4.

Добавя се следното приложение. „ ПРИЛОЖЕНИЕ IV ПРОЦЕДУРА НА ИЗПИТВАНЕ ЗА ДВИГАТЕЛИ С ПРИНУДИТЕЛНО ЗАПАЛВАНЕ 1. ВЪВЕДЕНИЕ 1.1. Настоящото приложение описва метода, който следва да се прилага за измерване на замърсяващите газовите емисии на двигатели, които се подлагат на изпитване. 1.2. Изпитването се провежда с двигател, който е монтиран върху изпитвателен стенд и с свързан с динамометър. 2. УСЛОВИЯ ЗА ПРОВЕЖДАНЕ НА ИЗПИТВАНЕТО 2.1. Условия за тестово изпитване на двигателя Измерват се абсолютната температура (Ta) на входящия въздух в двигателя, изразена в Kelvin и атмосферното налягане в суха среда (ps), измерено в kPa, а параметърът а се определя по следния метод: 2.1.1. Валидност на изпитването За да бъде призната валидността на изпитването, параметърът f a трябва да бъде: 2.1.2. Двигатели с охлаждане на въздуха на турбозахранването Температурата на работното тяло на охлаждането и на въздуха на турбозахранването трябва да бъдат записани. 2.2. Система за всмукване на въздух в двигателя Двигателят, който се подлага на изпитване, трябва да бъде снабден със система за всмукване на въздух, фиксирана на ± 10 % от горната граница, посочена от производителя, при наличие на нов въздушен филтър и работа на двигателя при нормални условия, както те са посочени от производителя, така че да се получи максимален дебит на въздух. За малолитражните двигатели с принудително запалване (с работен обем на цилиндъра < 1 000 cm3), трябва да се използва система, която е представителна за инсталирания двигател. 2.3. Система за отвеждане на отработените газове на двигателя Двигателят, който се подлага на изпитване, трябва да бъде снабден със система за отвеждане на отработените газове, работеща с противоналягане и регулирана на ± 10 % от горната граница, посочена от производителя за двигателя, при положение, че той работи при условия, позволяващи постигане на обявената максимална мощност при съответния режим. За малолитражните двигатели с принудително запалване (с работен обем на цилиндъра < 1 000 cm3), трябва да се използва система, която е представителна за инсталирания двигател. 2.4. Система на охлаждане Системата за охлаждане на двигателя трябва да бъде в състояние да поддържа двигателя при нормалните работни температури, предписани от производителя. Тази разпоредба се прилага към устройствата, които трябва да бъдат демонтирани, за да може да се измери мощността, например в случай, когато трябва да се демонтира вентилатора или нагнетяващия вентилатор (на охлаждането) на двигателя, за да се открие достъп да коляновия вал. 2.5. Смазочно масло За даден двигател и за определена експлоатация се използва смазочно масло, което отговаря на спецификациите на производителя на двигателя. Производителите трябва да използват смазочни моторни масла, които са представителни за наличните в търговската мрежа смазочни масла. Характеристиките на смазочното масло, използвано за изпитването, се вписват в приложение VII, допълнение 2, точка 1.2, за двигателите с принудително запалване, и се представят с резултатите от изпитването. 2.6. Регулируеми карбуратори Двигателите, които са снабдени с карбуратори с ограничено регулиране, трябва да преминат на изпитване при двете крайни положения на регулировката. 2.7. Гориво за тестовото изпитване Необходимо е да се използва еталонното гориво, посочено в приложение V. За двигателите с принудително запалване в приложение VII, допълнение 2, точка 1.1.1 са посочени октановото число и обемната маса на еталонното гориво, използвано за изпитването. При двутактовите двигатели съотношението на сместа гориво/масло трябва да отговаря на предписаното съотношение от производителя. Процентното съдържание на масло в сместа гориво/масло, която захранва двутактовия двигател, и така получената обемна маса гориво, са указани в приложение VII, допълнение 2, точка 1.1.4 за двигателите с принудително запалване. 2.8. Определяне на регулировките на динамометъра Измерването на емисиите се основава на некоригираната спирачна мощност. Допълнителните устройства, които служат само за работата на самото оборудване и които могат да бъдат монтирани на двигателя, могат да бъдат демонтирани за изпитването. Ако тези допълнителни устройства не се демонтират, погълнатата от тях мощност трябва да се определи, за да се изчислят регулировките на динамометъра, освен когато тези допълнителни устройства представляват неразделна част от двигателя (например вентилаторите за охлаждане на двигателите с въздушно охлаждане). При двигателите, които позволяват извършване на подобно коригиране, регулировките на входящото разреждане и на противоналягането в тръбата за отвеждане на отработените газове се настройват в горните граници, посочени от производителя, в съответствие с точки 2.2. и 2.3. Максималните стойности на въртящия момент в указаните изпитвателни режими се определят експериментално, за да може да се изчислят стойностите на въртящия момент за различните режими на изпитването. За двигатели, които не са създадени да работят в един диапазон от режими според крива на въртящ момент при пълно натоварване, максималният въртящ момент в изпитвателните режими се обявява от производителя. Регулировката на двигателя за всеки от режимите на изпитване се изчислява с помощта на следната формула: където: S регулировка на динамометъра [kW] PM максимална констатирана или обявена мощност при използвания изпитвателен режим при условията на изпитването (виж приложение VII, допълнение 2) [kW] PAE обща консумирана мощност, обявена за всяко от спомагателните устройства, които се инсталират за изпитването [kW] и които не се изискват от разпоредбите в приложение VII, допълнение 3. L процент на въртящия момент, указан за режима на изпитването. При съотношение: стойността на РАЕ може да се провери от техническия орган, отговарящ за типовото одобрение. 3. ПРОВЕЖДАНЕ НА ИЗПИТВАНЕТО 3.1. Монтиране на измервателното оборудване Апаратурата и сондите за вземане на проби трябва да се инсталират в съответствие с предписанията. Когато се използва система за разреждане на отработените газове към главния кръг, системата трябва да бъде свързана към края на тръбата за отвеждане на отработените газове. 3.2. Задействане на системата за разреждане на газовете и на двигателя Системата за разреждане на газовете и двигателят трябва да бъдат задействани и подгряти, докато всички температури и налягания се стабилизират при пълно натоварване и при номинален режим (точка 3.5.2). 3.3. Регулиране на коефициента на разреждане Общият коефициент на разреждане не трябва да е по-малък от 4. При системите, които измерват концентрациите на CO2 или на NOx, съдържанието на CO2 или на NOx в първичния въздух трябва да бъде измерено в началото и в края на всяко изпитване. Отклонението между концентрациите на CO2 или на NOx в първичния въздух преди или след изпитването, не трябва да надвишава 100 милионни части (ppm) или 5 милионни части (рpm) за всяка от тях. Когато се използва система за анализ на разредените отработени газове, фоновите концентрации, които се вземат предвид, се определят чрез вземане на проба от първичния въздух в торбичка през цялото времетраене на изпитването. Измерването без прекъсване на фоновата концентрация (без торбичка за проби) може да се извърши най-малко три пъти: в началото, в края и към средата на цикъла, след което се изчисляват получените средни аритметични стойности. Ако производителят поиска, може да не се проведе измерване на фоновата концентрация. 3.4. Проверка на анализаторите Анализаторите на емисиите се нулират и еталонират. 3.5. Изпитвателен цикъл Спецификация с) на оборудването, посочено в приложение I, точка 1 а) iii). Прилагат се следните изпитвателни цикли за работа на изпитвания двигател на динамометричния стенд, в зависимост от съответното оборудване: цикъл D (5) : двигатели с постоянна скорост и с непостоянно натоварване, като електрогенераторни агрегати; цикъл G1 : непреносими устройства, които работят на междинен режим; цикъл G2 : непреносими устройства, които работят на номинален режим; цикъл G3 : преносими устройства 3.5.1.1. Режими на изпитване и тегловни коефициенти Цикъл D № на режима 1 2 3 4 5 Скорост на двигателя Номинален режим Междинен режим Режим на работа на празен ход Натоварване (6)в % 100 75 50 25 10 Тегловен коефициент 0,05 0,25 0,3 0,3 0,1

Цикъл G1 № на режима 1 2 3 4 5 6 Скорост на двигателя Номинален режим Междинен режим Режим на работа на празен ход Натоварване в % 100 75 50 25 10 0 Тегловен коефициент 0,09 0,2 0,29 0,3 0,07 0,05

Цикъл G2 № на режима 1 2 3 4 5 6 Скорост на двигателя Номинален режим Междинен режим Режим на работа на празен ход Натоварване в % 100 75 50 25 10 0 Тегловен коефициент 0,09 0,2 0,29 0,3 0,07 0,05

Цикъл G3 № на режима 1 2 Скорост на двигателя Номинален режим Междинен режим Режим на работа на празен ход Натоварване в % 100 0 Тегловен коефициент 0,85 (7) 0,15 (7) 3.5.1.2. Избор на подходящия изпитвателен цикъл Ако е известно каква е основната употреба на даден модел двигател, изпитвателният цикъл може да се избере въз основа на дадените примери в точка 3.5.1.3. Ако съществува колебание по отношение на основната употреба, подходящият изпитвателен цикъл се избира според спецификацията на двигателя. 3.5.1.3. Примери (неизчерпателен списък) Типични примери в зависимост от циклите: Цикъл D: електрогенераторни агрегати с непостоянно натоварване, включително агрегати, монтирани на кораби и на железопътно оборудване (без тези, които служат за задвижване), хладилни агрегати и заваръчни агрегати; газови компресори. Цикъл G1: самоходни косачки за трева с предно или задно разположен двигател; колички за голф; метачни машини за тревни площи; ръчни косачки за трева, оборудвани с ротативна работна повърхност или с цилиндър машини за снегопочистване; машини за смилане на отпадъци. Цикъл G2: преносими електрогенераторни агрегати, помпи, заваръчни агрегати и компресори за въздух; може също да се включат тревни косачки и градинско оборудване, което работи при номинален режим на двигателя. Цикъл G3: машини за издухване на листа и отпадъци; моторни триони машини за подрязване на жив плет; портативни дъскорезни машини; мотокултиватори; пулверизаторни машини; машини за подрязване на трева около бордюри чрез корда; машини за аспириране. 3.5.2. Привеждане на двигателя до работна температура Двигателят и системата трябва да бъдат приведени до работна температура при максималните стойности на режима и на въртящия момент, за да се стабилизират параметрите на двигателя съгласно препоръките на производителя. Забележка: Фазата на предварително подгряване трябва също да позволи отстраняване влиянието на отлагания в системата за отвеждане на отработените газове, останали от предишно изпитване. Необходимо е да се предвиди също и фаза на стабилизиране между моментите на извършване на изпитвания, с цел да се сведе до минимум влиянието, които те биха могли да окажат един на друг. 3.5.3. Протичане на изпитванията Изпитвателните цикли G1, G2 или G3 се провеждат при спазване на възходящия ред на режимите, така както е посочено по-горе за съответния цикъл. Времето за вземане на проби за всеки режим трябва да бъде с продължителност минимум 180 секунди. Концентрациите на отработените емисии се измерват и записват през последните 120 секунди от съответното време за вземане на пробата. Продължителността на режима трябва да бъде достатъчно дълга за всяка точка на измерване, за да може двигателят да се стабилизира при работната си температура преди началото на вземане на пробата. Времетраенето на режима на работа трябва да се запише и представи в доклада за изпитването. а) При двигателите, които преминават изпитване по конфигурацията „регулиране на скоростта на динамометъра“: по време на всеки изпитвателен режим след началната преходна фаза, се поддържат параметрите на указания изпитвателен режим в границите от ± 1 % от номиналния режим или от ± 3 min-1, като се записва най-голямото от тези отклонения, освен когато двигателят работи на свободен ход, като в този случай трябва да се спазват предписаните от производителя допустими стойности. Указаният въртящ момент трябва да бъде поддържан така, че средната стойност на извършените измервания през времето на периода да не надвишава границата от ± 2 % от максималния въртящ момент по време на изпитвателния режим. б) При двигателите, които преминават изпитване по конфигурацията „регулиране на натоварването на динамометъра“: по време на всеки режим от изпитвателния цикъл, след началната преходна фаза предписаният изпитвателен режим се поддържа в границите от ± 2 % от номиналния режим или = 3 min-1, като се записва най-голямото от тези отклонения, но при всички случаи той трябва да е в границите от ± 5 %, освен когато двигателят работи на свободен ход, като в този случай трябва да се спазват предписаните от производителя допустими стойности. По време на всеки режим от изпитвателния цикъл, когато предписаният въртящ момент е в границата от 50 % или повече от максималния въртящ момент на изпитвателния режим, средната стойност на въртящия момент за времетраенето на периода на събиране на данните трябва да се поддържа в границата от ± 5 % от предписания въртящ момент. По време на режимите от изпитвателния цикъл, когато предписаният въртящ момент има стойност под 50 % от максималния въртящ момент за изпитвателния режим, средната стойност на въртящия момент за времетраенето на периода на събиране на данните трябва да се поддържа в границата от ± 10 % от предписания въртящ момент или в границата от ± 0,5 Nm, като се записва най-високата показана стойност. 3.5.4. Реагиране на анализаторите Данните, които постъпват от анализаторите, се регистрират с помощта на записващо лентово устройство или се измерват с помощта на еквивалентна система за обработване на данни, а отработените газове трябва да преминават през анализаторите най-малко през последните 180 секунди на всеки цикъл. Ако торбичките за вземане на проби са използвани за измерване на разтворените CO и CO2 (виж допълнение 1, точка 1.4.4), е необходимо да се вземе мостра през последните 180 секунди на всеки изпитвателен режим, след това тя да се анализира, а резултатите от анализа да се регистрират. 3.5.5. Параметри на двигателя Режимът и натоварването на двигателя, температурата на входящия въздух и разходът на гориво трябва да се измерват за всеки изпитвателен режим след стабилизирането на двигателя. Всички други данни, които са необходими за изчисляването, трябва да бъдат записани (виж допълнение 3, точки 1.1 и 1.2). 3.6. Повторна проверка на анализаторите След изпитването за измерване на емисиите, за извършване на повторна проверка на анализаторите се използва един и същ газ за нулиране и за регулиране на чувствителността. Изпитването се счита за редовно, ако разликата в получените резултати между двете измервания е по-малка от 2 %. Допълнение 1 1. МЕТОДИ ЗА ИЗМЕРВАНЕ И ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ Съставните газове, изпускани от изпитвания двигател, трябва да се измерват по описаните в приложение VI методи. Тези методи определят системите за анализ, които се препоръчват за измерването на газовите емисии (точка 1.1). 1.1. Спецификация на динамометъра Използва се динамометричен стенд за двигатели, чиито характеристики са достатъчни за изпълнение на предписания в приложение IV, точка 3.5.1 изпитвателен цикъл. Измервателните уреди на въртящия момент и на скоростта трябва да позволяват измерване на спирачната мощност в посочените граници. Възможно е да се наложи извършването на допълнителни изчисления. Точността на тези измервателни инструменти трябва да бъде такава, че да не допуска надвишаване на максимално допустимите отклонения, посочени в точка 1.3. 1.2. Разход на гориво и общо количество на разредения дебит Разходомерите, които се използват за определяне на разхода на гориво, който се взема под внимание при изчисляване на емисиите (допълнение 3) трябва да притежават определената в точка 1.3 точност на измерване. Ако се използва система за разреждане към главния кръг, общият дебит на разредените отработени газове (GTOTW) трябва да бъде измерен с помощта на система PDP или CFV — приложение VI, точка 1.2.1.2. Точността на измерване трябва да съответства на разпоредбите на приложение III, допълнение 2, точка 2.2. 1.3. Прецизност на измерване Еталонирането на всички измервателни инструменти трябва да се извършва съгласно националните (международните) стандарти и да съответства на изискванията на таблици 2 и 3. Таблица 2 – Допустима неточност на инструментите за измерване на параметрите на двигателя № Параметър Допустима неточност 1 Режим на двигателя ± 2 % от отчетената стойност или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се записва най-високата стойност 2 Въртящ момент ± 2 % от отчетената стойност или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се записва най-високата стойност 3 Разход на гориво (8) ± 2 % от максималната стойност на двигателя 4 Разход на въздух (8) ± 2 % от отчетената стойност или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се записва най-високата стойност

Таблица 3 — Допустима неточност при показанията на инструментите за измерване на останалите основни параметри № Параметър Допустима неточност 1 Температури ≤ 600 K ± 2 K от абсолютната стойност 2 Температури ≥ 600 K ± 1 % от отчетената стойност 3 Налягане на отработените газове ± 0,2 kPa от абсолютната стойност 4 Разреждане в смукателния колектор ± 0,05 kPa от абсолютната стойност 5 Атмосферно налягане ± 0,1 kPa от абсолютната стойност 6 Други видове налягане ± 0,1 kPa от абсолютната стойност 7 Отностителна влажност ± 3 % от абсолютната стойност 8 Абсолютна влажност ± 5 % от отчетената стойност 9 Дебит на първичния въздух ± 2 % от отчетената стойност 10 Дебит на разтворените отработени газове ± 2 % от отчетената стойност 1.4. Определяне на газовите компоненти 1.4.1. Общи изисквания относно анализаторите Анализаторите трябва да притежават измервателен диапазон, който да съответства на точността, изисквана за измерване на концентрациите на компонентите на отработените газове (точка 1.4.1.1). Препоръчително е анализаторите да се използват по такъв начин, че измерваната концентрация да бъде в рамките от 15 % до 100 % от пълната скала. Концентрации по-ниски от 15 % от пълната скала също се приемат за допустими, ако стойността на пълната скала е 155 ppm (или ppm C) или по-ниска, или ако се използват системи за отчитане на показанията (компютри, устройства за записване на данни), които показват с достатъчна точност и разделителна способност стойности, по-ниски от 15 % от пълната скала. В този случай трябва да се извършат допълнителни еталонирания, за да се гарантира точността на кривите на еталониране (допълнение 2, точка 1.5.5.2 от настоящото приложение). Оборудването също така трябва да има степен на електромагнитна съвместимост (CEM), която да е в състояние да намали до минимум допълнителните грешки. 1.4.1.1. Точност на измерване Анализаторът не трябва да се отклонява от номиналната точка на еталониране с повече от ± 2 % от отчетената стойност върху цялата измервателна скала с изключение на нулево положение, когато отклонението не трябва да бъде повече от ± 0,3 % от пълната скала. Точността се определя в съответствие с изискванията за еталониране, посочени в точка 1.3. 1.4.1.2. Повторяемост Резултатите при повторяемостта трябва да са такива, че 2,5 пъти типовото отклонение при 10 последователни измервания на даден газ, използван за еталониране или за регулиране на чувствителността, не трябва да се отклонява с повече от ± 1 % от концентрацията при пълната скала за всеки използван диапазон над 100 милионни части (ppm) (или ppmC) или ± 2 % от всеки използван диапазон под 100 милионни части (ppm) (или ppmC). 1.4.1.3. Фонов шум Реакцията между два съседни пика на анализатора при газове, използвани за нулиране и еталониране или за регулиране на чувствителността, по време на който и да е 10-секунден период, не трябва да надвишава 2 % от пълната скала при всички използвани диапазони. 1.4.1.4. Отклонение от нулата Нулевото показание се определя като средната реакция, включително фоновия шум, на газ, използван за нулиране, по време на интервал от 30 секунди. Отклонението от нулата по време на период от един час трябва да бъде по-ниско от 2 % от пълната скала при използвания най-нисък диапазон. 1.4.1.5. Отклонение от скалата Показанието на горната точка на скалата се определя като средното показание, включително фоновия шум, отбелязано от газ, използван за регулиране на чувствителността по време на интервал от 30 секунди. Отклонението на показанието от горната точка на скалата за период от един час трябва да бъде по-ниско от 2 % от пълната скала при използвания най-нисък диапазон. 1.4.2. Изсушаване на газовете Отработените газове могат да бъдат измервани при наличие и отсъствие на кондензируеми фракции. Всяко евентуално използвано устройство за премахване на тези фракции трябва да има минимално влияние върху концентрацията на измерваните газове. Химическите изсушители не могат да бъдат използвани в качеството си на метод за елиминиране на водата от мострата. 1.4.3. Анализатори Точки от 1.4.3.1 до 1.4.3.5 от настоящото допълнение описват принципите на измерване, които трябва да се прилагат. приложение VI дава детайлизирано описание на измервателните системи. Газовете, които ще се измерват, се анализират с помощта на описаните по-долу устройства. Използването на линеаризационни контури се разрешава при нелинейни анализатори. 1.4.3.1. Анализ на въглеродния оксид (CO) Анализаторът за въглероден оксид трябва да бъде от недисперсивен тип с поглъщане в инфрачервения спектър (Non-Dispersive InfraRed или NDIR). 1.4.3.2. Анализ на въглеродния диоксид (CO2) Анализаторът за въглероден диоксид трябва да бъде от недисперсивен тип с поглъщане в инфрачервения спектър (Non-Dispersive InfraRed или NDIR). 1.4.3.3. Анализ на кислорода (O2) Анализаторите на кислород трябва да бъдат от тип, работещ с парамагнитен детектор (PMD), със сонда с циркониев диоксид (ZRDO) или с електрохимическа клетка (ECS). Забележка: Анализаторите със сонда с циркониев диоксид не се препоръчват, когато концентрациите на въглеводороди (HC) и на въглероден оксид (CO) са високи, както е в случая с двигателите с принудително запалване, които работят с бедна горивна смес. Уредите с електрохимическа клетка трябва да имат компенсатор на интерференцията на въглеродния диоксид (CO2) и на азотните оксиди (NОx). 1.4.3.4. Анализ на въглеводородите (HC) Когато се вземат директно проби на газове, анализаторът на въглеводородите трябва да бъде от вида загрят детектор на йонизиране на пламък (Heated Flame Ionisation Detector или HFID) и да бъде оборудван с нагорещени детектор, клапани, тръбопроводи и т. н., така че газовете да се поддържат при температура от 463 К ± 10 K (190 °С ± 10 °C). Когато се вземат проби на газове с разреждане, анализаторът на въглеводородите трябва да бъде от типа загрят детектор на йонизиране на пламък (Heated Flame Ionisation Detector или HFID) или детектор на йонизиране на пламък (FID). 1.4.3.5. Анализ на азотните оксиди (NOx) Анализаторът на азотните оксиди трябва да бъде от вида детектор с химическа луминесценция (ChemiLuminescent Detector или CLD) или загрят детектор с химическа луминесценция (Heated ChemiLuminescent Detector или HCLD), оборудван с NO2/NO конвертор, ако измерването се извършва при условия на отсъствие на кондензируеми фракции. Ако измерването се извършва при условия на наличие на кондензируеми фракции, трябва да се използва устройство HCLD, оборудван с конвертор, който се поддържа при температура, надвишаваща 328 K (55 °C), при положение че резултатът от проверката за редуциращото въздействие на водата е задоволителен (виж приложение III, допълнение 2, точка 1.9.2.2). При детекторите с химическа луминесценция CLD и загрятите детектори с химическа луминесценция HCLD стената на участъка, през който преминават пробите, трябва да се поддържа при температура от 328 K до 473 K (55 °C до 200 °C) до конвертора за измерване при отсъствие на кондензируеми фракции и до анализатора за измерване при наличие на кондензируеми фракции. 1.4.4. Вземане на проби от газовите емисии Ако върху състава на отработените газове се въздейства с независимо каква система за вторично обработване на отработените газове, пробата от отработени газове трябва да бъде взета след тази система. Сондата за вземане на проби от отработените газове трябва да се постави в точка, намираща се откъм страната на високото налягане на изпускателното гърне, но същевременно колкото се може по-далече от изпускателния отвор. За да осигури пълно смесване на отработените газове на двигателя преди вземането на пробата, може, без да бъде задължително, да се постави смесителна камера между изхода на гърнето за отработените газове и сондата за вземане на проби. Смесителната камера трябва да притежава вътрешен обем, който да не бъде по-малък от десетократния работен обем на двигателя, преминаващ изпитванията, и размерите ѝ трябва да бъдат приблизително едни и същи на височина, ширина и дълбочина, подобно на куб. Размерът на смесителната камера трябва да бъде колкото е възможно най-малък, и тя трябва да бъде свързана в точка, разположена възможно най-близко до двигателя. Линията на излизане на отработените газове от смесителната камера на гърнето за отработените газове трябва да продължава най-малко 610 мм след местоположението на сондата за вземане на проби и трябва да бъде с достатъчен диаметър, за да се намали максимално противоналягането. Температурата на вътрешната стена на смесителната камера трябва да се поддържа над точката на образуване на роса от отработените газове; препоръчва се минимална температура от 338 K (65 °C). Всички компоненти могат по избор да бъдат измервани или директно в тунела за разреждане, или чрез вземане на проби в торбичка за вземане на проби с последващо измерване на концентрацията в торбичката. Допълнение 2 1. ЕТАЛОНИРАНЕ НА ИНСТРУМЕНТИТЕ ЗА АНАЛИЗ 1.1. Въведение Всеки анализатор трябва да бъде еталониран толкова често, колкото е необходимо, за да отговаря на изискванията за точност, наложени от настоящата директива. Тази точка описва метода за еталониране, който се прилага спрямо анализаторите, описани в допълнение 1, точка 1.4.3. 1.2. Газ за еталониране Необходимо е да се спазва времетраенето на съхранение на всички еталониращи газове. Указаната от производителя крайна дата на използване на еталониращите газове трябва да бъде вписана в протокола. 1.2.1. Чисти газове Изискваната чистота за газовете се определя от указаните по-долу гранични стойности на примесите. Могат да се използват следните газове: — пречистен азот (примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO), — пречистен кислород (чистота > 99,5 % vol.-%O2), — смес водород–хелий (40 ± 2 % водород, добавката е от хелий); примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2, — пречистен синтетичен въздух (примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO (съдържание на кислород между 18 % и 21 % vol.). 1.2.2. Газ за еталониране и за регулиране на чувствителността Използват се газови смеси със следния химически състав: — C3H8 и синтетичен пречистен въздух (виж точка 1.2.1), — СО и пречистен азот, — NOx и пречистен азот (количеството на NO2, съдържащо се в този еталониращ газ, не трябва да надвишава 5 % от съдържанието на NO), — СО2 и пречистен азот, — CH4 и пречистен синтетичен въздух, — C2H6 и пречистен синтетичен въздух. Забележка: Допустими са и други комбинации от газове, ако съставящите ги газове не реагират едни с други. Ефективната концентрация на даден газ за еталониране и за регулиране на чувствителността трябва да съответства на номиналната стойност с толеранс от ± 2 %. Всички концентрации на еталониращите газове трябва да бъдат указани в обемно съотношение (обемни проценти или милионни (ppm) обемни части). Газовете, използвани за еталониране и за регулиране на чувствителността, могат също така да се получат с помощта на точен смесител-дозатор (газов сепаратор) чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точността на смесителя трябва да позволява определянето на концентрацията на разтворените еталониращи газове в рамките на ± 1,5 %. Тази точност налага да се познават първичните газове, използвани за смесването, с точност най-малко от ± 1 %, което позволява сравняване с националните или международни еталонни газове. Контролирането трябва да се извършва между 15 и 50 % от пълната скала за всяко еталониране, при което се използва смесител-дозатор. Като вариант, смесителят-дозатор може да се провери с инструмент с естествен линеен измервател, например чрез използване на газ NO с детектор тип CLD. Регулирането на скалата на измервателния инструмент трябва да се извърши с газ за регулиране на чувствителността, който е свързан директно към инструмента. Смесителят-дозатор трябва да се провери при използваните регулировки и номиналната стойност трябва да се сравни с отчитаната от инструмента концентрация. Получената разлика във всяка една точка трябва да не се различава с повече от ± 0,5 % от номиналната стойност. 1.2.3. Контрол на интерференцията с кислорода Газовете за контрол на интерференцията с кислорода трябва да съдържат пропан с 350 ppm C ± 75 ppm C въглеводороди. Стойността на концентрацията трябва да се определи при допустимия толеранс на еталониращите газове чрез хроматографски анализ на целите въглеводороди плюс примесите или чрез динамично смесване-дозиране. Азотът трябва да бъде доминиращият разтворител заедно с добавката от кислород. Изискваната дозировка при изпитването на бензинови двигатели е както следва: Концентрация — интерференция с О2 Добавка 10 (от 9 до 11) азот 5 (от 4 до 6) азот 0 (от 0 до 1) азот 1.3. Режим на използване на анализаторите и на системата за вземане на проби Режимът на работа на анализаторите трябва да отговаря на инструкциите за задействане и за работа, дадени от производителя на уреда. Минималните изисквания, указани в точки от 1.4 до 1.9, трябва също така да бъдат спазвани. За лабораторните инструменти като хроматографите GC и HPLC (за течна хроматография под високо налягане), се прилагат единствено разпоредбите на точка 1.5.4. 1.4. Изпитване за херметичност Трябва да се извърши едно изпитване за херметичност на системата. За тази цел сондата се откача от системата за отвеждане на отработените газове и краят ѝ се запушва. Помпата на анализатора се пуска в движение. След период на начално стабилизиране, всички разходомери трябва да показват нула. В противен случай трябва да се проверят тръбопроводите за вземане на проби и аномалията да бъде отстранена. Максимално допустимият процент на oтечка в частта, в която се създава вакуум, е от порядъка на 0,5 % от работния дебит за проверяваната част на системата. Дебитите на анализатора и на дериватната система могат да се използват за определяне на дебитите по време на работа. Като вариант, системата може да се изпразни посредством разреждане (вакуум) от най-малко 20 kPa (80 kPa в абсолютно налягане). След период на първоначално стабилизиране, повишаването на налягането δр (в kPa/min) в системата не трябва да надвишава: където: Vsyst = обем на системата [l] fr = дебит на системата [l/min] Друг метод се състои във въвеждането на постепенна промяна на концентрацията на входа на тръбопровода за вземане на проба, като се извършва превключване между газа за нулиране и газа за регулиране на чувствителността. Ако след достатъчен интервал от време измерената стойност показва концентрация, която е по-ниска от въведената първоначално, това означава, че има проблеми с еталонирането или с oтечки в системата. 1.5. Процедура по еталониране 1.5.1. Еталониране на цялото устройство Цялото устройство трябва да се еталонира и кривите на еталониране се проверяват чрез сравнение с еталонни газове. Трябва да се използват същите дебити на газа, както по време на вземането на проби от отработените газове. 1.5.2. Време за привеждане до работна температура Времето за привеждане до работна температура трябва да е съобразено с препоръките на производителя. Ако липсват указания, се препоръчва да се съблюдава минимално време от два часа за привеждане на анализаторите до работна температура. 1.5.3. Анализатори NDIR и HFID При необходимост анализаторът NDIR трябва да бъде регулиран и горивният пламък на анализатора HFID трябва да бъде оптимизиран (точка 1.9.1). 1.5.4. Хроматографи GC и HPCL Двата инструмента трябва да бъдат еталонирани според методите на лабораторните практики и в съответствие с препоръките на производителя. 1.5.5. Изработване на кривите за еталониране 1.5.5.1. Общи положения a) Всеки нормално използван диапазон трябва да бъде еталониран. б) Анализаторите на CO, на CO2, на NOx и на HC трябва да бъдат нулирани с помощта на пречистен синтетичен въздух (или азот). в) Адекватните еталониращи газове се въвеждат в анализаторите, след това се записват стойностите и се начертават кривите на еталониране. г) За всички диапазони на инструментите, с изключение на най-ниския от тях, се начертава кривата на еталониране, която свързва най-малко 10 точки на еталониране (с изключение на 0), разстоянието между които е равномерно разпределено. За най-ниския диапазон на инструмента се начертава кривата на еталониране, която свързва най-малко 10 точки на еталониране (с изключение на 0), които са така раздалечени, че половината от точките са разположени в диапазона под 15 % от пълната скала на анализатора, а останалите — над 15 % от пълната скала. За всички диапазони максималната номинална концентрация трябва да бъде равна или по-висока от 90 % от пълната скала. д) Кривата на еталониране се пресмята с помощта на метода на най-малките квадрати. Може да бъде използвано уравнение за линейно или нелинейно изравняване. е) Точките на еталониране не трябва да се отклоняват от определената по метода на най-малките квадрати крива на изравняване с повече от ± 2 % от отчетената стойност или с повече от ± 0,3 % от пълната скала, като се записва най-високата стойност. ж) Проверява се отново регулировката на нулевото положение и при необходимост процедурата по еталониране се извършва отново. 1.5.5.2. Други методи Ако може да се докаже, че друго оборудване (например компютър, електронен превключвател на диапазони) могат да постигнат еквивалентна степен на точност, те също могат да бъдат използвани. 1.6. Проверка на еталонирането Всички нормално използвани диапазони трябва да бъдат проверени преди всеки анализ съгласно описаната по-долу процедура. Еталонирането се проверява с помощта на газ за нулиране и газ за регулиране на чувствителността, чиято номинална стойност надвишава 80 % от пълната скала на измервателния диапазон. Ако за разглежданите две точки отчетената стойност не се отклонява от обявената референтна стойност с повече от ± 4 % от пълната скала, регулировъчните параметри могат да бъдат променени. В противен случай газът за регулиране на чувствителността се проверява или се начертава нова крива на еталониране съгласно точка 1.5.5.1. 1.7. Еталониране на анализатора на трасиращия газ за определяне на дебита на отработените газове Анализаторът, който се използва за измерване на концентрациите на трасиращия газ трябва да се еталонира с помощта на еталонния газ. Кривата на еталониране се начертава, като се свържат най-малко 10 точки на еталониране, с изключение на нулата, които са разположени по такъв начин, че половината от точките да се намират между 4 % и 20 % от пълната скала на анализатора, а останалите — между 20 % и 100 % от пълната скала. Кривата на еталониране се изчислява с помощта на метода на най-малките квадрати. Кривата на еталониране не трябва да се отклонява от номиналната стойност на всяка точка на еталониране с повече от ± 1 % от пълната скала в диапазона от 20 % до 100 % от пълната скала. Тя не трябва също така да се отклонява с повече от ± 2 % от номиналната стойност на точките на еталониране в диапазона от 4 % до 20 % от пълната скала. Нулевата позиция и скалата на анализатора трябва да бъдат регулирани преди изпитването с помощта на газ за нулиране и на газ за регулиране на чувствителността, който има номинална стойност над 80 % от пълната скала на анализатора. 1.8. Изпитване за ефективността на конвертора за NOx Ефективността на конвертора, използван за превръщане на NO2 в NO, се тества по начина, указан в точки от 1.8.1 до 1.8.8 (фигура 1 от приложение III, допълнение 2). 1.8.1. Изпитвателна инсталация С изпитвателната инсталация, показана на фигура 1 от приложение III, и описаната по-долу процедура, може да се провери ефективността на конверторите с помощта на озонатор. 1.8.2. Еталониране Детекторите CLD и HCLD се еталонират съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на газ за нулиране и на газ за регулиране на чувствителността (последният трябва да има съдържание на NO, което отговаря на около 80 % от измервателния диапазон и концентрацията на NO2 на газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx трябва да бъде поставен в режим NO, така че газът за регулиране на чувствителността да не преминава през конвертора. Отчетената концентрация трябва да се запише. 1.8.3. Изчисления Ефективността на конвертора за NOx се изчислява както следва: където: а = концентрация на NOx съгласно точка 1.8.6 b = концентрация на NOx съгласно точка 1.8.7 c = концентрация на NO съгласно точка 1.8.4 d = концентрация на NO съгласно точка 1.8.5. 1.8.4. Добавяне на кислород Добавя се непрекъснато кислород или въздух за нулиране към газовия поток посредством Т-образна връзка, докато отчетената концентрация стане по-ниска с около 20 % от концентрацията за еталониране, указана в точка 1.8.2 (анализаторът е поставен в режим NO). Отчетената стойност на концентрацията (с) трябва се запише. Озонаторът остава дезактивиран по време на цялата процедура. 1.8.5. Активиране на озонатора След това озонаторът се активира, за да създаде достатъчен обем от озон, за да намали концентрацията на NO до около 20 % (минимум 10 %) от концентрацията за еталониране, указана в точка 1.8.2. Отчетената стойност на концентрацията (г) се записва (анализаторът е в режим NO). 1.8.6. Режим на анализиране на NOx След това анализаторът на NO се превключва в режим NOx, така че газовата смес (съставена от NO, от NO2, от O2 и от N2) да преминава през конвертора. Отчетената стойност на концентрацията (а) трябва да бъде записана (анализаторът е регулиран в режим NOx). 1.8.7. Дезактивиране на озонатора След това озонаторът се дезактивира. Газовата смес, описана в точка 1.8.6, преминава през конвертора и достига до детектора. Отчетената стойност на концентрацията (б) се записва (анализаторът е в режим NOx). 1.8.8. Режим на анализиране на NO След превключване в режим NO, и след като озонаторът е дезактивиран, се спира също така притокът на кислород или на синтетичен въздух. Отчетената от анализатора стойност на NOx не трябва да се различава с повече от ± 5 % от стойността, измерена съгласно точка 1.8.2 (анализаторът е в режим NO). 1.8.9. Интервал на провеждане на изпитванията Ефективността на конвертора трябва да се проверява ежемесечно. 1.8.10. Изисквана ефективност Ефективността на конвертора не трябва да бъде по-ниска от 90 %, но се препоръчва най-настоятелно тя да надвишава 95 %. Забележка: Ако анализаторът е регулиран в най-често използвания диапазон и озонаторът не позволява да се постигне намаляването от 80 % до 20 % съгласно точка 1.8.5, е необходимо да се използва най-високият диапазон, който е в състояние да отчете това намаляване. 1.9. Регулировка на FID 1.9.1. Оптимизиране на реагирането на детектора Детекторът HFID трябва да се регулира според указанията на производителя на апаратурата. За да се оптимизира реагирането на детектора в най-често използвания измервателен диапазон, трябва да се използва газ за регулиране на чувствителността, съдържащ пропан и въздух. След регулиране дебита на горивото и на въздуха според препоръките на производителя, в анализатора се вкарва газ за регулиране на чувствителността 350 ± 75 ppm C. Реагирането на определен дебит на горивото се определя въз основа на разликата между реакцията към газа за регулиране на чувствителността и към газа за нулиране. Дебитът на горивото се регулира постъпково над и под предписаната от производителя стойност. Записва се реагирането към газа за регулиране на чувствителността и към газа за нулиране при тези дебити на горивото. Начертава се кривата, която отразява разликата между реагирането към газа за регулиране на чувствителността и към газа за нулиране, и дебитът на горивото се регулира според по-високата стойност на кривата. Тази процедура представлява началното регулиране на дебита и може да се наложи впоследствие извършване на оптимизиране в зависимост от стойностите на коефициента на реагиране към въглеводородите и на резултатите от контрола на интерференцията с кислорода, в съответствие с точки 1.9.2 и 1.9.3. Ако интерференцията с кислорода или коефициентите на реагиране към въглеводородите не отговарят на следните изисквания, дебитът на въздуха трябва да се нагоди постъпково над и под указаните от производителя стойности; процедурите от точки 1.9.2 и 1.9.3 трябва да се повторят за всяка стойност на дебита. 1.9.2. Коефициенти на реагиране към въглеводородите Анализаторът се еталонира, като се използва пропан с въздух с или с пречистен синтетичен въздух, съгласно точка 1.5. Коефициентите на реагиране трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатор и впоследствие след извършване на процедури по цялостен преглед и поддръжка. Коефициентът на реагиране (Rе) на определен тип въглеводороди представлява отношението на стойността Cl, отчетена от FID, към газовата концентрация в бутилката, която се изразява в ppm Cl. Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, за да предизвика реакция, равна на около 80 % от пълната скала. Концентрацията трябва да се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително поддържана в продължение на 24 часа при температура от 298 K (25 °C) ± 5 К. Изпитвателните газове, които трябва да се използват и различните диапазони, препоръчвани за определяне на коефициента на реагиране, са следните: — метан и пречистен синтетичен въздух: 1,00 ≤ Rf ≤ 1,15 — пропилен и пречистен синтетичен въздух: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,1 — толуен и пречистен синтетичен въздух: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10 Тези стойности се отнасят към коефициента на реагиране (Rf) със стойност 1,00 за пропана и за пречистения синтетичен въздух. 1.9.3. Контрол на интерференцията с кислорода Контролът на интерференцията с кислорода се извършва при пускането в експлоатация на анализатор и по-късно, след процедури по извършване на цялостен преглед и поддръжка. Избира се диапазон, в който газовете за контрол на интерференцията с кислорода ще попаднат в частта над 50 % от скалата. Изпитването се извършва с пещ, регулирана на желаната температура. Газовете за определяне на интерференцията с кислорода са определени в точка 1.2.3. а) Извършва се регулиране на нулевото показание на анализатора. б) Регулира се скалата на анализатора със смес от 0 % кислород за бензиновите двигатели. в) Проверява се отново реакцията при нулево показание на анализатора. Ако тя се е променила с повече от 0,5 % от пълната скала, се повтарят операциите от точки a) и б). г) Въвеждат се 5 и 10 процентните газове за контрол на интерференцията с кислорода. д) Проверява се отново реакцията при нулево показание на анализатора. Ако тя се е променила с повече от ± 1 % от пълната скала, изпитването трябва да започне отначало. е) Интерференцията с кислорода (% O2I) се изчислява за всяка смес от точка г) по следната формула: където: А = концентрация на въглеводороди (ppm C) на газа за регулиране на чувствителността, използван в точка б) В = концентрация на въглеводороди (ppm C) на газовете за контрол на интерференцията с кислорода, използвани в точка г) C = реагиране на анализатора D = процент на реагирането на анализатора спрямо пълната скала, който се дължи на А ж) Процентът на интерференция с кислорода (% O2I) преди изпитването трябва да бъде по-нисък от ± 3 % за всички газове, предписани за контрол на интерференцията с кислорода. з) Ако интерференцията с кислорода надвишава ± 3 %, дебитът на въздуха трябва да се нагоди постъпково над и под указаните от производителя стойности, като процедурата от точка 1.9.1 трябва да се повтори за всяка стойност на дебита. и) Ако интерференцията с кислорода надвишава ± 3 %, след като е регулиран дебитът на въздуха, трябва да се нагоди дебитът на горивото, а след това и дебитът на пробата, като се повторят процедурите от точка 1.9.1 за всяко ново регулиране. й) Ако интерференцията с кислорода продължава да надвишава ± 3 %, трябва да се ремонтира или смени анализаторът, горивото на FID или въздухът на горелката. Операциите по настоящата точка трябва след това да се извършат отново на отремонтираното или заменено оборудване или с използване на нови газове. 1.10. Ефекти на интерференция с анализаторите на CO, на CO2, на NOx, и на O2 Газовете, които са различни от анализирания газ, могат да повлияят на отчитаните стойности по няколко начина. В инструментите NDIR и PMD се наблюдава положителна интерференция, когато газът, който е причина за интерференцията, предизвиква същия ефект като измервания газ, но в по-ниска степен от него. Отрицателна интерференция се наблюдава от една страна в инструментите NDIR, когато газът, който е причина за интерференцията, разширява диапазона на абсорбция на измервания газ, и от друга страна, в инструментите CLD, когато газът, който е причина за интерференцията, предизвиква затихване на излъчването. Контролиранията на интерференцията, упоменати в точки 1.10.1 и 1.10.2 се извършват преди пускането в експлоатация на анализатор и впоследствие след основни технически обслужвания, и при всички случаи, най-малко един път в годината. 1.10.1. Контрол на интерференцията на анализатора на CO Водата и CO2 могат да повлияят на работата на анализатора на CO. Поради това газ за регулиране на чувствителността към CO2, с концентрация от 80 % до 100 % от пълната скала на максималния диапазон, използван по време на изпитванията, се пречиства чрез преминаване през вода при температура, равна на температурата на околната среда, като показанията на анализатора се записват. Стойността на тези показания не трябва да надвишава 1 % от пълната скала за диапазоните, които са равни или надвишават 300 ppm, нито да надвишава 3 ppm за диапазоните, които са по-ниски от 300 ppm. 1.10.2. Контрол на редуциращия ефект при интерференция на анализатора на NOx Двата газа, имащи отношение към анализаторите CLD (и HCLD) са CO2 и водната пара. Степените на редуциращия ефект на тези газове са пропорционални на техните концентрации и това налага да се прибягва до изпитвания за определяне на редуциращия ефект при очакваните максимални концентрации по време на изпитванията. 1.10.2.1. Контрол на редуциращия ефект при интерференция на анализатора на CO2 През анализатора NDIR се пропуска газ за регулиране на чувствителността към CO2 с концентрация от 80 % до 100 % от пълната скала на максималния диапазон, който се използва при изпитването, и се записва измерената стойност на CO2 (A). След това газът се разрежда до около 50 % с газ за регулиране на чувствителността към NO и се пропуска през NDIR и през (H)CLD, след което се записват измерените стойности на CO2 и на NO (съответно В и С). Пропускането на CO2 се прекъсва, за да може единствено газът за регулиране на чувствителността към NO да преминава през анализатора (H)CLD, след което се записва измерената стойност за NO (D). Редуциращият ефект от интерференцията, който не трябва да бъде по-висок от 3 % от пълната скала, се определя както следва: където: А = концентрацията на неразреден CO2, която е измерена в % с помощта на NDIR B = концентрацията на разреден CO2, която е измерена в % с помощта на NDIR С = концентрацията на разреден NO, която е измерена с помощта на CLD (ppm) D = концентрацията на неразреден NO, която е измерена с помощта на CLD (ppm) Могат да се прилагат и други еквивалентни методи за разреждане и количествено определяне на стойностите на газа за регулиране на чувствителността към CO2 и към NO, като например динамичния метод чрез смесване/чрез дозиране. 1.10.2.2. Контрол на редуциращия ефект при интерференция с водата Това контролиране се прилага единствено при измерванията на концентрацията на газовете, в които има наличие на кондензируеми фракции. При изчисляването на редуциращия ефект от интерференцията с водата трябва да се взема предвид разреждането на газа за регулиране на чувствителността към NO във водната пара, както и съпоставянето на концентрацията на водната пара в сместа по отношение на очакваната по време на изпитването. Газ за регулиране на чувствителността към NO с концентрация от 80 % до 100 % от пълната скала на нормално използвания диапазон, се пропуска през анализатора (H)CLD и измерената стойност за NO се записва като D. След това той трябва да се пречисти чрез преминаване през вода при температура, равна на температурата на околната среда, и се пропуска през анализатора (H)CLD, като измерената стойност за NO се записва като C. Температурата на водата се определя и записва като стойност F. Насищащото налягане на парата в сместа, което съответства на температурата (F) на водата от устройството за промиване на газа, се определя и записва като стойност G. Концентрацията на водната пара (в %) в сместа се изчислява както следва: и се записва като H. Очакваната концентрация на разредения (с водна пара) газ за регулиране на чувствителността към NO се изчислява както следва: и се записва като De. Редуциращият ефект от интерференцията с водата не трябва да бъде по-висок от 3 % и се определя както следва: където: De = разредената предвидена концентрация на NO в ppm C = разредената концентрация на NO в ppm Hm = максимална концентрация на водната пара в % H = реалната концентрация на водната пара в % Забележка: Необходимо е газът за регулиране на чувствителността към NO да съдържа минимална концентрация на NO2 за целите на този контрол, тъй като не е взета под внимание абсорбцията на NO2 във водата при изчисляването на редуциращия ефект от интерференцията. 1.10.3. Интерференция на анализатора на O2 Реагирането на анализатора PDM, дължащо се на газове, които са различни от кислорода, е сравнително слабо. Еквивалентното съдържание в кислород на общите съставки на отработените газове е представено в таблица 1: Таблица1 – Еквивалентно съдържание в кислород Газ Еквивалент О2 % Въглероден диоксид (CO2) - 0,623 Въглероден оксид (CO) - 0,354 Азотен оксид (NO) + 44,4 Азотен диоксид (NO2) + 28,7 Вода (H2O) - 0,381 Ако е нужно да се направят измервания с висока степен на точност, трябва да се коригира получената концентрация на кислород с помощта на следната формула: 1.11. Периодичност на еталонирането Анализаторите се еталонират съгласно точка 1.5 не по-рядко от веднъж на всеки 3 месеца или след всяка поправка или промяна на системата, която е в състояние да повлияе на еталонирането. Допълнение 3 1. ОЦЕНКА И ИЗЧИСЛЕНИЕ НА ДАННИТЕ 1.1. Оценка на газовите емисии За да се оценят газовите емисии, се вземат средните стойности, отчетени от графичното регистриращо устройство през най-малко последните 120 секунди на всеки режим и се определят средните концентрации (conс) на HC, на CO, на NOx.и на CO2, постигнати по време на всеки режим въз основа на записаните средни стойности от диаграмите и съответните данни от еталонирането. Може да се използва друг тип записване, ако той гарантира получаването на еквивалентни данни. Средната фонова концентрация (concd) може да се определи въз основа на регистрираните стойности на първичния въздух, който се съдържа в торбичката, или въз основа на стойностите на фоновата концентрация, записани без прекъсване (без вземане на проба в торбичка) и съответните данни от еталонирането. 1.2. Изчисляване на газовите емисии Окончателните резултати от изпитванията се получават чрез извършване на следните операции. 1.2.1. Коригиране за преминаване от сухо към влажно състояние Измерената концентрация, ако не е била определена във влажна среда, трябва да се преобразува в стойност, измерена при влажни условия: За брутните отработени газове: където α представлява съотношението водород/въглерод на горивото. Концентрацията на H2 в отработените газове се изчислява по формулата: Коефициентът Kw2 се изчислява както следва: където Нa = абсолютна влажност на входящия въздух, измерена в g вода на kg сух въздух За разредените отработени газове: Ако измерването на СО2 е направено при влажни условия, се прилага следното уравнение: Ако измерването на СО2 е направено при сухи условия, се прилага следното уравнение: където α представлява съотношението водород/въглерод на горивото. Коефициентът Kw1 се изчислява с помощта на следното уравнение: където: Hd абсолютна влажност на първичния въздух, измерена в g вода на kg сух въздух Ha абсолютна влажност на входящия въздух, измерена в g вода на kg сух въздух За първичния въздух: Коефициентът Kw1 се изчислява с помощта на следното уравнение: където: Hd абсолютна влажност на първичния въздух, измерена в g вода на kg сух въздух Ha абсолютна влажност на входящия въздух, измерена в g вода на kg сух въздух За входящия въздух (ако е различен от първичния въздух): Коефициентът Kw2 се изчислява с помощта на следното уравнение: където Ha = абсолютна влажност на входящия въздух, измерена в g вода на kg сух въздух. 1.2.2. Корекция в зависимост от влажността при NOx Тъй като емисиите от NOx зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на NOx трябва да бъде умножена по коефициента KH,която взема под внимание влажността: където Ha = абсолютна влажност на входящия въздух, измерена в g вода на kg сух въздух. 1.2.3. Изчисляване на тегловните дебити на емисиите Тегловните дебити на емисиите, Gasmass [g/h], за всеки режим се изчисляват както следва: а) За брутните отработени газове (9): където: GCARB [kg/h] е тегловният дебит на горивото; MWGas [kg/kmole] представлява молекулярната маса на газа, който се изпитва, виж таблица 1; Таблица 1 — Молекулярни маси Газ MWGas[kg/kmole] NOx 46,01 CO 28,01 HC MWHC = MWCARB CO2 44,01 — MWCARB = 12,011 + α × 1,00794 + β × 15,9994 [kg/kmole] представлява молекулярната маса на гориво, което има съотношение водород/гориво α и съотношение кислород/гориво β (10); — CO2AIR представлява концентрацията на CO2 във входящия въздух (приема се, че е равна на 0,04 %, ако не е извършено измерването ѝ). б) За разредените отработени газове (9): където: — GTOTW [kg/h] представлява тегловния дебит на разтворените отработени газове при влажни условия, който, при положение че се използва система за разреждане към главния кръг, трябва да се определи съгласно приложение III, допълнение 1, точка 1.2.4, — concc коригирана фонова концентрация: като Коефициентът U е даден в таблица 2. Таблица 2 — Стойности на коефициента U Газ Коефициент U Концентрация (conc) NOx 0,001587 ppm CO 0,000966 ppm HC 0,000479 ppm CO2 15,19 % Стойностите на коефициента U се основават на молекулярна маса на отработените разтворени газове, равна на 29 [kg/kmole]; стойността на U за НС се основава на средната стойност на съотношението въглерод/водород от 1:1,85. 1.2.4. Изчисление на специфичните емисии Специфичната емисия (g/kWh) се изчислява за всеки съставен елемент: където Pi = PM, i + PAE, i Когато спомагателните устройства, като например вентилатор или нагнетател на охлаждането не се демонтират за изпитването, мощността, която те поглъщат, се прибавя към резултатите, освен ако тези спомагателни устройства представляват съставна част от двигателя. Мощността на вентилатора или нагнетателя на охлаждането се определя при режимите, използвани при изпитването, или чрез извършване на изчисление според стандартните характеристики, или чрез извършване на практически изпитвания (приложение VII, допълнение 3). Тегловните коефициенти и номера на n използваните режими за горните изчисления са посочени в приложение IV, точка 3.5.1.1. 2. ПРИМЕРИ 2.1. Данни, отчетени за брутните отработени газове на четиритактов двигател с принудително запалване Що се отнася до експерименталните данни (таблица 3), първо се извършват изчисления за режим № 1, после се преминава към другите режими на изпитване, като се прилага същата процедура. Таблица 3 — Експериментални данни за четиритактов двигател с принудително запалване Режим 1 2 3 4 5 6 Режим на двигателя min-1 2 550 2 550 2 550 2 550 2 550 1 480 Мощност kW 9,96 7,5 4,88 2,36 0,94 0 % на натоварване % 100 75 50 25 10 0 Тегловни коефициенти — 0,090 0,200 0,290 0,300 0,070 0,050 Барометрично налягане kPa 101,0 101,0 101,0 101,0 101,0 101,0 Температура на въздуха °C 20,5 21,3 22,4 22,4 20,7 21,7 Относителна влажност на въздуха % 38,0 38,0 38,0 37,0 37,0 38,0 Абсолютна влажност на въздуха gH20/kgair 5,696 5,986 6,406 6,236 5,614 6,136 CO при сухи условия ppm 60 995 40 725 34 646 41 976 68 207 37 439 NОx при влажни условия ppm 726 1 541 1 328 377 127 85 HC при влажни условия ppm C1 1 461 1 308 1 401 2 073 3 024 9 390 CO2 при сухи условия % vol. 11,4098 12,691 13,058 12,566 10,822 9,516 Тегловен дебит на горивото kg/h 2,985 2,047 1,654 1,183 1,056 0,429 Съотношение водород/въглерод (H/C) на горивото, α — 1,85 1,85 1,85 1,85 1,85 1,85 Съотношение кислород/въглерод (O/C) на горивото, β 0 0 0 0 0 0 2.1.1. Коефициент на конвертиране на стойността при сухи условия/стойността при влажни условия kw За да се конвертират измерванията на СО при сухи условия и на CO2 при влажни условия, трябва да се изчисли коефициентът на конвертиране на стойността при сухи условия/стойността при влажни условия kw: където: и Таблица 4 — Стойности при влажни условия на CO и на CO2, в зависимост от режимите на изпитване Режими на изпитване 1 2 3 4 5 6 H2 (сух) % 2,450 1,499 1,242 1,554 2,834 1,422 kw2 - 0,009 0,010 0,010 0,010 0,009 0,010 kw - 0,872 0,870 0,869 0,870 0,874 0,894 CO (влажен) ppm 53 198 35 424 30 111 36 518 59 631 33 481 CO2(влажен) % 9,951 11,039 11,348 10,932 9,461 8,510 2.1.2. Емисии на НC където: Таблица 5 — Газови емисии на HC [g/h] в зависимост режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 HCmass 28,361 18,248 16,026 16,625 20,357 31,578 2.1.3. Емисии на NOx Най-напред трябва да се изчисли коефициентът за корекция според влажността KH за емисиите от NOx: Таблица 6 — Коефициент за корекция според влажността KH на емисиите от NOx в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 KH 0,850 0,860 0,874 0,868 0,847 0,865 След това се изчислява NOxmass [g/h]: Таблица 7 — Газови емисии на NOx [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 NOxmass 39,717 61,291 44,013 8,703 2,401 0,820 2.1.4. Емисии на CO Таблица 8 — Газови емисии на CO [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 COmass 2 084,588 997,638 695,278 591,183 810,334 227,285 2.1.5. Емисии на CO2 Таблица 9 — Газови емисии на CO2 [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 CO2mass 6 126,806 4 884,739 4 117,202 2 780,662 2 020,061 907,648 2.1.6. Специфични емисии Специфичната емисия (g/kWh) трябва да се изчислява за всеки съставен елемент поотделно: Таблица 10 — Газови емисии [g/h] и тегловни коефициенти в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 HCmass g/h 28,361 18,248 16,026 16,625 20,357 31,578 NOxmass g/h 39,717 61,291 44,013 8,703 2,401 0,820 COmass g/h 2084,588 997,638 695,278 591,183 810,334 227,285 CO2mass g/h 6126,806 4884,739 4117,202 2780,662 2020,061 907,648 Мощност PI kW 9,96 7,50 4,88 2,36 0,94 0 Теглови коефициентWFI — 0,090 0,200 0,290 0,300 0,070 0,050 2.2. Данни, отчетени за брутните отработени газове на двутактов двигател с принудително запалване Що се отнася до експерименталните данни (таблица 11), първо се извършват изчисленията за режим № 1, после се преминава към другите режими на изпитване, като се прилага същата процедура. Таблица 11 — Експериментални данни за двутактов двигател с принудително запалване Режим на изпитване 1 2 Режим на двигателя min-1 9 500 2 800 Мощност kW 2,31 0 % на натоварване % 100 0 Тегловни коефициенти — 0,9 0,1 Барометрично налягане kPa 100,3 100,3 Температура на въздуха °C 25,4 25 Относителна влажност на въздуха % 38,0 38,0 Абсолютна влажност на въздуха gH20/kgair 7,742 7,558 CO сух ppm 37 086 16 150 NОx влажен ppm 183 15 HC влажен ppmC1 14 220 13 179 CO2 сух % Vol. 11,986 11,446 Тегловен дебит на горивото kg/h 1,195 0,089 Съотношение H/C на горивото, α — 1,85 1,85 Съотношение O/C на горивото, β 0 0 2.2.1. Коефициент на корекция на стойност при сухи условия/стойност при влажни условия kw За да се конвертират измерванията на СО при сухи условия и на CO2 при влажни условия, трябва да се изчисли коефициентът на корекция на стойност при сухи условия/стойност при влажни условия kw: където: Таблица 12 — Стойности на CO и на CO2 при влажни условия, в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 H2 сух % 1,357 0,543 kw2 - 0,012 0,012 kw - 0,874 0,887 CO влажен ppm 32 420 14 325 CO2 влажен % 10,478 10,153 2.2.2. Емисии на НС където: Таблица 13 — Газови емисии на HC [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 HCmass 112,520 9,119 2.2.3. Емисии на NOx Коефициентът KH за корекция на емисиите от NOx е равен на 1 за двутактовите двигатели: Таблица 14 — Газови емисии на NOx [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 NOxmass 4,800 0,034 2.2.4. Емисии на CO Таблица 15 — Газови емисии на CO [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 СOxmass 517,851 20,007 2.2.5. Емисии на CO2 Таблица 16 — Газови емисии на CO2 [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 СO2mass 2 629,658 222,799 2.2.6. Специфични емисии Специфичните емисии (g/kWh) трябва да се изчисляват за всеки съставен елемент поотделно: Таблица 17 — Газови емисии [g/h] и тегловни коефициенти за два режима на изпитване Режим 1 2 HCmass g/h 112,520 9,119 NOxmass g/h 4,800 0,034 COmass g/h 517,851 20,007 CO2mass g/h 2 629,658 222,799 Мощност PII kW 2,31 0 Тегловен коефициент WFi — 0,85 0,15 2.3. Данни, отчетени за брутните отработени газове на четиритактов двигател с принудително запалване Що се отнася до експерименталните данни (таблица 18), първо се извършват изчисленията за режим № 1, после се преминава към другите режими на изпитване, като се прилага същата процедура. Таблица 18 — Експериментални данни за четиритактов двигател с принудително запалване Режим 1 2 3 4 5 6 Режим на двигателя min-1 3 060 3 060 3 060 3 060 3 060 2 100 Мощност kW 13,15 9,81 6,52 3,25 1,28 0 % на натоварване % 100 75 50 25 10 0 Тегловни коефициенти — 0,090 0,200 0,290 0,300 0,070 0,050 Барометрично налягане kPa 980 980 980 980 980 980 Температура на входящия въздух (11) °C 25,3 25,1 24,5 23,7 23,5 22,6 Относителна влажност на входящия въздух (11) % 19,8 19,8 20,6 21,5 21,9 23,2 Абсолютна влажност на входящия въздух (11) gH20/kgair 4,08 4,03 4,05 4,03 4,05 4,06 CO (сух) ppm 3 681 3 465 2 541 2 365 3 086 1 817 NОx влажен ppm 85,4 49,2 24,3 5,8 2,9 1,2 HC влажен Ppm C1 91 92 77 78 119 186 CO2 сух % vol. 1,038 0,814 0,649 0,457 0,330 0,208 CO сух (фонова концентрация) ppm 3 3 3 2 2 3 NОx влажен (фонова концентрация) ppm 0,1 0,1 0,1 0,1 0,1 0,1 HC влажен (фонова концентрация) ppm C1 6 6 5 6 6 4 CO2 сух (фонова концентрация) % vol. 0,042 0,041 0,041 0,040 0,040 0,040 Тегловен дебит на разтворените обработени газове GTOTW kg/h 625,722 627,171 623,549 630,792 627,895 561,267 Съотношение H/C на горивото, α — 1,85 1,85 1,85 1,85 1,85 1,85 Съотношение O/C на горивото, β 0 0 0 0 0 0 2.3.1. Коефициент на корекция на стойността при сухи условия/стойността при влажни условия kw За да се конвертират измерванията на СО при сухи условия и на CO2 при влажни условия, трябва да се изчисли коефициентът на корекция на стойността при сухи условия/стойността при влажни условия kw. За разредените отработени газове: където: Таблица 19 — Стойности на CO и на CO2 при влажни условия за разредените отработени газове в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 DF — 9,465 11,454 14,707 19,100 20,612 32,788 kw1 — 0,007 0,006 0,006 0,006 0,006 0,006 kw — 0,984 0,986 0,988 0,989 0,991 0,992 CO влажен ppm 3 623 3 417 2 510 2 340 3 057 1 802 CO2 влажен % 1,0219 0,8028 0,6412 0,4524 0,3264 0,2066 За първичния въздух: kw,d = 1 - kw1 където коефициентът kw1 е същият като вече изчисленият коефициент за разтворените отработени газове. kw,d = 1 - 0,007 = 0,993 Таблица 20 — Стойности на CO и на CO2 за влажни условия за първичния въздух в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 Kw1 — 0,007 0,006 0,006 0,006 0,006 0,006 Kw — 0,993 0,994 0,994 0,994 0,994 0,994 CO влажен ppm 3 3 3 2 2 3 CO2 влажен % 0,0421 0,0405 0,0403 0,0398 0,0394 0,0401 2.3.2. Емисии на НС където: U = 0,000478 според стойността, посочена в таблица 2 concc = conc - concd × (1-1/DF) concc = 91 - 6 × (1-1/9,465) = 86 ppm HCmass = 0,000478 × 86 × 625,722 = 25,666 g/h Таблица 21 — Газови емисии на HC [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 HCmass 25,666 25,993 21,607 21,850 34,074 48,963 2.3.3. Емисии на NOx Коефициентът KH за корекция на емисиите от NOx трябва да се изчисли по следния начин: Таблица 22 — Коефициент за корекция според влажността KH на емисиите от NOx в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 KH 0,793 0,791 0,791 0,790 0,791 0,792 където: U = 0,001587 според стойността, посочена в таблица 2 concc = conc - concd × (1-1/DF) concc = 85 - 0 × (1-1/9,465) = 85 ppm NOxmass = 0,001587 × 85 × 0,79 × 625,722 = 67,168 g/h Таблица 23 — Газови емисии на NOx [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 NOxmass 67,168 38,721 19,012 4,621 2,319 0,811 2.3.4. Емисии на CO където: U = 0,000966 според стойността, посочена в таблица 2 concc = conc - concd × (1-1/DF) concc = 3 622 – 3 × (1–1/9,465) = 3 620 ppm COmass = 0,000966 × 3 620 × 625,722 = 2 188,001 g/h Таблица 24 — Газови емисии на CO [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 COmass 2 188,001 2 068,760 1 510,187 1 424,792 1 853,109 975,435 2.3.5. Eмисии на CO2 където: U = 15,19 според стойността, посочена в таблица 2 concc = conc - concd × (1-1/DF) concc = 1,0219 -0,0421 × (1-1/9,465) = = 0,9842 % vol CO2mass = 15,19 × 0,9842 × 625,722 = 9354,488 g/h Таблица 25 — Газови емисии на CO2 [g/h] в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 CO2mass 9 354,488 7 295,794 5 717,531 3 973,503 2 756,113 1 430,229 2.3.6. Специфични емисии Специфичните емисии (g/kWh) трябва да се изчисляват за всеки съставен елемент поотделно както следва: Таблица 26 — Газови емисии [g/h] и тегловни коефициенти в зависимост от режимите на изпитване Режим 1 2 3 4 5 6 HCmass g/h 25,666 25,993 21,607 21,850 34,074 48,963 NOxmass g/h 67,168 38,721 19,012 4,621 2,319 0,811 COmass g/h 2 188,001 2 068,760 1 510,187 1 424,792 1 853,109 975,435 CO2mass g/h 9 354,488 7 295,794 5 717,531 3 973,503 2 756,113 1 430,229 Мощност Pi kW 13,15 9,81 6,52 3,25 1,28 0 Тегловни коефициенти WFI — 0,090 0,200 0,290 0,300 0,070 0,050 Допълнение 4 1. СПАЗВАНЕ НА НОРМИТЕ, ОПРЕДЕЛЕНИ ЗА ЕМИСИИТЕ Настоящото допълнение се прилага единствено за двигателите с принудително запалване, като то започва от етап II. 1.1. Нормите за емисиите на отработените газове, изпускани от двигателите по време на изпитванията от етап II, които са определени в приложение I, допълнение 4.2, се прилагат за емисиите на двигателите, когато те се намират в период на устойчивост на характеристиките на емисиите (ПУХЕ) (PDCE), като този период е определен съгласно настоящото допълнение. 1.2. За всички двигатели, които преминават през изпитване през етап II, ако когато се подложени на изпитванията според предвидените в настоящата директива съответни процедури, всички изпитвани двигатели, които представляват една фамилия двигатели, изпускат емисии, които, след като са коригирани чрез умножаване на коефициента на влошаване (DF) (КВ), предвиден в настоящото допълнение, са по-ниски или равни на всяка от емисионните норми за етап II [пределно ниво за емисии по фамилии (FEL) при необходимост] за даден клас двигатели, за тази фамилия се признава, че отговаря на нормите за емисии за този клас двигатели. Ако даден изпитван двигател, които представлява фамилия двигатели, изпуска емисии, които след коригиране чрез умножаване на коефициента на влошаване (DF) (КВ), предвиден в настоящото допълнение, надвишават всяка от емисионните норми (FEL, при необходимост) за даден клас двигатели, се приема, че тази фамилия не отговаря на нормите за емисии за този клас двигатели. Производителят на малки серии двигатели може да приеме опционално коефициентите на влошаване, фигуриращи в таблици 1 или 2 на настоящата точка за HC + NOx и CO, или да изчисли коефициентите на влошаване за тези две категории замърсители, като следва процедурата, описана в точка 1.3.1. За технологиите, които не са взети под внимание в таблици 1 и 2 на настоящата точка, производителят трябва да използва процедурата, описана в точка 1.4 на настоящото допълнение. Таблица 1: преносими двигатели — емисии на HC + NOx и на CO — коефициенти на влошаване, определени предварително, за да бъдат взети под внимание от производителите на малки серии двигатели Клас на двигателите Двутактови Четиритактови Двигатели с устройство за вторична преработка на газовете HC + NOx CO HC + NOx CO SH:1 1,1 1,1 1,5 1,1 коефициентът на влошаване (DF) (КВ) трябва да се изчисли с помощта на формулата, посочена в точка 1.3.1 SH:2 1,1 1,1 1,5 1,1 SH:3 1,1 1,1 1,5 1,1

Таблица 2: непреносими двигатели — емисии на HC + NOx и на CO — коефициенти на влошаване, определени предварително, за да бъдат взети под внимание от производителите на малки серии двигатели Клас на двигателите Двигатели със странично разположени клапани Двигатели с горни клапани Двигатели с устройство за вторична преработка на газовете HC + NOx CO HC + NOx CO SH:1 2,1 1,1 1,5 1,1 коефициентът на влошаване (DF) (КВ) трябва да се изчисли с помощта на формулата, посочена в точка 1.3.1 SH:2 2,1 1,1 1,5 1,1 SH:3 2,1 1,1 1,5 1,1 SN:4 1,6 1,1 1,4 1,1 1.3.1. Формула за изчисляване на коефициентите на влошаване за двигателите с устройство за вторична преработка на газовете: където: DF = коефициент на влошаване NE = нива на емисиите при нови двигатели преди катализатора (в g/kWh) EDF = коефициент на влошаване при двигателите без катализатор, такъв какъвто е посочен в таблица 1 CC = количество, конвертирано в час нула в g/kWh F = 0,8 за HC и 0,0 за NOx за всички класове двигатели F = 0,8 за CO за всички класове двигатели Производителите според случая избират един предварително определен коефициент на влошаване DF, или го изчисляват за всеки регламентиран замърсител, за всички фамилии двигатели, изпитвани през етап II. Тези коефициенти на влошаване DF се използват при изпитванията за типово одобрение и при изпитванията на поточните производствени линии. За двигателите, при които не се използват предварително определени коефициенти на влошаване (DF), фигуриращи в таблици 1 или 2 на настоящата точка, DF се определят по следния начин: 1.4.1.1. Най-малко върху един изпитван двигател, представляващ избраната конфигурация, и за който се смята, че има най-голяма възможност да надвиши нормите за емисии на HC + NOx (или при необходимост на FEL), и който е произведен, за да бъде представителен за произведените двигатели, се прилага цялата процедура за изпитване относно емисиите, описана в настоящата директива, след съответния брой часове на работа, необходим за стабилизиране на емисиите. 1.4.1.2. Ако се подлагат на изпитване няколко двигателя, се отчита средноаритметичната стойност на резултатите и тя се закръгля до същия брой числа след запетаята, като фигуриращите в прилаганата норма, но с едно допълнително значещо число. 1.4.1.3. Тези изпитвания относно емисиите се повтарят след остаряването на двигателя. Процедурата по стареенето трябва да бъде предвидена, за да позволи на производителя да предвиди правилно влошаването на работните характеристики на емисиите, което се очаква в периода на устойчивост на параметрите на двигателя, като в същото време държи сметка за типа на износване и за други фактори на влошаване, които са очаквани при типичните условия на експлоатация, които биха могли да се отразят на качествените показатели на емисиите. Ако се подлагат на изпитване няколко двигателя, се отчита средноаритметичната стойност на резултатите и тя се закръгля до същия брой числа след запетаята, като фигуриращите в прилаганата норма, но с едно допълнително значещо число. 1.4.1.4. В края на периода на устойчивост записаните емисии (при необходимост – средните стойности на емисиите) се делят за всеки регламентиран замърсител на стабилизираните емисии (при необходимост — средните стойности на емисиите) и резултатът се закръгля до две значещи цифри. Числото, което се получава като резултат от тази операция, представлява коефициента на влошаване КВ (DF), освен ако то е под 1,00, тогава се приема, че КВ (DF) е 1,0. 1.4.1.5. По избор на производителя могат да бъдат програмирани допълнителни точки на изпитване между точката на изпитване на стабилизираните емисии и изпитванията, които се извършват в края на периода на устойчивост на характеристиките на емисиите. Ако се програмират междинни изпитвания, точките на изпитване трябва да бъдат равномерно разпределени в периода на устойчивост на характеристиките на емисиите (ПУХЕ) (PDCE) (около два часа), а една от тези точки на изпитване трябва да се намира в средата на този период (ПУХЕ) (PDCE) (около два часа). За всеки замърсител HC + NOx и CO се начертава права линия между точките с данни, като се има предвид, че началните изпитвания се провеждат в час нула, и като се прилага метода на най-малките квадрати. Коефициентът на влошаване се изчислява като се разделят записаните емисии в края на периода на устойчивост на емисиите, записани в час нула. 1.4.1.6. Коефициентите на влошаване могат да включат други фамилии, различни от тези на чиято база те са били изчислени, при условие че производителят докаже убедително на компетентния национален орган по одобрението и преди типовото одобрение, че логично може да се очаква въпросните фамилии двигатели да бъдат с аналогични характеристики по отношение на влошаването на характеристиките на емисиите, в зависимост от модела и използваната технология. По-долу следва неизчерпателен списък на групирания в зависимост от модела и използваната технология: — класически двутактови двигатели без система за вторична обработка на отработените газове, — класически двутактови двигатели с керамичен катализатор от един и същ активен материал и един и същ пълнител, и с един и същ брой клетки на см2, — класически двутактови двигатели с метален катализатор от един и същ активен материал и един и същ пълнител, и с един и същ брой клетки на см2, — двутактови двигатели, оборудвани със система за слоесто прочистване, — четиритактови двигатели с катализатор (като определения по-горе), които използват една и съща технология на разположение на клапаните и идентична смазочна система, — четиритактови двигатели без катализатор, които използват една и съща технология на разположение на клапаните и идентична смазочна система. 2. ПЕРИОДИ НА УСТОЙЧИВОСТ НА ХАРАКТЕРИСТИКИТЕ НА ЕМИСИИТЕ ЗА ДВИГАТЕЛИТЕ ВЪВ ФАЗА II Производителят обявява категорията на устойчивост на характеристиките на газовете (ПУХЕ) (PDCE), приложима за всяка фамилия двигатели по време на типовото одобрение. Това е категорията, която се приближава най-много до предвидената продължителност на полезен живот на оборудването, върху което двигателят трябва да бъде монтиран, според производителя на двигателя. Производителят съхранява съответните данни, които обосновават избора на категорията на (ПУХЕ) (PDCE) за всяка фамилия двигатели. Тези данни са съобщават при поискване на компетентния техническия орган, отговарящ за типовото одобрение. 2.1.1. За преносимите двигатели: производителят избира дадена категория на (ПУХЕ) (PDCE) в таблица 1. Таблица 1: категории на устойчивост на характеристиките на емисиите за преносимите двигатели (в часове) Категория 1 2 3 Клас SH:1 50 125 300 Клас SH:2 50 125 300 Клас SH:3 50 125 300 2.1.2. За непреносимите двигатели: производителят избира дадена категория на (ПУХЕ) (PDCE) в таблица 2. Таблица 2: категории на устойчивост на характеристиките на емисиите за непреносимите двигатели (в часове) Категория 1 2 3 Клас SN:1 50 125 300 Клас SN:2 125 250 500 Клас SN:3 125 250 500 Клас SN:4 250 500 1 000 2.1.3. Производителят трябва да докаже убедително пред компетентния техническия орган, отговарящ за типовото одобрение, че обявената продължителност на полезен живот е реална. Данните, които служат за обосноваване от страна на производителя на избора на категория на устойчивост на характеристиките на емисиите (ПУХЕ) (PDCE) за дадена фамилия двигатели, може да включва следното (без този списък да се смята за изчерпателен): — проучвания за продължителността на живот на оборудването, върху което се монтират въпросните двигатели, — технически оценки на двигатели, остарели при нормална експлоатация, с цел установяване на момента, когато техническите показатели на двигателите се влошават до положение, при което тяхната полезност и/или надеждност е нарушена дотолкова, че се налага извършване на основен преглед или подмяна, — гаранционни карти и гаранционни периоди, — документи с търговски характер, които се отнасят до продължителността на живот на двигателите, — доклади за повредите, настъпили при потребителите, — технически оценки на устойчивостта, в часове, на специфични технологии на двигателите, на материали за двигатели или на модели на двигатели.