специфични области, уреждат компетентността, признаването или изпълнението на решенията. Настоящата конвенция не пречи на прилагането на разпоредбите които, в специфични области, уреждат компетентността, признаването и изпълнението на решенията и които се или ще се съдържат в актовете на институциите на Европейските общности или в хармонизираните в изпълнение на тези актове национални законодателства.“

2. С оглед еднаквото тълкуване, параграф 1 от член 57 се прилага по следния начин:

a) Конвенцията от 1968 г., както е изменена, не препятства съд от договаряща се държава, която е страна по дадена конвенция относно конкретен въпрос, да има компетентност в съответствие с тази конвенция, дори и в случаите, в които ответната страна е с местоживеене в друга договаряща държава, която не е страна по тази конвенция. При всички случаи съдът прилага член 20 от Конвенцията от 1968 г., както е изменена;

б) съдебно решение, постановено в договаряща държава при упражняване на компетентност, предвидена в конвенция относно конкретен въпрос, се признава и изпълнява в останалите договарящи държави в съответствие с Конвенцията от 1968 г., както е изменена. Когато конвенция по конкретен въпрос и, по която, както държавата по произход, така и държавата, до която е отправена молбата са страни, формулира условия за признаването и изпълнението на съдебни решения, тогава тези условия се прилагат. Във всички случаи могат да се прилагат разпоредбите от Конвенцията от 1968 г., както е изменена, които засягат процедурата за признаване и изпълнение на съдебни решения.

Член 26

Към член 59 от Конвенцията от 1968 г. се добавя следната алинея:

„Въпреки това, една договаряща държава не може да поеме задължение към трета държава да не признава съдебно решение, постановено в друга договаряща държава от съд, чиято компетентност се определя от съществуването в тази държава на имот, който принадлежи на ответника, или от задържането от ищеца на имот, който се намира там:

1. ако предявеният иск е за установяване или прогласяване на права на собственост или владение спрямо този имот, насочен е към получаване на право на разпореждане с него или произтича от друг спор, свързан с този имот, или

2. ако имотът съставлява обезпечение за задължение, което е предмет на спора.“

Член 27

Следният текст заменя член 60 от Конвенцията от 1968 г.:

„Член 60 Настоящата конвенция се прилага на европейските територии на договарящите се държави, включително Гренландия, Френските отвъдморски департаменти и територии, както и Майот. Кралство Нидерландия може да обяви по време на подписването или ратифицирането на настоящата конвенция или по всяко време по-късно, като нотифицира Генералния секретар на Съвета на Европейските общности, че настоящата конвенция е приложима по отношение на Нидерландските Антили. Ако няма такава декларация, производствата, протичащи на европейската територия на Кралство Нидерландия в резултат от касационно обжалване на съдебното решение на съд в Нидерландските Антили, ще се считат за производства, които протичат в този съд. Независимо от първата алинея, настоящата конвенция не се прилага по отношение на: 1. Фарьорските острови, освен ако Кралство Дания не излезе с декларация в обратен смисъл, 2. всяка европейска територия, разположена извън Обединеното кралство, за международните отношения, за които Обединеното кралство отговаря, освен ако Обединеното кралство излезе с декларация в обратен смисъл по отношение на всякаква такава територия. Такива декларации могат да се правят по всяко време, като за същите следва да се нотифицира Генералният секретар на Съвета на Европейските общности. Производства, започнати в Обединеното кралство по жалби срещу съдебни решения, постановени от съдилища в някоя от териториите, които са посочени в параграф 3, втора алинея се считат за производства, протичащи в тези съдилища. Производства, които в Кралство Дания се разглеждат по закона за гражданската процедура за Фарьорските острови (lov for Færørerne om rettens pleje), се считат за производства, разглеждани в тези съдилища на Фарьорските острови.“

Член 28

Следният текст заменя член 64, буква в) от Конвенцията от 1968 г.:

„в) всяка декларация, получена по силата на член 60;“

ДЯЛ III

ПОПРАВКИ В ПРОТОКОЛА, ПРИЛОЖЕН КЪМ КОНВЕНЦИЯТА ОТ 1968 Г.

Член 29

Към протокола, приложен към Конвенцията от 1968 г., се добавят следните членове:

„Член Va По дела, свързани с издръжка, терминът „съд“ включва датските административни органи. Член Vб В производства, свързани със спор между капитана на морски търговски кораб и член на екипажа, регистриран в Дания или в Ирландия, отнасящи се до възнаграждение или до условията на работа, съд в дадена договаряща държава установява дали дипломатически или консулски служител, отговарящ за кораба, е бил нотифициран за спора. Този съд спира производството, докато този служител не бъде нотифициран за спора. Съдът служебно се отказва от компетентност, ако служителят, след като е бил надлежно уведомен, е упражнил предоставените му по въпроса правомощия по силата на консулска конвенция, а при липсата на такава конвенция, в рамките на разрешения срок, е повдигнал възражение по повод упражняването на такава компетентност. Член Vв Членове 52 и 53 от настоящата конвенция, когато се прилагат от член 69, параграф 5 от Конвенцията за европейския патент за общия пазар, подписана в Люксембург на 15 декември 1975 г., по отношение на разпоредбите, свързани с „residence“ („пребиваване“) в текста на английски език на тази Конвенция, действат по същия начин, както ако в този текст използваният термин би означавал „domicile“ („местоживеене“) в членове 52 и 53. Член Vг Без да се засяга компетентността на Европейското патентно ведомство по силата на Конвенцията на издаване на европейски патенти, подписана в Мюнхен на 5 октомври 1973 г., съдилищата на всяка договаряща държава имат изключителна компетентност, независимо от местоживеенето, в производства, относно регистрацията или валидността на всеки европейски патент, издаден за такава държава, който не е общностен патент по силата на разпоредбите на член 86 от Конвенцията за европейския патент за общия пазар, подписана в Люксембург на 15 декември 1975 г.“

ДЯЛ IV

ПОПРАВКИ В ПРОТОКОЛА ОТ 1971 Г.

Член 30

Към член 1 от Протокола от 1971 г. се добавя следният параграф:

„Съдът на Европейските общности също така има компетентност да постановява заключения по тълкуването на Конвенцията относно присъединяването на Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия към Конвенцията от 27 септември 1968 г. и към настоящия протокол.“

Член 31

Следният текст заменя член 2, параграф 1 от Протокола от 1971 г.:

„(1) — в Белгия: la Cour de Cassation – het Hof van Cassatie и le Conseil d'Etat – de Raad van State, — в Дания: hørjesteret, — във Федерална република Германия: die obersten Gerichtshofe des Bundes, — във Франция: la Cour de Cassation и le Conseil d'Etat, — в Ирландия: Supreme Court, — в Италия: la Corte Suprema di Cassazione, — в Люксембург: la Cour supérieure de Justice, когато зъседава като Cour de Cassation, — в Нидерландия: de Hoge Raad, — в Обединеното кралство: the House of Lords и съдилищата, до които е подадено искане в съответствие с втората алинея от член 37 или с член 41 от Конвенцията;“.

Член 32

Следният текст заменя член 6 от Протокола от 1971 г.:

„Член 6 Настоящият протокол се прилага на европейските територии на договарящи се държави, включително Гренландия, Френските отвъдморски департаменти и територии, както и Майот. По време на подписване или ратифициране на настоящия протокол или по всяко време по-късно, Кралство Нидерландия може да обяви, като нотифицира генералния секретар на Съвета на Европейските общности, че настоящият протокол е приложим по отношение на Нидерландските Антили. Независимо от първата алинея, настоящият протокол не се прилага по отношение на: 1. Фарьорските острови, освен ако Кралство Дания не излезе с декларация в обратен смисъл, 2. всяка европейска територия, разположена извън Обединеното кралство, за международните отношения, за които Обединеното кралство отговаря, освен ако Обединеното кралство излезе с декларация в обратен смисъл по отношение на всякаква такава територия. Такива декларации могат да се правят по всяко време, като за същите следва да се нотифицира генералния секретар на Съвета на Европейските общности.“

Член 33

Следният текст заменя текста в член 10, буква г) от Протокола от 1971 г.:

„г) всяка декларация, получена съгласно член 6.“

ДЯЛ V

ПРЕХОДНИ РАЗПОРЕДБИ

Член 34

1. Конвенцията от 1968 г. и Протоколът от 1971 г., заедно с измененията, внесени с настоящата конвенция, се прилагат само по отношение на заведени съдебни дела и по отношение на официално съставени, или заведени след влизане в сила на настоящата конвенция в държавата по произход, официални актове, както и в случаите, в които в държавата, до която е отправена молбата, се търси признаване или изпълнение на съдебно решение или автентичен правен акт.

2. Въпреки това, така, както е между шестте договарящи държави по Конвенцията от 1968 г., съдебни решения, постановени след датата на влизане в сила на настоящата конвенция при производства, започнати преди тази дата, се признават и се изпълняват според разпоредбите на дял III от Конвенцията от 1968 г., както е изменена.

3. Освен това, така, както е между шестте договарящи се държави по Конвенцията от 1968 г., и трите държави, които са посочени в член 1 от настоящата конвенция, както и между тези три държави, съдебни решения, постановени след датата на влизане в сила на настоящата конвенция между държавата по произход и държавата, до която е отправена молбата при производства, започнати преди тази дата, също се признават и се изпълняват съгласно разпоредбите на дял III от Конвенцията от 1968 г., както е изменена, ако компетентността се е основавала на правилата, които съответстват на разпоредбите на дял II, както е изменен, или на разпоредбите на конвенция в сила по времето, когато е било започнато производството и, сключена между държавата по произход и държавата, до която е отправена молбата.

Член 35

Ако страните по спор относно договор са се споразумели в писмен вид преди влизането в сила на настоящата конвенция, че договорът следва да се подчинява на законите на Ирландия или на част от Обединеното кралство, съдилищата на Ирландия и на тази част от Обединеното кралство запазват своята компетентност по този спор.

Член 36

В продължение на три години от влизането в сила на Конвенцията от 1968 г. съответно за Кралство Дания и Ирландия, в тези държави компетентността по въпросите на морското право се определя не само в съответствие с разпоредбите от тази конвенция, но също и в съответствие с разпоредбите на точки 1–6 по-долу. При все това, след влизането в сила на Международната конвенция относно задържането на морски кораби, подписана в Брюксел на 10 май 1952 г., за една от тези държави, настоящите разпоредби престават да действат в тази държава.

1. Иск срещу лице, което има местоживеене в договаряща държава, може да бъде предявен в съдилищата на една от изброените по-горе държави по дело в областта на морското право, ако корабът, с които е свързана претенцията, или друг кораб, притежаван от това лице, е задържан чрез съдебно производство на територията на последната държава за обезпечаване на иска, или е могъл да бъде задържан там, но е дадена гаранция или друго обезпечение и: а) ищецът има местоживеене в последната държава; или б) претенцията е възникнала в последната държава; или в) претенцията засяга рейс, по време на който е извършено или е могло да бъде извършено задържане; или г) претенцията произтича от сблъсък или от вреди, причинени от кораб на друг кораб или на стоки или лица на борда на някой от двата кораба поради извършването или неизвършването на маневра, или поради неспазването на правилата; или д) претенцията е свързана със спасяване; или е) претенцията е свързана с ипотека или залог върху задържания кораб.

2. Ищецът може да задържи конкретния кораб, с който е свързана морскоправната претенция, или всеки друг кораб, собственост на лицето, което е било притежател на конкретния кораб при възникването на морскоправната претенция. Въпреки това, по отношение на морскоправните претенции по точка 5, букви о), п) или р) на настоящия член може да бъде задържан само конкретният кораб, с който е свързана морскоправната претенция.

3. Корабите се смятат за собственост на едни и същи притежатели, когато всички дялове в тях са притежание на едно и също лице или лица.

4. Когато корабът е отдаден под наем без капитана и екипажа, и само наемателят носи отговорност за морскоправна претенция, свързана с този кораб, ищецът може да задържи този кораб или всеки друг кораб, собственост на наемателя, но във връзка с тази морскоправна претенция не може да бъде задържан никой друг кораб, собственост на притежателя. Същото важи и в случаите, когато лице, различно от притежателя, носи отговорност за морскоправна претенция, свързана с този кораб.

5. Изразът „морскоправна претенция“ означава вземане, което произтича от едно или повече от следните събития: а) вреди, причинени на кораб при сблъскване или по друг начин; б) смърт или телесна повреда, причинени от кораб или настъпили във връзка с експлоатацията на кораб; в) спасяване; г) споразумение, свързано с използуването или наемането на кораб чрез договор за наем или по друг начин; д) споразумение, свързано с превоза на стоки в кораб чрез договор за наем или по друг начин; е) погиване или увреждане на стоките, пренасяни в кораб, включително на багажа; ж) обща авария; з) договор за заем, обезпечен чрез ипотека върху кораба или товара; и) влачене; й) пилотаж; к) стоки или материали, доставени на кораба за неговата експлоатация или поддръжка; л) изграждане, поправка или оборудване на кораб, или пристанищни такси; м) възнаграждения на капитана, командния състав или корабната команда; н) плащания на капитана, включително плащания, извършени от изпращачи, наематели или агенти от името на кораба или неговия притежател; о) спорове относно титула или правото на собственост върху кораб; п) спорове между съпритежатели на кораб относно правото на собственост, владението или доходите от този кораб; р) ипотека или залог на кораб.

6. В Дания изразът „задържане“ при морскоправните претенции по точка 5, букви о) и п) от настоящия член включва „forbud“, когато това е единствената процедура, допустима по такава претенция според члeнове 646—653 от Закона за гражданското съдопроизводство („lov om rettens pleje“).

ДЯЛ VI

ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ

Член 37

Генералният секретар на Съвета на Европейските общности предава заверено копие от Конвенцията от 1968 г. и от Протокола от 1972 г. на немски, нидерландски, италиански и френски език на правителствата на Кралство Дания, Ирландия и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия.

Текстовете на Конвенцията от 1968 г. и Протокола от 1971 г., съставени на английски, датски и ирландски език, се прилагат към настоящата конвенция (2). Текстовете, съставени на английски, датски и ирландски език са автентични въз основа на същите условия, каквито важат и за оригиналните текстове на Конвенцията от 1968 г. и Протокола от 1971 г.

Член 38

Настоящата конвенция се ратифицира от подписалите я държави. Документите за ратификацията се депозират при генералния секретар на Съвета на Европейските общности.

Член 39

Настоящата конвенция влиза в сила между държавите, които са я ратифицирали, на първо число от третия месец след депозирането на последния инструмент за ратификация от страна на първоначалните държави-членки на Общността и една нова държава-членка.

Тя влиза в сила във всяка нова държава-членка, която впоследствие я ратифицира, като това става на първо число от третия месец след депозирането на инструмента ѝ за ратификация.

Член 40

Генералният секретар на Съвета на Европейските общности нотифицира държавите, подписали Конвенцията относно:

a) депозирането на всеки инструмент за ратификация,

б) датите, на които настоящата конвенция влиза в сила по отношение на договарящите се държави.

Член 41

Настоящата конвенция, съставена в единствен екземпляр на английски, датски, ирландски, италиански, немски, нидерландски и френски език, като всички текстове имат еднаква сила, се депозира в архивите на Секретариата на Съвета на Европейските общности. Генералният секретар изпраща надлежно заверено копие до правителството на всяка държава, подписала Конвенцията.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt. In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Convention. En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention. Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo. In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione. Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze Overeenkomst hebben gesteld. Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds. Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig. Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight. Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit. Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú là de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht. Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto. Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig. Pour Sa Majesté le roi des Belges Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen For Hendes Majestæt Danmarks Dronning Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland Pour le président de la République française Thar ceann Uachtarán na hÉireann Per il presidente della Repubblica italiana Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden. For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland

(1) Датата на влизане в сила на Конвенцията ще бъде публикувана в Официален вестник на Европейските общности от Генералния секретариат на Съвета.

(2) ОВ L 304, 30.10.1978 г. стр. 17, 36 и 55.

KONVENTION

om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

i ønsket om at gennemføre bestemmelserne i artikel 220 i nævnte traktat, hvorefter de har forpligter sig til at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser,

i bestræbelserne for inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer, og

ud fra den betragtning, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge deres retters internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af sådanne afgørelser samt af officielt bekræftede dokumenter og retsforlig —

HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Pierre HARMEL,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Willy BRANDT,

vicekansler, udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

Michel DEBRÉ,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Giuseppe MEDICI,

udenrigsminister;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Pierre GRÉGOIRE,

udenrigsminister;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AE NEDERLANDENE:

J.M.A.H. LUNS,

udenrigsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

AFSNIT I

ANVENDELSESOMRÅDE

Artikel 1

Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art.

Den finder ikke anvendelse på:

1. fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente;

2. konkurs, akkord og andre lignende ordninger;

3. social sikring;

4. voldgift.

AFSNIT II

KOMPETENCE

Afdeling 1

Almindelige bestemmelser

Artikel 2

Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.

Personer, som ikke er statsborgere i den stat, hvor de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere.

Artikel 3

Personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-6 i dette afsnit.

I særdeleshed kan følgende bestemmelser ikke gøres gældende imod dem:

— i Belgien: artikel 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil) og bestemmelserne i artikel 52, 52 bis og 53 i værnetingsloven af 25. marts 1976 (loi sur la compétence);

— Forbundsrepublikken Tyskland: artikel 23 i civil-procesloven (Zivilprozeßordnung);

— i Frankrig: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Italien: artikel 2 og artikel 4, nr. 1 og 2, i civil-procesloven (Codice di procedura civile);

— i Luxembourg: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127 i civilprocesloven (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Artikel 4

Såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16.

Over for en sagsøgt, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, kan enhver, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset sin nationalitet, i lighed med landets egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder der, herunder navnlig de regler, der er nævnt i artikel 3, stk. 2.

Afdeling 2

Specielle kompetenceregler

Artikel 5

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:

1. i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes;

2. i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted;

3. i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået;

4. i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav;

5. i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende.

Artikel 6

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges:

1. såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl;

2. som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting;

3. i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret hvor sagen om hovedfordringen er indbragt.

Afdeling 3

Kompetence i forsikringssager

Artikel 7

I forsikringssager afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 8

En forsikringsgiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i denne stat eller i en anden kontraherende stat ved retten på det sted, hvor forsikringstageren har bopæl, eller i tilfælde, hvor flere forsikringsgivere er sagsøgt, ved retterne i en kontraherende stat, hvor en af de sagsøgte har bopæl.

Såfremt den lovgivning, der gælder for vedkommende ret, indeholder bestemmelser om en sådan kompetence, kan forsikringsgiveren endvidere i en anden kontraherende stat end den, hvor han har bopæl, sagsøges ved retten i den kreds, hvor den person, som har formidlet afslutningen af forsikringsaftalen, har bopæl, når denne bopæl er anført i forsikringspolicen eller forsikringsbegæringen.

En forsikringsgiver, som uden at have bopæl på en kontraherende stats område, har en filial eller et agentur i en af disse stater, anses for at have bopæl på denne stats område i sager vedrørende driften af den pågældende filial eller det pågældende agentur.

Artikel 9

I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom og løsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og genstand for samme skadestilfælde.

Artikel 10

I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil.

Bestemmelserne i artikel 7, 8 og 9 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg.

Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, er den samme ret også kompetent i forhold til disse personer.

Artikel 11

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 10, stk. 3, kan forsikringsgiveren kun anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte er forsikringstager, sikret eller begunstiget.

Bestemmelserne i denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 12

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået, efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, der har bopæl i samme kontraherende stat, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 4

Kompetence ved visse former for kreditkøb og lån

Artikel 13

I sager om køb om løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller om lån, der skal tilbagebetales i rater og er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 14

En sælger eller en långiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i den pågældende stat, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område køberen eller låntageren har bopæl.

Sælgeren kan kun anlægge sag mod køberen, og långiveren kan kun anlægge sag mod låntageren, ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl.

Disse bestemmelser berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 15

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver køberen eller låntageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en køber og en sælger eller mellem en låntager og en långiver, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme kontraherende stat, og aftalen tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 5

Enekompetence

Artikel 16

Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:

1. i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende;

2. i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted på en kontraherende stats område, eller om beslutninger truffet af disses organer, retterne i den pågældende stat;

3. i sager, om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, retterne i den kontraherende stat, på hvis område registrene føres;

4. i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der medfører deponering eller registrering, retterne i den kontraherende stat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registering, eller hvor deponering eller registering er foretaget eller ifølge bestemmelserne i en international konvention anses for at være foretaget;

5. i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende.

Afdeling 6

Aftaler om kompetence

Artikel 17

Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente.

Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente.

Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.

Artikel 18

For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.

Afdeling 7

Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse

Artikel 19

En ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retsvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent.

Artikel 20

Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention.

Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.

Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention.

Afdeling 8

Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav

Artikel 21

Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.

Artikel 22

Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen.

Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav.

Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.

Artikel 23

Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal enhver anden ret, end den ved hvilken sagen først er anlagt, erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Afdeling 9

Foreløbige, herunder sikrende retsmidler

Artikel 24

De foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet.

AFSNIT III

ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE

Artikel 25

I denne konvention forstås ved „retsafgørelse“ enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger.

Afdeling 1

Anerkendelse

Artikel 26

Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.

Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.

Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret i en kontraherende stat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.

Artikel 27

En retsafgørelse kan ikke anerkendes:

1. såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til;

2. såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen;

3. såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til;

4. såfremt retten i domsstaten ved sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, medmindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt.

Artikel 28

En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 59.

Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.

Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.

Artikel 29

Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 30

Gøres anerkendelse af en afgørelse, der er truffet i en kontraherende stat, gældende ved en ret i en anden kontraherende stat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse.

Afdeling 2

Fuldbyrdelse

Artikel 31

De i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.

Artikel 32

Begæringen skal fremsættes:

— i Belgien, over for „tribunal de premiere instance“ eller „rechtbank van eerste aanleg“;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, over for formanden for et „Kammer des Landgerichts“;

— i Frankrig, over for præsidenten for „tribunal de grande instance“;

— i Italien, over for „corte d'appello“;

— i Luxembourg, over for præsidenten for „tribunal d'arrondissement“;

— i Nederlandene, over for præsidenten for „arrondissementsrechtbank“.

Rettens stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Såfremt denne part ikke har bopæl på den stats område, som begæringen rettes til, er stedet for fuldbyrdelsen afgørende for kompetencen.

Artikel 33

Fremgangsmåden ved fremsættelse af begæringen afgøres efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til.

Den, som fremsætter begæringen, skal vælge, en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som begæringen er indgivet til. Såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl, skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig.

De dokumenter, som er nævnt i artikel 46 og 47, skal vedlægges begæringen.

Artikel 34

Den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse snarest muligt, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten.

Begæringen kan kun afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde.

Den udenlandske afgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 35

Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen.

Artikel 36

Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt.

Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden.

Artikel 37

Appel skal ske, og begæring om genoptagelse skal indgives i overensstemmelse med reglerne om kontradiktorisk procedure:

— i Belgien, til „tribunal de premiere instance“ eller „rechtbank van eerste aanleg“;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht“;

— i Frankrig, til „cour d'appel“;

— i Italien, til „corte d'appello“;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice“ som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „arrondissementsrechtbank“.

Afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde“.

Artikel 38

Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genoptagelse.

Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.

Artikel 39

Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.

Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler.

Artikel 40

Såfremt begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse:

— i Belgien, til „cour d'appel“ eller „hof van beroep“;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht“;

— i Frankrig, til „cour d'appel“;

— i Italien, til „corte d'appello“;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice“ som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „gerechtshof“.

Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel- eller genoptagelsessagen er indbragt. Såfremt han ikke giver møde, finder bestemmelserne i artikel 20, stk. 2 og 3, anvendelse, selv om den pågældende part ikke har bopæl på en kontraherende stats område.

Artikel 41

Den afgørelse, der træffes i den i artikel 40 nævnte appel- eller genoptagelsessag, kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde“.

Artikel 42

Såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades for så vidt angår dem alle, skal retten tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem.

Den, som fremsætter begæringen, kan begære delvis fuldbyrdelse.

Artikel 43

Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den stat, som begæringen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.

Artikel 44

Har den, som fremsætter begæringen, haft fri proces i den stat, hvor afgørelsen er truffet, er han uden videre berettiget til fri proces i forbindelse med den i artikel 32-35 omhandlede fremgangsmåde.

Artikel 45

Det kan ikke pålægges den part, som i en kontraherende stat begærer fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at han er udlænding eller ikke har bopæl eller ophold i det pågældende land.

Afdeling 3

Fælles bestemmelser

Artikel 46

Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge:

1. en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed;

2. hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part.

Artikel 47

Den part, der begærer fuldbyrdelse, skal endvidere fremlægge:

1. et dokuments, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt;

2. i givet fald et dokument, der godtgør, at der er meddelt ansøgeren fri proces i domsstaten.

Artikel 48

Såfremt de i artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 2, nævnte dokumenter ikke fremlægges, kan retten fastsætte en frist for deres tilvejebringelse eller anerkende tilsvarende dokumenter eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse.

Såfremt retten kræver det, skal der foretages en oversættelse af dokumenterne; oversættelsen skal bekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af de kontraherende stater.

Artikel 49

Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet med hensyn til de i artikel 46, 47 og artikel 48, andet afsnit, nævnte dokumenter eller eventuelle procesfuldmagter.

AFSNIT IV

OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG

Artikel 50

Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en kontraherende stat, skal efter begæring forsynes med fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat i overensstemmelse med den i artikel 31 og følgende fastsatte fremgangsmåde. Begæringen kan kun afslås, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til.

Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den stat, hvor dokumentet er udstedt.

Bestemmelserne i afsnit III, afdeling 3, finder anvendelse i givet fald.

Artikel 51

Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den stat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den stat, som begæringen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræftede dokumenter.

AFSNIT V

ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Artikel 52

Ved afgørelsen af, om en part har en bopæl i den kontraherende stat, for hvis domstole sagen er indbragt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning.

Har en part ikke bopæl i den stat, ved hvis retter sagen er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl i en anden kontraherende stat, anvende sidstnævnte stats lovgivning.

Såfremt en parts bopæl efter lovgivningen i det land, hvor han er statsborger, afhænger af en anden persons bopæl eller en myndigheds hjemsted, skal denne stats lovgivning dog anvendes ved afgørelsen af, hvor parten har bopæl.

Artikel 53

Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl. Ved afgørelsen af, hvor dette hjemsted er beliggende, skal retten dog anvende de internationale privatretlige regler, som gælder for den.

AFSNIT VI

OVERGANGSBESTEMMELSER

Artikel 54

Bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter konventionens ikrafttræden.

Retsafgørelser, som er truffet efter denne konventions ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal dog anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til.

AFSNIT VII

FORHOLDET TIL ANDRE KONVENTIONER

Artikel 55

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56 træder denne konvention, for så vidt angår de stater, der er parter i den, i stedet for følgende konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater:

— konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence samt gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den 8. juli 1899;

— konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925;

— konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930;

— konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 9. marts 1936;

— konventionen mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 17. april 1959;

— konventionen mellem kongeriget Belgien og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland om gensidig i anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den 30. august 1962,

og for så vidt den er i kraft:

— traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961.

Artikel 56

Den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse.

De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før denne konventions ikrafttræden.

Artikel 57

Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.

Artikel 58

Bestemmelserne i denne konvention berører ikke rettigheder, der er indrømmet schweiziske statsborgere ved den mellem Frankrig og Det schweiziske Edsforbund den 15. juli 1869 indgåede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af domme i borgerlige sager.

Artikel 59

Denne konvention er ikke til hinder for, at en kontraherende stat inden for rammerne af en konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme over for en tredjestat forpligter sig til ikke at anerkende en retsafgørelse, som i en anden kontraherende stat er truffet mod en sagsøgt, der har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på denne tredjestats område, såfremt afgørelsen i et af de i artikel 4 nævnte tilfælde kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, som er nævnt i artikel 3, andet afsnit.

AFSNIT VIII

AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Artikel 60

Denne konvention gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne konvention skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Såfremt der ikke afgives en sådan erklæring med hensyn til De nederlandske Antiller, anses retssager, der verserer inden for kongerigets europæiske område som følge af en kassationsappel vedrørende afgørelser truffet af retterne på De nederlandske Antiller, som sager, der verserer for disse retter.

Artikel 61

Denne konvention skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 62

Denne konvention træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument.

Artikel 63

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, skal erklære sig indforstået med, at denne konvention anvendes som grundlag for de forhandlinger, der er nødvendige for, mellem de kontraherende stater og den pågældende stat, at sikre gennemførelsen af artikel 220, sidste stykke, i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

De nødvendige tilpasninger kan fastsættes i en særlig konvention mellem de kontraherende stater på den ene side og den pågældende stat på den anden side.

Artikel 64

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne konventions ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 60, andet afsnit;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel IV i protokollen;

e) meddelelser i henhold til artikel VI i protokollen.

Artikel 65

Den protokol, der efter fælles aftale mellem de kontraherende stater er knyttet som bilag til denne konvention, udgør en integrerende del af konventionen.

Artikel 66

Denne konvention er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 67

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne konvention. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af konventionen.

Artikel 68

Denne konvention, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariat for Rådet for De europæiske Fællesskabet. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

De høje kontraherende parter er blevet enige om følgende bestemmelser, der knyttes som bilag til konventionen:

Artikel I

Enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence. Såfremt sagsøgte ikke giver måde, skal denne ret på embeds vegne erklære sig for inkompetent.

Enhver aftale om kompetence som nævnt i artikel 17 får kun gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen.

Artikel II

Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til deres forsvar vælge personer, der er bemyndiget hertil.

Den ret, der behandler sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt; såfremt dette ikke sker, skal den afgørelse, der er truffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i de øvrige kontraherende stater.

Artikel III

Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, må i forbindelse med behandlingen af en begæring om fuldbyrdelsespåtegning opkræves i den stat, som begæringen rettes til.

Artikel IV

De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.

Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget.

Artikel V

Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 10 fastsatte kompetence i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention kan ikke gøres gældende i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne stat kan enhver, der har bopæl inden for en anden kontraherende stats område, inddrages i sagen i henhold til civilproceslovens artikel 68, 72, 73 og 74 vedrørende procesunderretning.

De retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af artikel 6, nr. 2, og artikel 10, skal anerkendes og fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med afsnit III. De retsvirkningen, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til artikel 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater.

Artikel VI

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører ændringer enten med hensyn til de bestemmelser i deres lovgivning, der er nævnt i konventionen, eller med hensyn til de retter, der er anført i afsnit III, afdeling 2, i konventionen.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv gennemførelse som muligt af konventionens bestemmelser,

tilstræber at undgå, at forskellige fortolkninger af konventionens bestemmelser skal skade dens enhedskarakter, og

erkender, at der eventuelt kan opstå positive eller negative kompetencekonflikter ved konventionens anvendelse —

erklærer sig rede til:

1. at undersøge disse spørgsmål, og i særdeleshed at undersøge muligheden for at tillægge De europæiske Fællesskabers Domstol kompetence på visse områder, og i påkommende tilfælde indlede forhandlinger om en aftale med henblik herpå,

2. at etablere kontakter med regelmæssige mellemrum mellem deres repræsentanter.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælles erklæring. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. Pierre HARMEL Willy BRANDT Michel DEBRÉ Giuseppe MEDICI Pierre GRÉGOIRE J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

under henvisning til den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 —

HÅNS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Alfons VRANCKX,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Gerhard JAHN,

forbundsjustitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

René PLEVEN,

seglbevarer,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Erminio PENNACCHINI,

understatssekretær i justitsministeriet;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Eugène SCHAUS,

justitsminister,

viceministerpræsident;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE:

C.H.F. POLAK,

justitsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

Artikel 1

De europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og af den til denne konvention som bilag knyttede protokol, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, samt af nærværende protokol.

Artikel 2

Følgende retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et fortolkningsspørgsmål:

1. i Belgien: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie og le Conseil d'État — de Raad van State, i Forbundsrepublikken Tyskland: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, i Frankrig: la Cour de Cassation og le Conseil d'État, i Italien: la Corte Suprema di Cassazione, i Luxembourg: la Cour supérieure de Justice i dens egenskab af kassationsret, i Nederlandene: de Hoge Raad;

2. retterne i de kontraherende stater, såfremt de træffer afgørelse som appelinstans;

3. i de i konventionens artikel 37 anførte tilfælde, de i samme artikel nævnte retter.

Artikel 3

1. Såfremt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster rejses under en retssag ved en i artikel 2, nr. 1, anført ret, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

2. Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en i artikel 2, nr. 2 og 3, anført ret, kan denne ret på de i stk. 1 fastsatte betingelser anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

Artikel 4

1. Den kompetente myndighed i en kontraherende stat kan anmode Domstolen om at udtale sig om et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster, såfremt afgørelser truffet af retter i denne stat er i modstrid med den fortolkning, der er anlagt af Domstolen eller kommet til udtryk i en afgørelse truffet af en i artikel 2, nr. 1 og 2, nævnt ret i en anden kontraherende stat. Bestemmelserne i dette stykke gælder kun for retskraftige afgørelser.

2. Den fortolkning, som anlægges af Domstolen i anledning af en sådan anmodning, er uden virkning for de afgørelser, der har givet anledning til anmodningen om en fortolkning,

3. Det offentliges øverste repræsentant ved kassationsretterne i de kontraherende stater eller enhver anden myndighed udpeget af en kontraherende stat har kompetence til at anmode Domstolen om en fortolkning i henhold til stk. 1.

4. Justitssekretæren ved Domstolen giver meddelelse om anmodningen til de kontraherende stater, samt til Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som inden to måneder fra denne meddelelse kan indgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser til Domstolen.

5. Den i nærværende artikel fastlagte fremgangsmåde giver ikke anledning til hverken opkrævning eller godtgørelse af gebyrer og sagsomkostninger.

Artikel 5

1. Medmindre andet er bestemt i denne protokol, finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster.

2. Domstolens procesreglement tilpasses og suppleres om nødvendigt i henhold til artikel 188 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

Artikel 6

Denne protokol gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne protokol eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne protokol skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller.

Artikel 7

Denne protokol skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 8

Denne protokol træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Den træder dog tidligst i kraft samtidig med konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

Artikel 9

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, og på hvilken artikel 63 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder anvendelse, skal godkende bestemmelserne i denne protokol, med forbehold af de nødvendige tilpasninger.

Artikel 10

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne protokols ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 4, stk. 3;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel 6, stk. 2.

Artikel 11

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører en ændring i listen over de i artikel 2, nr. 1, nævnte retter.

Artikel 12

Denne protokol er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 13

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne protokol. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af protokollen.

Artikel 14

Denne protokol, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariatet for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv og ensartet gennemførelse som muligt af protokollens bestemmelser —

erklærer sig rede til i samarbejde med Domstolen at foranstalte en udveksling af oplysninger vedrørende de afgørelser, der af de retter, som er anført i artikel 2, nr. 1, i nævnte protokol, træffes ved anvendelse af konventionen og protokollen af 27. september 1968.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

CONVENTION

on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters

THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,

Desiring to implement the provisions of Article 220 of that Treaty by virtue of which they undertook to secure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals,

Anxious to strengthen in the Community the legal protection of persons therein established,

Considering that it is necessary for this purpose to determine the international jurisdiction of their courts, to facilitate recognition and to introduce an expeditious procedure for securing the enforcement of judgments, authentic instruments and court settlements,

HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:

Mr Pierre HARMEL,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:

Mr Willy BRANDT,

Vice-Chancellor, Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:

Mr Michel DEBRÉ,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:

Mr Giuseppe MEDICI,

Minister for Foreign Affairs;

HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:

Mr Pierre GRÉGOIRE

Minister for Foreign Affairs;

HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:

Mr J.M.A.H. LUNS,

Minister for Foreign Affairs;

HAVE AGREED AS FOLLOWS:

TITLE I

SCOPE

Article 1

This Convention shall apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal.

The Convention shall not apply to:

1. the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession;

2. bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings;

3. social security;

4. arbitration.

TITLE II

JURISDICTION

Section 1

General provisions

Article 2

Subject to the provisions of this Convention, persons domiciled in a Contracting State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that State.

Persons who are not nationals of the State in which they are domiciled shall be governed by the rules of jurisdiction applicable to nationals of that State.

Article 3

Persons domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of another Contracting State only by virtue of the rules set out in Sections 2 to 6 of this Title.

In particular the following provisions shall not be applicable as against them:

— in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil), or the provisions of Articles 52, 52 bis and 53 of the law of 25 March 1976 on jurisdiction (loi sur la compétence);

— in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung);

— in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in Italy: Article 2 and Article 4, Nos 1 and 2, of the code of civil procedure (Codice di procedura civile);

— in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Article 4

If the defendant is not domiciled in a Contracting State, the jurisdiction of the courts of each Contracting State shall, subject to the provisions of Article 16, be determined by the law of that State.

As against such a defendant, any person domiciled in a Contracting State may, whatever his nationality, avail himself in that State of the rules of jurisdiction there in force, and in particular those specified in the second paragraph of Article 3, in the same way as the nationals of that State.

Section 2

Special jurisdiction

Article 5

A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued:

1. in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question;

2. in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident;

3. in matters relating to tort, delict or quasi-delict, in the courts for the place where the harmful event occurred;

4. as regards a civil claim for damages or restitution which is based on an act giving rise to criminal proceedings, in the court seised of those proceedings, to the extent that that court has jurisdiction under its own law to entertain civil proceedings;

5. as regards a dispute arising out of the operations of a branch, agency or other establishment, in the courts for the place in which the branch, agency or other establishment is situated.

Article 6

A person domiciled in a Contracting State may also be sued:

1. where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled;

2. as a third party in an action on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings, in the court seised of the original proceedings, unless these were instituted solely with the object of removing him from the jurisdiction of the court which would be competent in his case;

3. on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending.

Section 3

Jurisdiction in matters relating to insurance

Article 7

In matters relating to insurance, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).

Article 8

An insurer domiciled in a Contracting State may be sued, either in the courts of that State, or in another Contracting State in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or, if two or more insurers are the defendants, in the courts of the Contracting State where any one of them is domiciled.

An insurer may also, if there is provision for such jurisdiction in the law of the court seised of the matter, be sued in a Contracting State other than that of his domicile in the courts for the place where the agent who acted as intermediary in the making of the contract of insurance has his domicile, provided that this domicile is mentioned in the insurance policy or proposal.

An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch or an agency in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch or agency, be deemed to be domiciled in that State.

Article 9

In respect of liability insurance or insurance of immovable property, the insurer may in addition be sued in the courts for the place where the harmful event occurred. The same applies if movable and immovable property are covered by the same insurance policy and both are adversely affected by the same contingency.

Article 10

In respect of liability insurance, the insurer may also, if the law of the court permits it, be joined in proceedings which the injured party has brought against the insured.

The provisions of Articles 7, 8 and 9 shall apply to actions brought by the injured party directly against the insurer, where such direct actions are permitted.

If the law governing such direct actions provides that the policy-holder or the insured may be joined as a party to the action, the same court shall have jurisdiction over them.

Article 11

Without prejudice to the provisions of the third paragraph of Article 10, an insurer may bring proceedings only in the courts of the Contracting State in which the defendant is domiciled, irrespective of whether he is the policy-holder, the insured or a beneficiary.

The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.

Article 12

The provisions of this Section may be departed from only by an agreement:

1. which is entered into after the dispute has arisen or

2. which allows the policy-holder, the insured or a beneficiary to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or

3. which is concluded between a policy-holder and an insurer, both of whom are domiciled in the same Contracting State, and which has the effect of conferring jurisdiction on the courts of that State even if the harmful event were to occur abroad, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State.

Section 4

Jurisdiction in matters relating to instalment sales and loans

Article 13

In matters relating to the sale of goods on instalment credit terms, or to loans expressly made to finance the sale of goods and repayable by instalments, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).

Article 14

A seller or lender who is domiciled in a Contracting State may be sued either in the court of that State or in the courts of the Contracting State in which the buyer or borrower is domiciled.

Proceedings may be brought by a seller against a buyer or by a lender against a borrower only in the courts of the State in which the defendant is domiciled.

These provisions shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this S