BG Официален вестник на Европейския съюз L 274/1

РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА

от 26 януари 2010 година

относно държавна помощ C 56/07 (ex E 15/05), отпусната от Франция в полза на La Poste

(нотифицирано под номер C(2010) 133)

(само текстът на френски език е автентичен)

(текст от значение за ЕИП)

(2010/605/ЕС)

ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,

като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз (1), и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него,

като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,

като прикани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочените по-горе разпоредби (2),

като има предвид, че:

1. ПРОЦЕДУРА

(1) На 21 декември 2005 г. Комисията одобри прехвърлянето на банковите и финансовите дейности на La Poste към нейния филиал — La Banque Postale (3). В решението си Комисията подчерта, че въпросът за неограничената държавна гаранция в полза на La Poste е предмет на отделна процедура.

(2) На 21 февруари 2006 г., в съответствие с член 17 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета (4) за установяване на подробни правила за прилагането на член 108 от Договора за функционирането на Европейския съюз (наричан по-долу „процедурният регламент“), Комисията информира френските власти за предварителните си заключения относно наличието на неограничена държавна гаранция, произтичаща от статута на La Poste и която се счита за държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз, и ги прикани да представят мнението си. Доколкото предполагаемата неограничена държавна гаранция е била в сила от 1 януари 1958 г., Комисията е прилагала процедурните правила относно съществуващите помощи съгласно член 1, буква б) от горепосочения процедурен регламент (5).

(3) Комисията получи отговора на френските власти на 24 април 2006 г.

(4) На 4 октомври 2006 г. Комисията прикани Франция, съгласно член 18 от процедурния регламент да прекрати най-късно до 31 декември 2008 г. гаранцията, предоставена в полза на La Poste, по силата на статута ѝ и обхващаща всички нейни задължения.

(5) На 6 декември 2006 г. Комисията получи обяснителна бележка от френските власти, в която те оспорват представените от Комисията заключения в писмото ѝ от 4 октомври 2006 г.

(6) След събрание със службите на Комисията, които отговарят за конкуренцията (наричани по-долу ГД „Конкуренция“), с писмо от 16 януари 2007 г. френските власти представиха на Комисията проект за изменение на декрета за прилагане на закон № 80-539 от 16 юли 1980 г. относно постановените принудителни парични мерки от административен характер и изпълнението на съдебните решения от обществени организации (6) (наричан по-долу „законът от 16 юли 1980 г.“), а именно Декрет № 81-501 от 12 май 1981 г., приет за прилагане на закона от 16 юли 1980 г. относно постановените принудителни парични мерки от административен характер и изпълнението на съдебните решения от обществени организации (7) (наричан по-долу „декретът от 12 май 1981 г.“).

(7) След искане от страна на Комисията за изясняване френските власти изпратиха обяснителна бележка, получена на 1 февруари 2007 г., в която обясняват положението на кредиторите на La Poste, в случай че последната изпадне във финансово затруднение.

(8) С обяснителна бележка от 19 март 2007 г. френските власти представиха допълнително предложение, а именно да поемат съвместен ангажимент с La Poste за упоменаване на липсата на гаранция във всеки договор за финансиране и проспект за емитиране на La Poste.

(9) С писмо от 29 ноември 2007 г. Комисията информира Франция за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз срещу тази мярка (наричано по-долу „решението за откриване“).

(10) Решението за откриване е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (8). Комисията прикани заинтересованите страни да представят мненията си по разглежданата мярка.

(11) Комисията не получи мнения в тази връзка от страна на заинтересованите страни.

(12) Комисията получи мнението на Франция с писмо от 23 януари 2008 г.

(13) Комисията публикува на уебсайта на ГД „Конкуренция“ покана за представяне на оферти за извършване на проучване относно неограничената гаранция, предоставена от Френската република в полза на La Poste. Преди крайния срок 21 април 2008 г. са подадени четири оферти. Проучването е възложено на г-жа Sophie NICINSKI, университетски професор, преподавател по публично право, доктор по право и автор на публикации по темата за държавната гаранция, отпускана на промишлени и търговски организации на публичното право. Експертът (наричан по-долу „експертът на Комисията“) представи доклада си на 17 ноември 2008 г.

(14) След публикуването в пресата на информация, свързана с приемането от френското правителство на проекта на закон, потвърждаващ промяната на статута на La Poste, на 20 юли 2009 г. Комисията поиска от Франция да заяви дали е съгласна да поеме задължение за преобразуването на La Poste в акционерно дружество, към което се прилагат производствата по оздравяване и съдебна ликвидация, предвидени по общия правен режим. В същото писмо Комисията представя на френските власти доклада на своя експерт.

(15) С обяснителна бележка от 31 юли 2009 г. Франция информира Комисията, че Министерският съвет на 29 юли 2009 г. е приел проекта на закон относно La Poste и пощенските дейности за преобразуване на La Poste в акционерно дружество, считано от 1 януари 2010 г. Освен това френските власти посочват, че ще представят мнението си относно доклада на експерта на Комисията.

(16) След две напомнителни писма от страна на Комисията от 9 октомври и 6 октомври 2009 г. с обяснителна бележка от 27 октомври 2009 г. Франция представи мнението си по доклада на експерта на Комисията и представи становище на г-н Guy CARCASSONNE, университетски професор и преподавател в юридически факултети (наричан по-долу „експертът на френските власти“).

(17) На 11 декември 2009 г. е внесено изменение към проекта на закон за La Poste за отлагане на датата на преобразуването на la Poste в акционерно дружество през месец март 2010 г.

2. ОПИСАНИЕ НА МЯРКАТА

(18) Със Закон № 90-568 от 2 юли 1990 г. за организацията на обществените пощенски услуги и France Télécom (9) (наричан по-долу „законът от 2 юли 1990 г.“) се преобразува предишната Генерална дирекция на пощите и далекосъобщенията в две юридически лица на публичното право: La Poste и France Telecom.

(19) Някои юридически лица на публичното право не са били определени от закона като публични административни организации (EPA) или като търговски и промишлени организации на публичното право (EPIC) (10). Такъв е случаят с La Poste. В решението си от 18 януари 2001 г. (Второ гражданско отделение) (11) все пак Касационният съд приема принципа, според който La Poste се счита за търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC) (12). Правните последици от статута на La Poste са следните:

2.1. НЕПРИЛОЖИМОСТ КЪМ LA POSTE НА ПРОИЗВОДСТВАТА ЗА УСТАНОВЯВАНЕ НА НЕСЪСТОЯТЕЛНОСТ И НА ФАЛИТ

(20) В член 1 от Закона от 2 юли 1990 г. La Poste се определя като юридическо лице на публичното право. Във Франция юридическите лица на публичното право не са подчинени на общия правен режим по отношение на оздравяването и съдебната ликвидация на изпаднали в затруднение предприятия.

(21) Неприложимостта на производствата за установяване на неплатежоспособност и на несъстоятелност към юридическите лица на публичното право би следвала от общия принцип на неприкосновеност на имуществото на юридическите лица на публичното право, признат от френската съдебна практика от края на 19-и век, и по-специално от Касационния съд (13).

(22) Освен това в член 2 от закон № 85-98 от 25 януари 1985 г. относно оздравяването и съдебната ликвидация на предприятията (14) (наричан по-долу „законът от 25 януари 1985 г.“), в който се определя приложното поле на производствата по оздравяване и съдебна ликвидация във Франция, променен на член L620-2 от Търговския кодекс, се постановява: „Оздравяването и съдебната ликвидация са приложими към всеки търговец, към всяко лице, вписано в регистъра на занаятите, към всеки земеделски производител и към всяко юридическо лице на частното право“. От формулировката на този член, както и от тълкуването му във френската съдебна практика (15) е видно, че колективните процедури по общия правен режим не се прилагат към юридически лица на публичното право.

2.2. ПРИЛОЖИМОСТ КЪМ LA POSTE НА ЗАКОНА ОТ 16 ЮЛИ 1980 Г. И НА ПРИНЦИПА НА ОТГОВОРНОСТ НА ДЪРЖАВАТА КАТО КРАЙНА МЯРКА ПО ОТНОШЕНИЕ НА ДЪЛГОВЕТЕ НА ЮРИДИЧЕСКИТЕ ЛИЦА НА ПУБЛИЧНОТО ПРАВО

(23) Законът от 16 юли 1980 г. е приложим към La Poste, определена като юридическо лице на публичното право със Закона от 2 юли 1990 г.

(24) В параграф втори от член 1 от Закона от 16 юли 1980 г. се постановява: „когато с влязло в сила съдебно решение от орган на местната власт или от публичноправна организация се изисква да заплати определена сума, размерът на която е определен в самото решение, трябва да бъде наредено или разпоредено плащането на тази сума в срок от два месеца, считано от издаване на уведомление за съдебното решение. Ако плащането не е наредено или разпоредено в този срок, представителят на държавата в департамента или надзорния орган издава служебно нареждане за плащане. Ако наличните бюджетни кредити са недостатъчни, представителят на държавата в департамента или надзорният орган изпраща до органа на местната власт или до организацията покана за доброволно намиране на необходимите ресурси. Ако ръководният орган на местната власт или организацията не е заделил(а) или събрал(а) тези ресурси, представителят на държавата в департамента или надзорния орган ги предоставя, и ако се налага, издава служебно нареждане за плащане“.

(25) Член 3-1, четвърта алинея от декрета от 12 май 1981 г.гласи че, „когато поканата за доброволно изпълнение не бъде изпълнена до изтичането на тези срокове (16) , представителят на държавата или надзорния орган вписва разхода в бюджета на неизрядната местна власт или публичноправна организация. При необходимост той ангажира нужните ресурси чрез намаляване на бюджетните кредити, определени за други разходи, които все още не са изразходвани, или чрез увеличаване на ресурсите“. Накрая, в член 3-1, пета алинея от горепосочения декрет се предвижда, че „ако в срок от осем дни след издаването на уведомление за вписването на бюджетния кредит органът на местната власт или публичноправната организация не е наредил/а плащането на дължимата сума, представителят на държавата или надзорния орган нарежда това да се извърши в едномесечен срок“.

(26) Горепосоченият декрет от 12 май 1981 г. е отменен и заменен с декрет № 2008-479 от 20 май 2008 г. относно изпълнението на съдебните решения за парични санкции срещу публичните власти. При все това в член 10 от новия декрет отново се включва формулировката на четвърта и пета алинея от член 3-1 от Декрета от 12 май 1981 г. (17). Той обаче не изменя мярката по същество.

(27) От друга страна, в циркулярното писмо от 16 октомври 1989 г. (18) се предвижда, че: „ако бюджетните кредити са недостатъчни или липсват, положение, посочено в член 1, втора алинея от закона от 16 юли 1980 г., разпоредителят също така е длъжен преди изтичането на четиримесечния срок да информира кредитора с препоръчано писмо с обратна разписка, като уточнява размера на сумата, която ще бъде наредена за плащане на по-късен етап. Нареждането за плащане се отнася до цялата дължима сума, ако въобще няма бюджетни кредити, или до остатъка при недостиг на бюджетни кредити“.

(28) От всички разпоредби става ясно, че Законът от 16 юли 1980 г. и правилата за неговото прилагане целят единствено изпълнението на влезлите в сила съдебни решения, с които от държавата или от орган на местната власт или публичноправна организация се изисква да заплати парична сума. В закона и правилата за неговото прилагане не се предвижда производство по оздравяване или ликвидация.

(29) От друга страна, със закона от 16 юли 1980 г. и с правилата за неговото прилагане държавата изрично се определя като компетентния орган за събиране на дълговете на публичноправните организации. Държавата разполага с важни правомощия: от една страна, служебното нареждане за плащане и, от друга страна, предоставянето на достатъчно ресурси. Това означава, че е необходимо да се разгледа до каква степен възможностите за обезщетяване, които съществуват пред кредиторите чрез търсене на отговорност от държавата при неизрядност от страна на La Poste, могат да се възприемат като форма на гаранция.

(30) Освен предходните два елемента (неприложимост на производство по несъстоятелност и приложимост на закона от 16 юли 1980 г.), в решението си за откриване Комисията посочва, че приложимите правила към някои търговски и промишлени организации на публичното право (EPIC) биха могли да се приложат към La Poste:

2.3. ПРЕХВЪРЛЯНЕ НА ЗАДЪЛЖЕНИЯТА НА РАЗПУСНАТА ТЪРГОВСКА И ПРОМИШЛЕНА ОРГАНИЗАЦИЯ НА ПУБЛИЧНОТО ПРАВО (EPIC) НА ДРУГА ПУБЛИЧНОПРАВНА ОРГАНИЗАЦИЯ ИЛИ НА ДЪРЖАВАТА

(31) В Наредба за кодификация № 02-060-M95 от 18 юли 2002 г. относно финансовото и счетоводно регулиране на националните търговски и промишлени организации на публичното право (19) (наричана по-долу „наредбата за кодификация“) се предвиждат два възможни случая при закриване на търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC), за която е определен публичен счетоводител: — или нова публичноправна организация да замени старата търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC) и да поеме нейното имущество, права и задължения, — или чрез текст за разпускане на публичноправната организация. В този случай „текстът за разпускане на организацията може оттук нататък да съдържа разпоредба за назначаване на правоприемника на салдото от ликвидацията, в общия случай държавата“ (20).

(32) В ръководството относно финансовата организация за създаването, преобразуването и разпускането на национални публичноправни организации и групи от обществен интерес от 14 ноември 2006 г. (наричано по-долу „ръководството относно финансовата организация“), публикувано на уебсайта на Министерството на финансите, се уточнява (21): „В текста за разпускане на организацията трябва изрично да се предвижда прехвърлянето на правата, имуществото и задълженията на разпуснатата организация към структурата, която ще поеме дейността или имуществото ѝ (т.е. публичноправна организация или държавата)“ … „Най-общо трябва да е предвидено, че новата организация ще замени юридическите лица, чиято дейност поема, заедно с правата и задълженията, които произтичат от сключените договори за изпълнението на възложени задачи“.

(33) Въпреки че разпоредбите на наредбата за кодификация и на ръководството относно финансовата организация са приложими единствено към търговските и промишлени организации на публичното право (EPIC), за която е определен публичен счетоводител, от някои елементи личи, че и задълженията на търговски и промишлени организации на публичното право (EPIC), за която е определен публичен счетоводител, при закриване ще се прехвърлят на държавата или на друга публичноправна организация.

(34) Като доказателство за това Charbonnages de France (Организация за минна дейност във Франция) публикува в обяснителните бележки към финансовите си отчети от 31 декември 2000 г., че всички права и задължения на дадена търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC) при закриване е необходимо да бъдат прехвърлени на друго юридическо лице на публичното право или на самото френско правителство, а правилата за подобно прехвърляне трябва да бъдат уточнени в приетия закон за закриването на въпросната търговска и промишлена организация на публичното право. Това твърдение не се засяга само търговски и промишлени организации на публичното право, за които е определен публичен счетоводител От друга страна, Charbonnages de France е EPIC и за него е определен публичен счетоводител.

(35) От друга страна, според някои агенции за кредитен рейтинг при евентуално разпускане на ERAP (22), макар че ERAP също е търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC), за която е определен публичен счетоводител, салдото от дълговете и активите му също трябва да се прехвърлят на държавата. Според Fitch (23) „като търговска и промишлена организация на публичното право ERAP не подлежи на производство по ликвидация. Нейното съществуване може да бъде прекратено единствено чрез законодателна процедура и в такъв случай салдото от дълговете и активите ѝ се прехвърлят на държавата.“ Според Moody’s (24)„ERAP не може да подлежи на преструктуриране, наложено от съда по производство за съдебна ликвидация. По този начин при прекратяване на дейността на дружеството активите/пасивите му следва да се прехвърлят на отговорния орган за създаването му, а именно самата държава“.

(36) Като се имат предвид тези елементи и въпреки че за La Poste не е определен публичен счетоводител (25), е уместно да се разгледа дали при евентуална ликвидация принципът на прехвърляне на дълговете към държавата или към друго юридическо лице на публичното право е приложим за La Poste предвид определянето ѝ като търговска и промишлена организация на публичното право. В такъв случай кредиторът би имал гаранция, че няма загуби вземанията си и той би могъл да приеме по-нисък лихвен процент или да договори по-изгодни условия и срокове за плащане, отколкото при липса на такава гаранция. Подобно прехвърляне води до същия резултат като гаранцията.

2.4. ПРЯК ДОСТЪП ДО БЮДЖЕТНИТЕ СМЕТКИ

(37) Пак според Fitch (26), „ликвидността на ERAP е гарантирана от прекия ѝ достъп до сметките за авансови бюджетни средства“. Тъй като ERAP е търговска и промишлена организация на публичното право е уместно да бъде разгледан въпросът за достъпа, който може да има La Poste до сметките за авансови бюджетни средства.

3. МНЕНИЕ И ПРЕДЛОЖЕНИЯ НА ФРЕНСКИТЕ ВЛАСТИ

(38) След решението за откриване на процедура френските власти са информирали Комисията за мнението и предложенията си в писмо от 23 януари 2008 г. Това писмо допълва представеното мнение и предложения в предишните писма на френските власти (27), които са обобщени в решението за откриване на процедурата.

3.1. МНЕНИЕ НА ФРЕНСКИТЕ ВЛАСТИ

(39) Френските власти оспорват, от една страна, наличието на гаранция, а от друга страна — наличието на предимство за La Poste.

3.1.1. ЛИПСА НА ГАРАНЦИЯ

(40) Според френските власти, от една страна, публичноправните организации не получават автоматична гаранция поради статута си (A), а от друга страна — разсъжденията на Комисията в решението за откриване са погрешни (Б).

A. Публичноправните организации не получават автоматична гаранция само поради статута си (28).

(41) На първо място, в нито един текст или решение не е заложен принципът, според който държавата по правило гарантира и безсрочно дълговете на търговските и промишлени организации на публичното право.

(42) На второ място, съдебната практика се е произнесла за липсата на гаранции. По-специално, в решението си относно Société de l’hôtel d’Albe (29) Държавният съвет е счел, че „Националната служба по туризъм, която е организация с гражданска правосубектност с финансова самостоятелност (…) е била публичноправна организация, по отношение на която следователно държавата не следва да носи отговорност за плащането на поетите от тази организация дългове; че по този начин министърът на строителството с онование е отказал да даде ход на искането [на кредитора].“ Същата логика явно е следвана и по отношение на органите на местните власти в двете решения на Държавния съвет по делото Campoloro (30).

(43) На трето място, основният закон от 1 август 2001 г. относно закона за бюджета (31) (наричан по-долу „LOLF“) предвижда, че само разпоредба от закона за бюджета може да породи гаранция (32). Поради това според експерта на френските власти (33) след пълното влизане в сила на LOLF на 1 януари 2005 г. не може законосъобразно да бъде предоставена гаранция по подразбиране. Поетите от La Poste дългове от 1 януари 2005 г. според експерта не се ползват от гаранция по подразбиране. По отношение на поетите дългове преди 1 януари 2005 г. експертът на френските власти счита, че при липсата на решение по исково производство не може да се определи дали недействителността на предоставените гаранции по подразбиране преди 1 януари 2005 г., чието отпускане не е било изрично разрешено в закона за бюджета, би могла или не би могла да не се вземе под внимание с основанието за спазване на конституционно защитените права на кредиторите.

(44) На четвърто място, ако EPIC са получавали държавна гаранция, при промяната на статута им би било необходимо да се въведат мерки за запазване на правата на кредиторите. Такъв механизъм обаче никога не е бил създаван. Напротив, при преобразуването към 1 януари 1991 г. на администрацията на пощите и далекосъобщенията в самостоятелно юридическо лице (La Poste) с постановление от 31 декември 1990 г. държавата е предоставила изрична гаранция за дълговете, поети преди 31 декември 1990 г. и прехвърлени на La Poste. Това нямаше да е нужно, ако La Poste, считана за EPIC, е получавала държавна гаранция поради своя статут. Също така са били приети законови и подзаконови разпоредби за предоставяне на държавна гаранция за някои дейности на ERAP и на Френската агенция за развитие, които също са търговска и промишлена организация на публичното право.

(45) Накрая, френските власти цитират статия (34) на г-н Labetoulle, бивш председател на отдела за искове към Държавния съвет. Според г-н Labetoulle „в правото няма автоматично предоставяне, ползване и обхват на тази гаранция [държавна гаранция, която пълноправно би се приложила към публичноправните организации на държавата].“

Б Разсъжденията на Комисията за съществуването на гаранция са погрешни (35)

а) Плащането на индивидуалните кредити не е гарантирано

1) Законът от 16 юли 1980 г. не предвижда гаранция

(46) Според френските власти (36) законът от 16 юли 1980 г. предоставя на надзорния орган правомощие да замени изпълнителния орган на структурата, която заменя. В този смисъл надзорният орган може да упражнява само върху компетенциите на този изпълнителен орган, сред които не е възможността да се разполага с държавния бюджет. Следователно законът от 16 юли 1980 г. не предвижда задължение за държавата да предоставя собствени ресурси.

(47) В подкрепа на това тълкуване френските власти цитират подготвителните работи по закона от 16 юли 1980 г. По време на разискванията правителството се е противопоставило на изменения, целящи да задължат държавата да изплаща извънредна субсидия на местна власт, чиито ресурси са недостатъчни за изпълнението на съдебно решение.

(48) Френските власти се позовават и на теоретични статии (37). В тези статии се напомня, че изразът „ги предоставя“, посочен в член 1 от закона от 16 юли 1980 г., препраща към правомощие за „заместване“, в което „принципно заместващият разполага със същите компетенции като замествания“, а отпускането на извънредна субсидия е „извън упражняването на правомощие за заместване“ и следователно не е предвидено в закона от 16 юли 1980 г.

(49) Накрая френските власти цитират решенията на Държавния съвет от 10 ноември 1999 г. (38) и от 18 ноември 2005 г. (39) по делото Campoloro. Държавният съвет счита, че заместването във финансово отношение на неизрядна община от страна на държавата не е вписано в списъка със задълженията съгласно закона от 16 юли 1980 г. От друга страна, като разглежда въпроса дали е било уместно да се търси отговорност от държавата по отношение само на вината — и при това тежка, Държавният съвет принципно изключва всякаква форма на „пълноправна“ отговорност и следователно всякаква форма на гаранция.

2) Не може да се търси безвиновна отговорност от държавата единствено на основание недостиг на активи

(50) От друга страна, френските власти твърдят, че съществуващите възможности за обезщетяване на кредиторите на публичноправните субекти чрез търсенето на отговорност при ограничителни условия, не следва да се считат за форма на гаранция. Гаранцията предполага, че гарантът поема отговорност за деянието на получателя на гаранцията. Ако става дума за поемане на отговорност за вина, или случай на безвиновна отговорност на последствията от собствено действие, не може да става въпрос за гаранция.

(51) По-нататък френските власти твърдят, че при всички положения не може да се търси отговорност от държавата единствено поради това, че префектът или надзорният орган не е успял да предприеме мярка, която да даде възможност за изплащане на вземането поради финансовото и имуществено състояние на органа на местната власт или на публичноправната организация.

(52) Що се отнася до правонарушението — и при това тежко — безедйствието на префекта или на надзорния орган да използват компетенциите си, когато никаква мярка не позволява на органа на местната власт или на публичноправната организация да погаси вземането, не може само по себе да представлява нарушение.

(53) По отношение на безвиновната отговорност са налице поне два елемента в подкрепа на това тя да не бъде взета прадвид: — На първо място, отговорност от лицето, от което се иска обезщетението, може да бъде търсена само ако приписваното му деяние (включително бездействие) е било пряка причина за вредата. Впрочем при недостиг на активи нито действието, нито бездействието на административния орган са в основата на понесената от кредитора вреда, а неплатежоспособността на органа на местната власт или на публичноправната организация. — На второ място, безвиновната отговорност произтича от принципа на равенство пред публичните дългове. Впрочем, според френските власти в конкретния случай трудно може да се разграничи по какъв начин понесената от кредитора вреда би могла да се изрази в нарушаване на принципа на равенство пред публичните дългове. В действителност, противно на делото, довело до съдебната практика Couitéas (40), в настоящия случай нито един държавен орган не би решил да не пристъпи към изпълнение на съдебното решение по съображения от обществен интерес. В конкретния случай публичната власт се изправя пред практическата невъзможност да предприеме мерки, които позволяват изпълнение на съдебното решение и извършване на плащания към кредиторите, а не пред невъзможност да вземе решение поради императивни изисквания от обществен интерес. Според френските власти позоваването на отговорността вследствие нарушаване на принципа на равенство на пред публичните дългове не може да е резултат само от установяването на неплатежоспособност. По отношение на представения от Комисията аргумент в съображение 59 от решението ѝ за откриване, според който „ако представителят на държавата облагодетелства запазването на непрекъснатостта на обществената услуга пред правото на кредитора да получи вземанията си, не е изключено да може да се потърси безевиновна отговорност от държавата“, френските власти признават, че изискването за непрекъснатост на обществената услуга се налага на представителя на държавата при изпълнението на създадената със закона от 16 юли 1980 г. процедура. При все това според френските власти дори и съдията да постанови обезщетяване на кредитора, обезщетението ще доведе до това кредиторът да се озове в положението, в което би изпаднал по общия правен режим, тъй като в последния случай въпросното имущество би било преотстъпено и всички кредитори биха получили полагащата им се сума. Т.е. за кредитора не би имало никакво предимство.

б) […] (41)

1) Неприложимостта към обществените организации на производството по оздравяване и ликвидация по общия правен режим не изключва възможността за обявяване на несъстятелност на търговска и промишлена организация на публичното право или за започване на производство по нейната несъстоятелност

(54) Според френските власти Комисията основава своя анализ на известието си от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции (42), и по-специално на точка 2.1.3 от него, в която се посочва, че „Комисията счита, че предоставянето на по-изгодни условия за кредит на предприятия, чийто правен статут изключва възможността от несъстоятелност или други процедури при неплатежоспособност, също представлява помощ под формата на гаранция, както и предоставянето на нарочна гаранция или покритие на загубите на тези предприятия от страна на държавата“.

(55) Като отбелязват, че правилата от Договора имат превес над известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции, френските власти изтъкват два елемента, които според тях изключват конкретния случай от обхвата на посоченото известие: — известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции поставя акцента върху това, че евентуална помощ може да е следствие от „по-изгодните условия за кредит“, чрез които се изключва възможността от производство за фалит. Но Комисията не е доказала съществуването на такива „по-изгодни условия за кредит“, — в известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции се има предвид случай, в който правният статут изключва всякакво производство за фалит или неплатежоспособност. Но Комисията не е установила, че La Poste не може да фалира, нито че е невъзможно производство по несъстоятелност.

(56) Според френските власти законът от 25 януари 1985 г. е само един процедурен закон. Фактът, че EPIC не попадат в приложното му поле не означава, че една търговска и промишлена организация на публичното право не може да се окаже в положение на преустановяване на плащанията, нито да забрани завеждането срещу нея на производство по оздравяване, ликвидация или несъстоятелност ad hoc.

2) Прилагането по-скоро на „процедурата“, установена със закона от 16 юли 1980 г., отколкото на колективната процедура по общия правен режим, не предоставя никакво предимство на кредитора

(57) След анализ на съображение 68 от решението за откриване френските власти заключават, че Комисията използва два критерия за оценяването на това дали прилагането на специфична процедура при неплатежоспособност предоставя предимство на субекта, който подлежи на тази процедура, в сравнение с предприятията, които подлежат на търговското право: — критерий за публичност: процедурата за неплатежоспособност на La Poste следва да бъде определена и публично оповестена, — критерий за равностойност: тази процедура следва да бъде процедура по частното право или процедура, която предоставя на кредиторите на La Poste права, които не превишават тези, които биха били приложими съгласно търговското право.

(58) Въпреки че френските власти оспорват необходимостта от спазване на двата критерия (43), доколкото тези критерии се считат за необходими и достатъчни от Комисията, френските власти ги приемат, за да се анализира дали прилагането на разпоредбите на закона от 16 юли 1980 г. предоставя предимство на кредиторите на юридическите лица на публичното право в сравнение с кредиторите на предприятията, които са предмет на колективните процедури по общия правен режим.

(59) Що се отнася до критерия за публичност, френските власти считат, че процедурата, установена със закона от 16 юли 1980 г., правилно се посочва от агенциите за кредитен рейтинг като приложимата в случай на неплатежоспособност на EPIC, което личи от кредитния рейтинг, даден на агенциите, споминати от Комисията по отношение ERAP.

(60) Що се отнася до критерия за равностойност френските власти разграничават случая, в който се прилага изискване за непрекъснатост на обществената услуга от случая, в който няма такова изискване.

i) „процедурата“, установена със закона от 16 юли 1980 г., анализирана през призмата на теста за равностойност — без изискването за непрекъснатост на обществената услуга

(61) Според френските власти, в случай че La Poste не е била в състояние да погаси дълговете си и ако не е имало изискване за непрекъснатост на обществената услуга, би била следвана следната процедура: в малко вероятния случай на доказано финансово затруднение и преди да се стигне до състояние на недостиг на активи, предприятието на първо време е щяло да води преговори с кредиторите си с цел да се състави план за изчистване на пасивите. След това, ако планът не е бил счетен за задоволителен или ако не е водел до излизането от финансовото затруднение, и при липсата на ново споразумение с кредиторите, същите — или някои от тях — биха могли да сезират компетентния съдия с цел да осъдят длъжника и вземането им да бъде признато. Тогава би се задействала процедурата, установена със закона от 16 юли 1980 г. При необходимост тя би могла да доведе до това надзорният орган да замести изпълнителния орган на La Poste, за да вземе необходимите решения за погасяване на дълговете на организацията чрез нейните ресурси. Ако прилагането на създадената със закона от 16 юли 1980 г. процедура е било възпрепятствано от недостиг на активи на La Poste и ако надзорният орган действително се е оказал в материална невъзможност, без да са останали активи за преотстъпване, да ангажира необходимите ресурси за плащането на дължимата сума, предвидената в закона от 16 юли 1980 г. процедура би била прекратена.

(62) Следователно, според френските власти при липса на изискване за обществена услуга прилагането на създадената със закона от 16 юли 1980 г.„процедура“ би могло да доведе до продъжбата на всички активи на La Poste, но при недостиг на активи тази процедура не позволява да бъдат изплатени вземанията на всички кредитори на La Poste. При приключване на процедурата кредиторите на юридическо лице, което е предмет на закона от 16 юли 1980 г. в неговата цялост, биха получили същата сума като кредиторите на юридическо лице по търговското право, а именно сумата, получена в резултат на продажбата на активите.

(63) Тази процедура би се различавала от процедурата, приложима в търговското право, само по два аспекта: — липсата на обслужване на кредиторите като цяло: противно на процедурата по частното право, при която вземанията се разглеждат в своята цялост и кредиторите се удовлетворяват по низходящ ред на привилегированост и пропорционално на наличните суми, създадената със закона от 16 юли 1980 г. процедура се различава по това, че само действията на кредитора му позволяват да запази правата си. Логиката на закона от 16 юли 1980 г. е „първи дошъл — първи обслужен“, — държавният представител е този, който под контрола на административния съдия (контрол за грубо правонарушение, както е установено от Държавния съвет в решението по делото Campoloro, заведено през ноември 2005 г.), поема същата функция като ликвидатора и съдебния администратор.

(64) Френските власти считат, че в края на процедурата кредиторите не биха разполагали с възможност за обжалване. В действителност според френските власти, от държавата не може да се търси отговорност единствено на основание недостиг на активи. Също така, при процедурата по частното право кредиторите „не възстановяват правото си за самостоятелно завеждане на дело“, с изключение в края на съдебната ликвидация (44).

ii) Създадената със закона от 16 юли 1980 г. процедура, анализирана през призмата на теста за равностойност, като се отчита изискването за непрекъснатост на обществената услуга.

(65) При условие че трябва да се осигури непрекъснатост на обществената услуга, френските власти допускат, че представителят на държавата при упражняване на правомощията му съгласно закона от 16 юли 1980 г. би могъл да реши да не се преотстъпват определени активи, необходими за изпълнението на обществената услуга. Непреотстъпването на определено имущество поради причини, свързани с непрекъснатостта на обществената услуга, може да се изрази, ако не подлежи на обезщетяване от държавата, в по-малка продажба на активи и в свързано с него намаляване на сумите, които кредиторите могат да получат обратно. Процедурата не предоставя на кредиторите на La Poste по-големи права в сравнение с тези, които биха имали по търговското право. Поради това френските власти считат, че заложеният от Комисията критерий за равностойност би бил a fortiori изпълнен.

(66) Въпреки това френските власти допускат, че при тази хипотеза има риск от позоваване на безвиновната отговорност на държавата, което се изразява в обезщетяване на кредиторите до размера на понесената от тях вреда, т.е. най-много до продажната стойност на активите, които представителят на държавата законосъобразно е решил да не преотстъпва. Според френските власти евентуалното обезщетяване би довело единствено до това кредиторът да се озове в положението, в което би изпаднал при прилагането на общия правен режим, и следователно съгласно теста за равностойност това не би му предоставило по-големи права от тези, които би имал по общия правен режим.

(67) Френските власти заключават, че създадената със закона от 16 юли 1980 г. процедура изпълнява заложените от Комисията критерии за равностойност и публичност, които са достатъчни за отстраняване на предположението за наличие на предимство. Поради това те считат за неоснователно към La Poste да се приложи тежката и сложна процедура по общия правен режим.

3) Посочените от Комисията текстове относно бъдещето на задълженията след изчерпване на ресурсите на организацията не са приложими към La Poste

(68) Според френските власти посочените от Комисията текстове в решението за откриване, по-специално в съображение 69, нито са валидни, нито могат да бъдат приложени за La Poste.

3.1.2. ЛИПСА НА ПРЕДИМСТВО

(69) Според френските власти анализът на Комисията по отношение на наличието на избирателно предимство застъпва две гледни точки: — взаимоподхранващи разсъждения които се основават на известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции, — анализ на предполагаемото влияние на посочената мярка върху агенциите за кредитен рейтинг.

А. Известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции не дава основание да се направи заключение за наличието на предимство в настоящия случай

(70) Френските власти считат, че в съображение 77 от решението за откриване Комисията допуска грешка в тълкуването на точка 2.1.3 от известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции. Според френските власти в точка 2.1.3 се има предвид, че при наличието на предприятие, чийто правен статут изключва възможността за производство по несъстоятелност или неплатежоспособност, ако това предприятие се ползва от по-изгодни условия за кредитиране, последните представляват помощ под формата на гаранция. Според френските власти нищо в точка 2.1.3 от известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции не дава основание на Комисията да счита, че фактът, че правният статут на едно предприятие изключва възможността за производство по несъстоятелност, води непременно до това същото предприятие да се ползва от по- изгодни условия за финансиране.

(71) От друга страна, френските власти считат, че La Poste не попада в приложното поле на точка 2.1.3 от известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции, тъй като това известие се отнася за случая, в който правният статут изключва всякакво производство по несъстоятелност или неплатежоспособност, а не някакво определено производство. Според френските власти Комисията не е установила, че La Poste не може да е в несъстоятелнос, нито че не се прилага никакво производство по неплатежоспособност.

Б. Липса на определяне на отговорност от държавата и на държавни ресурси

(72) В съображение 79 от решението за откриване Комисията припомня влиянието, което агенциите за кредитен рейтинг упражняват върху условията за кредитиране на предприятията.

(73) След като припомнят слабите страни на агенциите за кредитен рейтинг, френските власти твърдят, че възприеманата позиция от една агенция за кредитен рейтинг, когато не е подкрепена от точен анализ на действащата правна рамка, не следва да създава предимство, за което е отговорна държавата и което може да представлява държавна помощ. Освен това, дори когато тази оценка предоставя действително по-изгоден достъп до кредит на търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC), това не би ѝ предоставило никакъв достъп до държавни ресурси, който е необходимо условие, за да се определи като държавна помощ.

(74) Френските власти добавят, че анализите на агенциите не са базирани на обективен правен план, а на субективна оценка на това каква би била подкрепата от страна на държавата при затруднение на съответното предприятие.

В. Взаимоподхранващи се разсъждения

(75) Според френските власти разсъжденията на Комисията са взаимоподхранващи: — Комисията се основава главно на заключения на агенциите за кредитен рейтинг, за да докаже, че има икономическо предимство, — пазарът и агенциите за кредитен рейтинг възприемат липсата на гаранция от държавата в полза на La Poste, но продължават да изразяват съмнение, което е резултат само от изразената от Комисията позиция.

Г. Липса на отражение върху кредитния рейтинг на La Poste

(76) Според френските власти при всички положения в решението за откриване не се установява кредитният рейтинг на La Poste да се е повишил поради предполагаемата неограничена държавна гаранция.

а) Теоретичната обосновка с агенциите за кредитен рейтинг не е достатъчна, за да се докаже каквото и да било въздействие

(77) Френските власти формулират няколко забележки по отношение на проучването на Standard and Poor’s със заглавие „Influence of Government Support on Ratings“ [„Влияние на държавната подкрепа върху кредитните рейтинги“], цитирано от Комисията в съображение 80 от решението за откриване. В това проучване Standard and Poor’s разграничават няколко категории „government supported postal companies“; класификацията определя методологията, прилагана от Standard and Poor’s за определяне на кредитния рейтинг на съответната организация.

(78) Френските власти считат, че принадлежността към категория 1 (45) отговаря на широки критерии, като естеството на дейността или икономическата и обществена среда, но не засяга статута на оценявания оператор.

(79) Френските власти отбелязват, че към 22 ноември 2004 г., френската и италианската пощенски служби са били класирани в категория 2 (46). Френските власти заключават от документа на Standard and Poor’s, че финансовите резултати на Poste Italiane не оправдават кредитния рейтинг на италианската пощенска служба. Според френските власти на италианската пощенска служба е бил присъден рейтинг, повлиян от собственика ѝ, и то въпреки че Poste Italiane е със статут на SpA по общия правен режим.

(80) Френските власти изтъкват, че Standard and Poor’s в крайна сметка класира La Poste в категория 3 (47). Според френските власти съществените реформи, провеждани от края на 2004 г., постепенно са довели до това Standard and Poor’s да класират La Poste в третата категория. От това френските власти правят заключението, че не може да се установи, че кредитният рейтинг на La Poste се дължи единствено на статута на дружеството или на какъвто и да било механизъм за държавна гаранция, и че този кредитен рейтинг може да представлява държавна помощ.

(81) При все това френските власти приемат, че в проучването на Standard and Poor’s от 2004 г. се поставя въпросът за статута на La Poste. Независимо от това френските власти уверяват, че благодарение на обмена на информация, която са поддържали със Standard and Poor’s оттогава, въпросът е бил изяснен. Френските власти също така са предупредили Fitch по отношение на липсата на каквато и да било държавна гаранция в полза на La Poste, след което агенцията е преразгледала въпроса.

б) Сред частните дружества има много случаи, в които кредитният рейтинг на дружество филиал е свързан с рейтинга на дружеството майка

(82) Според френските власти влиянието, оказвано от наличието на мажоритарен и стабилен акционер, което е било изтъкнато от агенциите за кредитен рейтинг в случая с Poste Italiane, независимо от каквато и да било особеност на статута, се среща и при частните групи. Френските власти посочват като примери комюнике на Standard and Poor’s от 3 декември 2003 г. за AGF (48), комюнике относно Volkswagen Bank GmbH (49) и комюнике относно VWFS (50). Според френските власти този вид подход в никакъв случай не е особеност на публичния сектор.

в) Кредитният рейтинг на La Poste не би се изменил при промяна на нейния статут

(83) Чрез анализ на кредитния рейтинг на La Poste от Standard and Poor’s френските власти се опитват да докажат, че този рейтинг не зависи от статута на La Poste.

(84) На първо място, френските власти твърдят, че към момента, когато те са представили мнението си, Standard and Poor’s присъжда на La Poste кредитен рейтинг AA-, придружен със стабилна перспектива. Влошаването на рейтинга е било обосновано от Standard and Poor’s от бъдещото влошаване на финансовата структура на групата във връзка с плащането от страна на La Poste на 2 милиарда EUR за реформата на финансирането на пенсиите на държавните служители, както и с „по-голямата независимост на La Poste по отношение на нейните акционери“. Според френските власти, влошаването, което не е станало поради промяна в статута на La Poste, няма как да се обясни, ако кредитният рейтинг на La Poste е бил само последица от нейния статут.

(85) На второ място, въпреки направеното от Standard and Poor’s уточнение (51) в обяснителната бележка от 3 април 2007 г., цитирано в съображение 84 от решението за откриване, според френските власти трудно обяснимо е как, ако е имало държавна гаранция в полза на La Poste, тя би могла да получи кредитен рейтинг 3 notches под кредитния рейтинг на държавата. По подобен начин, ако разпоредбите от закона от 16 юли 1980 г. са тълкувани от агенциите като създаващи механизъм, сходен с държавна гаранция в полза за кредиторите на посочените юридически лица, френските власти трудно възприемат как органите на местните власти са получили рейтинг BBB+, а кредитният рейтинг на държавата е бил AAA.

(86) На трето място, френските власти подчертават, че кредитният рейтинг на Standard and Poor’s от 3 април 2007 г. се основава на изброяване на силните и слаби страни на предприятието, в което статутът не се посочва. Двата елемента, посочени от Standard and Poor’s в подкрепа на кредитния рейтинг, а именно икономическото значение на обществената услуга на La Poste и „strong shareholder backing“ („силната подкрепа на акционерите“), са елементи, различни от статута на La Poste. Всъщност според френските власти под „strong shareholder backing“ не трябва да се разбира финансова подкрепа в противоречие с правото на ЕС, а заинтересоваността на държавата от развитието на La Poste при условия „at arm’s length“ (52). Вследствие на това френските власти заключават, че статутът не представлява съществен елемент от кредитния рейтинг.

(87) На четвърто място, френските власти припомнят, че в същата обяснителна бележка от 3 април 2007 г. агенцията за кредитен рейтинг уточнява, че тя продължава да следва методология top down (низходящ подход), която дава възможност да се присъди кредитен рейтинг на дадена организация до две категории под този на държавата. Според агенцията тази методология е обоснована поради факта, че държавата следва да остане едноличен притежател на акционерния капитал на La Poste в средносрочен план. Поради това френските власти заключават, че този подход по никакъв начин не може да се обоснове от статута на La Poste. Накрая, като се основават на цитат на Standard and Poor’s (53), френските власти твърдят, че не промянта на статута, а отварянето на капитала е довело до това Standard and Poor’s да приемат методология bottom up за La Poste. Френските власти добавят, че подобна прояна на методологията не е задължително да се изрази в промяна на кредитния рейтинг, като се има предвид очакваното подобряване на икономическото състояние на La Poste.

(88) На пето място, френските власти припомнят, че определената от агенцията за кредитен рейтинг перспектива е стабилна въпреки откритата от Комисията процедура рещу неограничената държавна гаранция в полза на La Poste поради нейния статут. Ако статутът е окаал влияние върху платежоспосоността на предприятието, перспективата за промяната му би следвало да намери изражение в отрицателна, а не в стабилна перспектива. Впрочем Standard and Poor’s обосновава стабилната перспектива с това, че държавата остава едноличен притежател на акционерния капитал на предприятието през следващите две години, и то въпреки евентуална промяа на статута. Въз основа на друг цитат на Standard and Poor’s (54) френските власти заключават, че Standard and Poor’s отчита самите резултати на предприятието, както и възможността за промяна на собствениците на акциите, за определяне на развитието на кредитния рейтинг, а не евентуалната промяна на статута.

(89) На шесто място, като цитират друг откъс от обяснителната бележка на Standard and Poor’s от 2007 г. (55), френските власти подчертават, че агенцията за кредитен рейтинг не отчита твърдението на Комисията, според което статутът би довел до подобряване на предоставените финансови условия на La Poste. Въз основа на цитата на Standard and Poor’s, според който: „Кредитните рейтинги на La Poste не са засегнати от тази препоръка, тъй като считаме, че промяна в статута на La Poste не е задължително да отразява намаляването на силната подкрепа от страна на държавата, която е в основата на кредитния рейтинг на La Poste и която е била потвърдена от наскоро взети правителствени решения“ (56), френските власти заключават, че статутът на La Poste не оказва влияние върху нейния кредитен рейтинг.

Д. Липса на въздействие върху условията за финансиране на La Poste

(90) Накрая, френските власти разглеждат реалните условия за финансиране на La Poste, за да определят дали са засегнати от предполагаемата държавна гаранция.

(91) Според френските власти, както оповестяването от страна на Комисията за съществуването на предполагаемата гаранция, предполагаемата ѝ несъвместимост с правото на ЕС и предстоящото ѝ прекратяване в резултат на това, така и отричането от страна на френските власти на наличието на гаранция пред агенциите за кредитен рейтинг и пред пресата, не са оказали никакво влияние върху условията за финансиране на La Poste. Така La Poste е емитирала облигационен заем от 1,8 милиарда EUR с два падежа от 7 и 15 години през октомври 2006 г., точно след обявяването от страна на Комисията на препоръката ѝ за полезни мерки. La Poste е посочила тази препоръка в проспекта и на конференциите с инвеститорите е уточнила, че не се ползва от държавна гаранция. При емитирането цената на финансирането на La Poste не се е променила съществено (57). Към двете емисии е проявен голям интерес от европейските инвеститори с профил, обичаен за La Poste, а именно инвеститори, които запазват облигациите си до падежа им. Френските власти заключават, че заявленията на Комисията, с които се иска прекратяването на предполагаемата гаранция и оповестяването на позицията на държавата по този въпрос, не са повлияли върху условията за финансиране на La Poste на пазара на ценни книжа. Пазарите всъщност са отчели, че условията за финансиране на La Poste не се основават на съществуването de jure или de facto на каквото и да било гаранция.

(92) Френските власти заключават, че: — направеният от Комисията анализ в решението ѝ за откриване е неправилен: в действителност La Poste не се ползва с държавна гаранция, — Комисията не е доказала наличието на предимство за La Poste, което да произтича от статута ѝ, — следователно Комисията не е доказала наличието на помощ в полза на La Poste.

3.2. ПРЕДЛОЖЕНИЯ НА ФРЕНСКИТЕ ВЛАСТИ

(93) Независимо от това, за да разсеят всякакво съмнение от страна на Комисията, френските власти са посочили, че са готови, ако Комисията се съгласи да приключи процедурата с решение за липса на помощ съгласно член 7, параграф 2 от процедурния регламент, да осъществят следните мерки: — изясняване на декрета за прилагане на закона от 16 юли 1980 г., — включване в договорите на La Poste, по които има вземане, на бележка, уточняваща липсата на гаранция, — инструмент за преотстъпване от La Poste на държавата на евентуален отрицателен резултат върху spread, което би било свързано с неподчинението на La Poste на колективните процедури по общия правен режим.

3.2.1. ИЗЯСНЯВАНЕ НА ДЕКРЕТА ЗА ПРИЛАГАНЕ НА ЗАКОНА ОТ 16 ЮЛИ 1980 Г.

(94) Според френските власти съответните разпоредби няма да се променят по същество, а само ще се изясни тълкуването им. Поради това те предлагат да се внесе изменение в декрета за прилагане на закона (58). Изменението ще се отнася до член 3-1, четвърта алинея от декрета, който урежда правомощието за надзор, предоставено на префекта или на надзорния орган. Изменението трябва да позволи да се разсее всякакво съмнение от страна на Комисията по отношение на значението на израза „ги предоставя“. Ето защо се предлага да се уточни, че представителят на държавата или надзорният орган намира необходимите ресурси в рамките на бюджета на органа на местната власт или на организацията.

(95) Изменената по този начин разпоредба от декрета би гласяла: „Когато поканата за доброволно изпълнение не бъде изпълнена до изтичането на тези срокове, представителят на държавата или надзорния орган вписва разхода в бюджета на неизрядната местна власт или публичноправна организация. При необходимост той намира нужните ресурси в рамките на бюджета на органа на местната власт или организацията или чрез намаляване на бюджетните кредити, определени за други разходи, които все още не са изразходвани, или чрез увеличаване на ресурсите“ (измененията са отбелязани с подчертаване).

(96) Според френските власти това предложение, свързано с мненията и статиите относно теоретичните принципи и представено при предходни обсъждания във връзка с писмото за откриване, изключва, съгласно установената чрез закона от 16 юли 1980 г. процедура, префектът или представителят на държавата да може да увеличи ресурсите на съответната местна власт или публичноправна организация чрез държавна субсидия или вливане на бюджетни ресурси.

3.2.2. ВКЛЮЧВАНЕ В ДОГОВОРИТЕ НА LA POSTE, ПО КОИТО ИМА ВЗЕМАНЕ, НА БЕЛЕЖКА, УТОЧНЯВАЩА ЛИПСАТА НА ГАРАНЦИЯ

А. Първоначалното предложение на френските власти

(97) В съображение 59 от решението за откриване Комисията счита, че предложението на френските власти за изменение на декрета за прилагане на закона от 16 юли 1980 г.„не позволява да се изключи, че в случай на изчерпване на ресурсите на La Poste кредиторът, който не е получил вземането си в рамките на прилагането на закона от 1980 г., се обръща към правосъдието, за да подведе под отговорност държавата, с основанието, че е нарушен принципът на равенство пред публичните дългове“.

(98) Въпреки че френските власти оспорват, че може да се търси отговорност от държавата с единственото основание за неплатежоспособност на La Poste, за да разсеят всички съмнения на Комисията френските власти представят предложение, основано на изключението за поетия риск. Това изключение, което се прилага както към режима за виновна, така и за безвиновна отговорност на държавата, се основава на принципа, според който причинената вреда е възникнала вследствие на положение, в което потърпевшият съзнателно е изпаднал, не му дава право на обезщетение (вж. решения на Държавния съвет Sille (59) и Meunier (60).

(99) Ето защо, с оглед да се гарантира прилагането на това изключение френските власти предлагат официално да потвърдят пред кредиторите на La Poste, че вземането им не се ползва от държавна гаранция и че в случай на неплатежоспособност държавата не следва да поеме финансовите задължения на предприятието за плащане на вземането. Подобна информация не противоречи на закона, тъй като законът в никакъв случай не предвижда при неплатежоспособност на La Poste държавата да поеме финансовите задължения на предприятието за погасяването на задълженията му.

(100) Извън изясняването на декрета за прилагане на закона от 16 юли 1980 г., френските власти поемат ангажимент, заедно с La Poste, за всяка операция да включват следната забележка в договора за финансиране (за всеки, обхванат от договора инструмент): „Емисията/програмата/заемът не се ползват от никаква, пряка или косвена, гаранция, от страна на държавата. При изпадане в неплатежоспособност държавата не може да бъде задължена да замести финансово La Poste за изплащане на вземането“.

Б. Изразени съмнения от страна на Комисията в решението за откриване

(101) В точка 61 от решението за откриване Комисията е изразила следните съмнения по отношение на горепосоченото предложение на френските власти: — изключването на поетия риск е правило, установено от съдебната практика, което може да се развие, — „това предложение, което произтича от основните принципи на публичното право чрез вторични правни инструменти, изглежда непълно, тъй като инструментите могат да бъдат анулирани доста лесно при възникване на конфликт“, — накрая, вземанията на La Poste не са само финансови, но имат и търговско или друго естество. Тези случаи не са разгледани в допълнителното предложение на френските власти.

В. Представени доказателства от френските власти в отговор на тези съмнения

(102) Както се припомня по-горе, според френските власти не следва да се търси небезвиновна отговорност от държавата само защото активите на La Poste са недостатъчни, тъй като търсенето на отговорност от държавата предполага решение на държавата за изпълнение или неизпълнение, а тук се сблъскваме с практическа невъзможност за изпълнение. Предложението на френските власти има стойност само като допълнителна мярка за изясняване пред кредиторите, като предложението дава възможност, при това благодарение на изключението за поетия риск, да се отстрани всякакъв риск за търсене на безвиновна отговорност от държавата.

(103) Според френските власти, първото възражение на Комисията, в което се счита, че дори националното законодателство на дадена държава-членка да не предвижда разпоредба, единствено рискът от обрат в съдебната практика, т.е. от промяна в националното законодателство, би бил достатъчен за създаване на държавна гаранция. Френските власти оспорват това разсъждение. Според тях изключението за поетия риск представлява общ принцип на публичното право, потвърден многократно в съдебната практика, който никога не е бил оспорван и е бил широко обсъждан. Комисията не следва да обосновава потенциална мярка за помощ с евентуална промяна в правото, което в настоящия случай е малко вероятно.

(104) Второто възражение на Комисията се отнася до факта, че става въпрос за инструменти от вторичното право, които лесно могат да бъдат анулирани при възникване на конфликт. Разбира се, законът и регламентът имат превес над договора за финансиране. Но за да има възражението на Комисията действително значение, тя трябва да го обоснове с текст от по-висше ниво. Според френските власти възражението на Комисията по тази точка не може да бъде подкрепено с нищо.

(105) В замяна на това френските власти допускат, че третото възражение, в което се установява, че емисиите на облигации не са единствените инструменти, пораждащи вземания, е уместно, макар и с огранично значение в случая на La Poste, тъй като финансовият дълг е основният дълг на La Poste, а в по-голямата си част той се състои от облигации.

Г. Разширяване на предложението

(106) По-нататък френските власти уточняват, че са готови, ако Комисията приключи официалната процедура с решение за липса на помощ съгласно член 7, параграф 2 от процедурния регламент, да разширят предложението си за вписване на липсата на гаранция към всички договори, които включват вземане. Според френските власти това разширяване ще даде възможност да се отстрани всякакъв риск за търсене на безвиновна отговорност от държавата с единственото основание за неплатежоспособност на La Poste. От друга страна, при търсене на безвиновна отговорност от държавата в резултат на решение на надзорния орган да не преотстъпва активи, необходими за непрекъснатостта на обществената услуга, не би довело до друго освен до поставяне на кредиторите на La Poste в положението, в което биха изпаднали като кредитори на акционерно дружество.

Д. Оценка на френските власти на определянето на мерките като помощ вследствие на техните предложения

(107) Според френските власти двете предложени по-горе мерки за изясняване ще допринесат за това кредиторите на La Poste да разберат с какви права разполагат. Поради това френските власти не следва да се считат, според изложеното от Комисията в съображение 74 от решението за откриване, за „отговорни за породените легитимни очаквания в съзнанието на кредиторите на La Poste по отношение на съществуването на гаранция“, и като умишлено поддържащи „неясно правно положение“, в което държавата може да се окаже „длъжна да изплати дълговете на La Poste, ако последната не е в състояние да изпълни поетите ангажименти“.

(108) Според френските власти, от една страна, фактът, че La Poste не подлежи на колективните процедури по общия правен режим и фактът, че подлежи на разпоредбите на закона от 16 юли 1980 г., не позволяват да се стигне до заключението за наличието на държавна помощ. От друга страна, с предложените мерки за изясняване ще се отстрани всякаква отговорност на държавата за предположението на пазара за такава гаранция.

(109) При тези условия от държавата не може да се търси отговорност за каквито и да било евентуални последици. Противно на това, което твърди Комисията в съображение 76 от решението за откриване, критерият за определяне на отговорност не би бил изпълнен.

(110) По подобен начин, съображение 75 от решението за откриване, в която Комисията се позовава на известието си от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранция с цел да обоснове наличието на държавни ресурси, не може да се приеме, след като няма факти за наличието на държавна гаранция.

3.2.3. ИНСТРУМЕНТ ЗА ПРЕОТСТЪПВАНЕ

(111) С цел предложеният инструмент да бъде допълнен френските власти са готови да разгледат с Комисията следния подход.

(112) Предложеният подход произтича от анализа на позицията на Комисията в точка 2.1.3 от известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции: „Комисията счита, че предоставянето на по-изгодни условия за кредит на предприятия, чийто правен статут изключва възможността от несъстоятелност или други процедури при неплатежоспособност, също представлява помощ под формата на гаранция, както и предоставянето на нарочна гаранция или покритие на загубите на тези предприятия от страна на държавата.“ Също така в решението си за откриване Комисията посочва в съображение 114, че счита за проблем факта, че „Франция не предприема каквато и да било разумна мярка, за да избегне пораждането на икономическо предимство поради статута на предприятие, което функционира на конкурентни пазари“.

(113) Френските власти оспорват приложимостта към La Poste на точка 2.1.3 от известието от 2000 г. относно държавните помощи под формата на гаранции и твърдят, че Комисията не е била в състояние да установи, че фактът, че La Poste не е подложена на колективните процедури по общия правен режим, се изразява непременно в по-изгодни условия за финансиране.

(114) При все това френските власти предложиха на Комисията да проучат заедно с нея въвеждането на инструмент за преотстъпване от La Poste на държавата, въз основа на EUR — EUR, при евентуално отрицателно въздействие на спреда, което може да е свързано с това, че La Poste не подлежи на колективните процедури по общия правен режим, по формула на изчисление, която да бъде одобрна от Комисията и да може да се контролира. Според френските власти прилагането на подобен подход ще допълни горепосочените предложения за изясняване, за да се опровергае твърдението за държавната гаранция, като окончателно се отстрани всякакъв риск от помощ.

4. ОЦЕНКА НА ПОМОЩТА

4.1. ОПРЕДЕЛЯНЕ КАТО ПОМОЩ

(115) Член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз постановява: „Освен когато е предвидено друго в Договорите, всяка помощ, предоставена от държава-членка или чрез ресурси на държава-членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите-членки, е несъвместима с вътрешния пазар“.

4.1.1. НАЛИЧИЕ НА НЕОГРАНИЧЕНА ДЪРЖАВНА ГАРАНЦИЯ: НАЛИЧИЕ НА ДЪРЖАВНИ РЕСУРСИ

(116) Както е уточнено в съображение 56 от решението за откриване, вследствие на статута си на юридическо лице на публичното право, считано за търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC), La Poste се ползва от особено правно положение както по отношение на удовлетворяването на кредиторите, така и по отношение на запазването на съществуването ѝ при изпадане в неплатежоспособност.

(117) Като уводна забележка, Комисията напомня, че La Poste не се подчинява на общия правен режим по отношение на оздравяването и ликвидацията на изпаднали в затруднение предприятия (61). Френските власти не оспорват тази точка, но отричат наличието на какъвто и да било механизъм, равностоен на държавна гаранция в полза на La Poste. При все това, съгласно параграф 1.2, втора алинея, четвърто тире от известието на Комисията от 2008 г. относно прилагането на членове 107 и 108 от Договора за ЕО по отношение на държавните помощи под формата на гаранции (наричано по-долу „известието от 2008 г. относно гаранциите“) (62), по-изгодните условия за финансиране, получени от предприятия, чиято правна форма изключва несъстоятелност или неплатежоспособност, или предвижда изрична държавна гаранция или покриване на загубите от държавата, се считат за помощ под формата на гаранция. Следователно е уместно да се разгледат аргументите на френските власти, които се стремят да докажат, че не съществува никаква държавна гаранция.

А. Гаранция за изплащане на индивидуални вземания

(118) За да се установи дали съществува гаранция за индивидуалните вземания е уместно най-напред да се разгледа дали подобна гаранция е изключена от правните текстове или от съдебната практика, както твърдят френските власти (a).

(119) По-нататък Комисията ще разгледа постъпките на кредитор на La Poste, предприети за уреждане на вземането си в случай че La Poste е изпаднала в затруднено финансово положение и не може да изплати дълговете си (б). Комисията ще определи дали следваната процедура е такава, че кредиторът на La Poste попада в положение сравнимо с това на кредитор на предприятие, което се подчинява на търговското право.

а) Противно на твърдението на френските власти френското право допуска съществуването на гаранции по подразбиране, и по-специално съществуването на държавна гаранция поради статут на публичноправна организация

1. Разглеждане на аргументите на френските власти (63)

(120) На първо място, френските власти твърдят, че в нито един текст или решение не е заложен принципът държавата да гарантира дълговете на търговските и промишлени организации на публичното право (EPIC).

(121) Комисията отбелязва, че не съществува текст или решение, в които изрично да се постановява държавна гаранция в полза на търговските и промишлени организации на публичното право (EPIC) — както между впрочем няма текст или решение, което изрично да изключва всякаква държавна гаранция в полза на търговските и промишлени организации на публичното право (EPIC) — което от своя страна не изключва наличието на гаранцията по подразбиране.

(122) На второ място, според френските власти съдебната практика се е произнесла по въпроса за липсата на гаранции, по-специално в решенията по делото Société de l’hôtel d’Albe (64) и по делото Campoloro (65).

(123) Тъй като това е подчертано от нейния експерт, Комисията отбелязва, че в решението Société de l’hôtel d’Albe Държавният съвет отказва единствено да удовлетвори молбата на кредитора, изпратена директно до министъра на строителството. Задействането но гаранция предполага състояние на неплатежоспособност. Посоченото съдебно решение не се отнася до точното положение, при което гаранцията може да се задейства. Даден гаранционен механизъм не означава, че с обикновено искане на кредитора държавата е длъжна да погаси задължението на публичноправна организация.

(124) Анализът на Комисията относно делото Camporolo е представен в раздел 4.1.1.A.б)3) от настоящото решение. Както ще бъде доказано, делото Camporolo показва обратното — че режимът на отговорност на държавата при следването на процедурата за събиране на дълговете на публичноправните организации съдържа характеристиките на гаранционен механизъм.

(125) На трето място, експертът на френските власти твърди, че поетите от La Poste дългове от влизането в сила на LOLF на 1 януари 2005 г. не могат да се ползват от гаранция по подразбиране. По отношение на дълговете, поети преди 1 януари 2005 г. и чийто срок продължава след това, експертът на френските власти признава, че съществуват две противоположни тези: — според първата теза, доводите от конституционен характер (а именно принципът на равенство на пред публичните дългове и правото на собственост), въз основа на които Конституционният съвет (66) е отстранил недействителността на гаранциите, чието отпускане не е било изрично разрешено в закона за бюджета, се отнасят както за гаранциите по подразбиране, така и за изричните гаранции: следователно, ако се предположи, че съществува гаранция по подразбиране за дълговете на La Poste, липсата на разрешение в закона за бюджета не води до недействителност на натрупаните от La Poste дългове преди 1 януари 2005 г.; — според втората теза получателите на предполагаемата гаранция по подразбиране не могат да претендират за такива неоспорими и решаващи права. Следователно, ако съществува гаранция по подразбиране за дълговете на Poste, липсата на разрешение в закона за бюджета за тази гаранция ще доведе до нейната недействителност и за дълговете, натрупани преди 1 януари 2005 г.

(126) Комисията отбелязва, че експертът на френските власти приема, че не е сигурно дали липсата на разрешение в закона за бюджета за гаранция по подразбиране води до нейната недействителност за поетите натрупаните 1 януари 2005 г. дългове. От основополагаща гледна точка Комисията счита, че за да се определи дали предоставената от държавата гаранция до нейната недействителност на La Poste е станала недействителна от LOLF, е уместно да се разгледа откога се предоставя гаранция по подразбиране в полза на La Poste, а не датите на поемане на дълговете от La Poste. В действителност разглежданата гаранция в случая представлява гаранция, която свързва държавата и La Poste (кредиторите на La Poste са само косвени получатели): впрочем гаранцията не се отнася само до връщането на индивидуални вземания (вж. раздел 4.1.1.A от настоящото решение), а и до запазване на съществуването на La Poste и/или нейните задължения (вж. раздел 4.1.1.Б от настоящото решение). Тъй като държавната гаранция поподразбиране в полза на La Poste е отпреди 1 януари 2005 г., Комисията счита за неуместен аргументът, според който не може да съществува гаранция по подразбиране след 1 януари 2005 г.

(127) В съображение 110 от решението си от 25 юли 2001 г. относно LOLF (67) Конституционният съвет уточнява, че предоставените и необявени гаранции преди влизането в сила на LOLF продължават да бъдат в сила. Според експерта на Комисията тези разсъждения идеално се прилагат към съществуването на гаранции по подразбиране, свързани със статута на публичноправните организации, които гаранции все още не са били обявени, но въпреки това продължават да бъдат в сила.

(128) При все това експертът на френските власти изразява съмнения, че мотивите, въз основа на които Конституционният съд обявява за оставащи в сила гаранциите, чието отпускане не е било разрешено в закон за бюджета, важат както вземания по подразбиране, така и изричните вземания. Според него титулярите на предполагаема гаранция по подразбилане не могат да претендират за такива неоспорими и решаващи права в сравнение с получателите на изрична гаранция.

(129) Освен че аргументът на експерта на френските власти се ограничава до изразяването на съмнения и следователно не е решаващ, Комисията отбелязва, че в съображение 110 нищо не подсказва, че само изричните гаранции продължават да бъдат в сила. Член 61 от LOLF, за който се отнася съображението, също не се ограничава единствено до изричните гаранции. Поради това Комисията счита, че становището на Конституционния съд, според което санкционирането на евентуална липса на разрешение в закона за бюджета не може да бъде недействителността на дадена гаранция, е в сила както за гаранциите по позразбиране, така и за изричните гаранции. По тази причина Комисията счита, че липсата на разрешение в закон за бюджета за държавна гаранцията по подразбиране за La Poste не я прави недействителна.

(130) Впрочем, както посочва експертът на Комисията, приложното поле на задължението за включване в закон за бюджета на държавните гаранции се ограничава до „предоставянето“ на такива гаранции. Предоставянето на гаранция обхваща случаите, в които при явно проявено желание държавата решава да предостави гаранция на дадена организация или за дадена дейност. Приложното поле на задължението за вписване на гаранциите в закона за бюджета не обхваща гаранциите, произтичащи от статут или от задължение съгласно съдебната практика, считани за подразбиращи се и автоматични. Тази втора категория не е резултат от решение на държавата, а от факта, че държавата се намира във вече съществуваща правна рамка, в която гаранцията е само последица. Съществуването на втората категория, която не попада в приложното поле на член 34 от LOLF, обяснява, че съдебната практика относно гаранцията заради нейните получатели продължава и след 2001 г. Тя обяснява също, че винаги, когато държавата е акционер или съдружник в дружество или група, за която Търговският кодекс не ограничава гаранцията по дълговете, това не е задължително да се уточнява в закон за бюджета.

(131) Комисията заключава, че аргументът на френските власти, основан на LOLF, не е убедителен, и че фактът, че в нито един закон за бюджета не е уточнено, че държавата предлага своята гаранция в полза на La Poste поради статута ѝ, не изключва съществуването на тази гаранция. Комисията подчертава, че при всички положения това не е свързано с определянето във френското право на мярката като гаранция, нито пък с факта, че става въпрос за гаранция, попадаща в приложното поле на LOLF. От гледна точка на Комисията е уместно единствено определянето на мярката по общностното право, и по-специално с оглед на известието за гаранциите. Комисията подчертава, че общностното право признава съществуването на гаранция по подразбиране, когато държава-членка по закон е длъжна да изплати вземане на друго лице в случай на неизпълнение на задълженията на последното (68).

(132) На четвърто място, според френските власти търговските и промишлени организации на публичното право (EPIC) са се ползвали от държавна гаранция, като за промяната на статута им би било необходимо въвеждането на мерки за гаранции, така че да се защитят правата на кредиторите, възникнали преди преобразуването на въпросното публичноправно юридическо лице. Тъй като такъв механизъм никога не е бил въвеждан (вж. по-специално преобразуването на France Télécom, Gaz de France, EDF и ADP) (69), това може да докаже, че липсва всякаква гаранция.

(133) Както обяснява експертът на Комисията, подобно твърдение може да е следствие от прекалено разширително тълкуване на конституционната защита на правото на собственост. Ако се следва аргументът на френските власти с оглед да се защити правото на собственост, всяко вземане би трябвало да е защитено. Като се има предвид, че конституционната защита на правото на собственост не се отнася само до случая, в който то зависи от публичноправно юридическо лице, подобно тълкуване би означавало, че при настъпване на събитие във функционирането на което и да било дружество вземанията следва да бъдат защитени, ако са „станали по-нестабилни“ в хода на развитието му. Т.е. нищо при настоящото състояние на позитивното френско право не защитава вземанията. Ако впоследствие аргументът трябва да се ограничи към случаите на гарантирани от държавата вземания, това би означавало, че гарантирано от държавата право на собственост от самото му възникване следва да получи по-голяма конституционна защита в сравнение с другите права на собственост. Нищо обаче не доказва горното. Накрая, дадено вземане е лично право, което не следва да се смесва с правото на собственост, което по същество е вещно право. По-голямата защита, от която се ползват вещните права, не може да се разшири и към личните права.

(134) Комисията заключава, че по правото на собственост не се изисква да се предвиди мярка за гарантиране правата на кредиторите при преобразуване на търговска и промишлена организация на публичното право (EPIC) в дружество, което подлежи на производствата по оздравяване и съдебна ликвидация. Следователно липсата на такива мерки не означава липса на гаранция подразбиране.

(135) Според френските власти, за разлика от предходната ситуация не е било необходимо да се предоставя изрична гаранция за натрупаните от администрацията на пощите и далекосъобщенията дългове, които са били прехвърлени на La Poste, ако в полза на последната по закон вече е била предоставена държавна гаранция. Точно това е било направено с постановление от 31 декември 1990 г.

(136) Комисията подчертава, че фактът, че френските власти са решили да предоставят изрична гаранция, не доказва липсата на гаранция по подразбиране. Същото разсъждение се отнася и за аргумента на френските власти относно предоставената от държавата гаранция за някои дейности на ERAP и на Френската агенция за развитие. Фактът, че в някои случаи държавата е решила да предостави изрична гаранция, въпреки че вече е съществувала гаранция по подразбиране, може да се обясни именно с търсенето на прозрачност и желание за повишаване на правната сигурност на кредиторите. Всъщност, както твърди експертът на френските власти, „титулярите на предполагаема гаранция по подразбиране не могат да претендират за такива неоспорими и решаващи права в сравнение с титулярите на изрична гаранция“.

(137) Най-накрая, френските власти цитират статия (70) на г-н Labetoulle, предишен председател на отдела по исковете към Държавния съвет. Тази статия ще бъде разгледана, както и съдебната практика Campoloro, в раздела от настоящото решение за ангажиране на отговорността на държавата (71).

(138) Комисията заключава, че: — от една страна, противно на твърденията на френските власти, няма текст или решение, които да изключват съществуването на държавна гаранция в полза на La Poste, — от друга страна, фактът, че няма текст, който изрично да предвижда такава гаранция, не изключва съществуването на гаранция по подразбиране.

2) Съществуването на гаранции по подразбиране, свързани със статута на публичноправна организация, се потвърждава от обяснителна бележка на френския Държавен съвет

(139) Съществуването на гаранция по подразбиране, свързана със статута на публичноправна организация, се потвърждава от обяснителна бележка на Държавния съвет, представена през 1995 г. по делото Crédit Lyonnais, което вече беше цитирано в решението за откриване (72). В тази обяснителна бележка Държавният съвет обосновава гаранцията по подразбиране единствено публичноправния характер на организацията: „По отношение на проекта на закон относно действията на държавата в плановете за оздравяване на Crédit Lyonnais и на Comptoir des Entrepreneurs, Държавният съвет е (…) счел, че предоставената на тази организация държавна гаранция ще произтече, без изрична законодателна разпоредба, от самия публичноправен характер на организацията“ (73).

(140) Комисията неколкократно е поискала от френските власти да ѝ представят пълния текст на тази обяснителна бележка.

(141) Френските власти са отговорили (74), че въпросната обяснителна бележка, която не е била предоставена по искане на правителството, не е била оформена като официален документ. Според френските власти посочената от Комисията обяснителна бележка се състои единствено от въпросната фраза от годишния доклад.

(142) Впрочем според френските власти това становище не следва да се прилага към La Poste, тъй като е приложимо към публичноправна организация, за която е определен публичен счетоводител, създаден именно с цел да се осигури управлението на подкрепата от държавата в хода на оздравяването на Crédit Lyonnais, и то предхожда основния закон от 1 август 2001 г. относно закона за бюджета (LOLF) и прилагането му би било в противоречие с последващата съдебна практика на Държавния съвет.

(143) Комисията изтъква, че тълкуването от страна на френските власти, според които становището на Държавния съвет не следва да се прилага към La Poste, противоречи на самото становище. Всъщност в него Държавният съвет не прави никаква връзка със функцията на организацията. От друга страна, той се позовава на публичноправния ѝ характер, а не на обстоятелството, че е публичноправна организация за която е определен публичен счетоводител. Впрочем френските власти не обясняват защо това становище следва да е приложимо само към публичноправните организации, за които е определен публичен счетоводител.

(144) Що се отнася до аргументите на френските власти, според които становището не следва се прилага, тъй като предхожда LOLF и противоречи на последващата съдебна практика на Държавния съвет, по-горе Комисията е посочила, че LOLF не възпрепятства съществуването на държавна гаранция по подразбиране в полза на La Poste.

(145) Поради това Комисията счита, че становището на Държавния съвет е приложимо към La Poste и че в него се приема съществуването на държавна гаранция поради публичноправния характер на дадена организация.

(146) Впрочем съществуването на гаранции по подразбиране, които произтичат от административен или законодателен акт, който „води до и съдържа финансови последици за държавата“, е потвърдено от обяснителната бележка на министъра на икономиката, финансите и промишлеността от 22 юли 2003 г., отнасяща се до „Определяне на инструментите за гаранция по подразбиране или изрична гаранция, предоставена от държавата“. Тази обяснителна бележка показва, че държавната гаранция може да е резултат от правни актове от най-различно естество (75).

(147) Комисията също така изтъква, че в разяснителната забележка, приложена към тази обяснителна бележка, по-точно в част 3: „опитът от задействането на гаранция и съдебната практика на Държавния съвет са дали възможност да се уточнят някои казуси за гаранция по подразбиране, които е важно да бъдат посочени“, френските власти посочват, че „Някои правни условия включват по подразбиране отговорността на акционерите им, по-специално събирателните дружества (SNC) и групите с икономически интерес (GIE) (временна група от дружества). При последните две форми третите лица систематично ще търсят държавния акционер. Същото се отнася и за учредяването на публичноправни организации и някои видове участия в акционерни дружества“. По този начин самите френски власти напомнят, че създаването на публичноправна организация съдържа в себе си държавна гаранция по подразбиране в полза на кредиторите ѝ.

б) Кредиторът на La Poste е сигурен, че вземането му ще бъде изплатено

(148) По-долу Комисията възнамерява да разгледа действията на кредитор на La Poste с цел удовлетворяването на вземането му, в случай че La Poste изпадне във финансово затруднение и не може да погаси дълговете си. Комисията ще определи дали след изпълнението на предварително определена и публично оповестена процедура кредиторът на La Poste се намира в положение, което може да бъде сравнено с това на кредитора на предприятие, което се подчинява на търговското право.

(149) Разглеждането ще покаже, че: — обичайните пречки пред уреждането на вземане на организация на частното право не съществуват по отношение на публичноправните организации (1); — процедурата по погасяване на дълговете на публичноправните организации, осъдени със съдебно решение, определена със закона от 16 юли 1980 г., в никакъв случай не води до изчезване на задължението (2); — режимът на отговорност на държавата при изпълнението на процедурата по погасяване на дълговете на публичноправните организации съдържа всички характеристики на гаранционен механизъм (3); — дори и да не бъде удовлетворен, кредиторът може да се обоснове с правото на легитимна грешка, която е допуснал при образуването на вземането му, като е предполагал, че то ще му бъде изплатено (4).

1) Обичайните пречки пред уреждането на вземане на организация на частното право не съществуват по отношение на публичноправните организации

(150) Както беше уточнено в описанието на мярката, La Poste не се подчинява на общия правен режим по отношение на оздравяването и съдебната ликвидация на изпаднали в затруднения предприятия. Следователно кредиторът на La Poste не рискува вземането му да изчезне при възбуждане на съдебно производство за ликвидация (76) или да му бъде погасена само част от първоначалното вземане след приключване на съдебното производство по оздравяване и ликвидация по общия правен режим.

(151) От друга страна, както подчертава експертът на Комисията, правосубектността на La Poste не е пречка за съществуването на гаранция от страна на френската държава. В действителност, въпреки че съществуват търговски дружества, например акционерни дружества (SA) и дружества с ограничена отговорност (SARL), в които съдружниците не са длъжни да погасяват дълговете на структурата, в която участват, има и различни категории дружества и юридически лица с търговска дейност, в които частните акционери носят отговорност за задълженията на учреденото дружество. Това се отнася за събирателните дружествата, групите с икономически интерес и гражданските дружества. Следователно не съществува изричен принцип на общия правен режим в областта на гарантирането на дълговете от съдружниците. Поради това не може да се твърди, че при липсата на текст следва да се приложи принципът на липса на гаранция за дълговете и загубите. Независимостта, която се предоставя на юридическо лице, както и наличието на собствено имущество, по френското право не е критерий, чрез който може да се определи режимът на гаранция за поетите от дадено юридическо лице дългове. От предходните съображения също така може да се заключи, че нищо не пречи на законодателя да предвиди ситуация на създаване на публичноправна организация от юридическо лице на публичното право, което да понесе загубите до размера на дяловото си участие или до първоначалния капитал.

(152) Експертът на Комисията допълни тези разсъждения, като потърси съществуването на (негласен) принцип по общия правен режим относно гарантирането на дълговете, когато съдружниците или членовете на една структура не попадат в предложена от законодателя рамка, и намери своя отговор в член 1871 и следващи от Гражданския кодекс. В тези членове се разглеждат съдружници, които не са регистрирали дружеството си. Член 1871-1 от Гражданския кодекс предвижда следния механизъм: „освен ако не е предвидена различна организация, отношенията между съдружниците се уреждат както е разумно или от разпоредбите, приложими към гражданските дружествата, ако дружеството е такова, или от приложимите към събирателните дружества, ако дружеството е търговско“. По-горе беше посочено, че гражданските дружества и събирателните дружества са част от юридически лица, чиито членове носят неограничена отговорност за дълговете им. От това експертът заключава, че ако трябва да има принцип на общия правен режим, то това е принципът на гарантиране на дълговете на юридически лица от този, който ги е учредил.

(153) В обяснителната бележка от 27 октомври 2009 г. френските власти оспорват това заключение. Според тях то не се основава на никакъв текст, тъй като позоваването на член 1871-1 от Гражданския кодекс се отнася до „отношенията между съдружници“, а не до трети лица. Т.е. няма текст, от който да се заключи, че има принцип на гаранция, освен ако не се нарушат правата на защитата във френското право, както и на правото на ЕС.

(154) Независимо от това Комисията подчертава, че в член 1871 от Гражданския кодекс се предвижда, че всеки съдружник на нерегистрирано дружество поема от свое име и единствен носи отговорност пред трети лица. Ето защо всеки съдружник носи неограничена отговорност за поетите от него дългове. Разбира се, Комисията не смята единствено от това съображение да заключи, че държавата е отговорна за задълженията на La Poste, но счита, че аргументът на нейния експерт, според който, ако трябва да има принцип на общия правен режим, то това би бил принципът на гаранция, не се опровергава от представения от френските власти аргумент. От друга страна, Комисията припомня, че в разяснителната забележка, приложена към обяснителната бележка на министъра на икономиката, финансите и промишлеността от 22 юли 2003 г. (77), самите френски власти правят паралел между отговорността на акционера по отношение на дружество с неограничена отговорност (SNC) и тази на държавата по отношение на публичноправна организация.

(155) Въз основа на горепосоченото Комисията заключава, че: — противно на кредиторите на предприятия, които се подчиняват на търговското право, кредиторите на La Poste (като се има предвид, че La Poste не се подчинява на общия правен режим по отношение на оздравяването и съдебната ликвидация на предприятия в затруднение) не рискуват вземането им да бъде заличено изцяло или отчасти при възбуждане на съдебно производство за ликвидация, — правосубектността на La Poste не възпрепятства държавната гаранция в полза на La Poste, — при липсата на изрично ограничение на отговорността на държавата по отношение на La Poste кредиторите на La Poste могат легитимно да се основат на принципа, според който държавата поема задълженията на La Poste, въпреки че La Poste е юридическо лице.

2) Процедурата за събиране на дълговете на публичноправните организации, осъдени със съдебно решение, определена със закона от 16 юли 1980 г., в никакъв случай не води до заличаване на дълга.

(156) По-долу Комисията възнамерява да разгледа процедурата за погасяване на дълговете на публичноправните организации, осъдени със съдебно решение, за да определи дали тази процедура може да доведе до погасяване на вземането от La Poste с резултат за кредитора, подобен на резултата при изпълнението на съдебните производства, както твърдят френските власти. Тази процедура е била определена в закона от 16 юли 1980 г. и от различни процедурни текстове (78), посочени в раздела от настоящото решение, в който е направено описание на мярката.

i) Законът от 16 юли 1980 г. предоставя на държавата важни правомощия: служебно нареждане за плащане и за създаване на достатъчно ресурси

(157) Както е посочено в описанието на мярката, законът от 16 юли 1980 г. постановява: „ако ръководният орган на местната власт или организацията не е заделил или събрал ресурси, (..) надзорният орган ги предоставя, и ако е уместно, извършва служебно нареждане за погасяване“. Освен това декретът от 12 май 1981 г., неизменен по тази точка с декрета от 2008 г., уточнява, че представителят на държавата или надзорният орган „при необходимост заделя нужните ресурси чрез намаляване на бюджетните кредити, предвидени за други разходи, които все още не са използвани, или чрез увеличаване на ресурсите“.

(158) Ето защо законът от 16 юли 1980 г. и процедурните правила към него определят държавата като компетентния орган за погасяване на дълговете на публичноправните организации. Освен това на държавата се предоставят важни правомощия: служебно нареждане за погасяване и за заделяне на достатъчно ресурси.

(159) Френските власти отхвърлят идеята, според която въпросните ресурси могат да бъдат държавни ресурси. Както е посочено в частта за мнението на държавата-членка (79), френските власти твърдят, че законът от 16 юли 1980 г. предоставя на надзорния орган само правомощие за заместване. В този смисъл надзорният орган може да изпълнява само компетенциите на този изпълнителен орган, които не включват възможността да разполага със средства от държавния бюджет. В подкрепа на това тълкуване се посочва подготвителната дейност във връзка със закона от 16 юли 1980 г., статии за концепцията, както и решенията на Държавния съвет по делото Campoloro. Все пак френските власти признават, че законът от 1980 г. по принцип не забранява финансова намеса на държавата в подкрепа на въпросния публичноправен субект.

(160) Комисията признава, че в текстовете не се предвижда изрично задължение за държавата да отпусне извънредна субсидия на публичноправна организация, изпаднала във финансово затруднение. Това по никакъв начин не оборва доказването на съществуване на гаранция по подразбиране.

(161) Комисията също така признава, че ресурсите, които трябва да бъдат заделени, са преди всичко ресурси на самата организация. Това не пречи да се установи, че след като собствените ресурси бъдат изчерпани, единствено с държавни средства могат да бъдат погасени дълговете на задлъжнялата публичноправна организация (80). Тази констатация съответства на факта, че механизмът за гаранция е субсидиарен, в смисъл че ресурсите на длъжника са използвани преди тези на неговия гарант.

ii) Законът от 16 юли 1980 г. и процедурните правила към него не предвиждат производство за ликвидация-премахване със заличаване на дълговете. Недостигът на ликвидни средства се покрива или е само временен

(162) По-долу Комисията ще разгледа тълкуването на френските власти, според което след определената в закона от 16 юли 1980 г. процедура някои кредитори могат да загубят вземането си без правно средство за обжалване (81) и че тяхното положение би било подобно на това на кредиторите на предприятия, които подлежат на съдебни производства.

(163) Експертът на Комисията (82) изтъква, че законът от 16 юли 1980 г. и декретът за прилагането му се стремят да докажат, че са възможни само две хипотези при недостатъчно ликвидни средства: надзорният орган да задели нужните ресурси или плащането да бъде отсрочено. Никъде в процедурата не се посочва, че при продължителен недостиг на ликвидни средства тя ще бъде приключена.

(164) Всъщност ако недостигът на ликвидни средства е предвиден със закона от 16 юли 1980 г. и процедурните правила към него, се предполага че това състояние е само временно — докато бъдат заделени допълнителни ресурси, което е единственият възможен край, предвиден в текстовете. Никъде не се предвижда, че заделянето на допълнителни ресурси може да е невъзможно или недостатъчно. В текстовете се посочва, че след етапа на заделяне на ресурсите компетентният орган пристъпва към служебно нареждане за погасяване. Горепосоченото циркулярно писмо от 1989 г. е още по-точно по отношение на недостига на ликвидни средства, като в него се набляга на това, че това е временно положение, тъй като в този случай на кредитора трябва да бъде посочен остатъкът, чието погасяване ще бъде наредено на по-късен етап. Според експерта на Комисията, „при прочитане на текстовете кредиторите могат да бъдат сигурни, че ако вземането им не бъде удовлетворено незабавно, това ще стане на по-късен етап“.

(165) Освен това експертът на Комисията правилно отбелязва, че предвидената във френското право процедура е само процедура за събиране на вземания, с изключение на производството по ликвидация. По отношение на частните лица съгласно текстовете прекратяването на плащанията е свързано с ликвидацията. По този начин рискът от прекратяване на плащанията може да задейства процедура за оздравяване (83) и съдебната ликвидация е изрично представена като последица от преустановяване на плащанията (84). За сметка на това, по отношение на публичноправните субекти като цяло и публичноправните организации по-специално, като не разкриват преустановяването на плащанията и по никакъв начин не го свързват с ликвидация, законодателят и регулаторният орган подсказват на кредиторите, че вземанията им ще бъдат изплатени в неопределен срок, дори и от трето лице като държавата.

(166) Накрая експертът на Комисията отбелязва, че реформата от 2008 г., въведена след приемането на решението за откриване, не е довела до уточняване от френските власти, че ресурсите, които трябва да бъдат заделени, следва да принадлежат на самата публичноправна организация и не трябва да включват държавни ресурси. Подобно уточнение обаче би могло да бъде ясен сигнал за кредиторите на дата, на която откритите от Комисията процедури са свързвали изрично държавната гаранция с непълна формулировка на текстовете. Фактът, че не е направено нужното изясняване, е в подкрепа на твърдението, според което френската държава не желае да опровергава, че е възможно самата тя да предостави необходимите ресурси.

(167) В обяснителната си бележка от 27 октомври 2009 г. френските власти изтъкват, че твърдението на експерта на Комисията, според което „при прочит на текстовете кредиторите могат да бъдат сигурни, че ако вземането им не бъде удовлетворено незабавно, това ще стане на по-късен етап“ се основава на изопачен прочит на текстовете, които — освен че не отнася за текстове с по-ниско ниво от това на нормативен документ (циркулярни писма) — не установява по никакъв начин евентуално заместване на ресурсите на организацията с държавни такива. Нищо не би могло да забрани появата на публичноправни организации със замразена дейност, чиито кредитори може да не успеят да получат вземанията си. От друга страна, френските власти считат, че публичноправните организации могат да не изплатят предявеното им вземане, без обаче автоматично да се окажат в състояние на прекратяване на плащанията.

(168) По-долу Комисията ще разгледа дали законово е възможно публичноправна организация, осъдена с влязло в сила съдебно решение, да заплати дадена парична сума, може да бъде замразено и вземането никога да не бъде изплатено, както твърдят френските власти. Разпоредбите на закона от 16 юли 1980 г. и процедурните текстове към него трябва да бъдат спазвани от държавата. При най-малко благоприятния сценарий за кредитора въз основа на тези текстове държавата трябва да уточни пред кредитора остатъка, който ще бъде нареден за плащане на по-късен етап. Ако се предположи, че от това не последва плащане на вземане, кредиторът все още ще може да разчита на възможността (тази точка ще бъде развита в раздел 3 от настоящото решение) да потърси отговорност от държавата. При тези условия теоретичната хипотеза за замразяване не следва на всяка цена да води до непогасяване на задължението. Впрочем френските власти не са дали нито един конкретен пример за създала се подобна ситуация.

(169) Въз основа на горепосоченото Комисията заключава, че: — специфичната процедура, определена от закона от 16 юли 1980 г. и процедурните текстове към него, е само процедура за събиране на вземания, с изключение на производството по ликвидация. След като бъде приложена, предявеното вземане не престава да съществува, докато след приключването на производството по ликвидация съдебното решение за прекратяване поради недостатъчност на активите, без санкция, означава и забрана за кредиторите да продължат да търсят правата си, — законът от 16 юли 1980 г. и процедурните текстове към него, като предвиждат отлагането във времето на нареждането за погасяване и като въобще не предвиждат преустановяване на плащанията, позволяват на кредиторите да предполагат, че са налични или че винаги щи са налични необходимите ресурси за плащане на вземането, което им дължи юридическото лице по публичното право, — от това следва, че недостигът на ликвидни средства се покрива при необходимост от държавата, или че е само временен. В замяна на това няма производство за ликвидация, което да предвижда възможността да се търси отговорност от трето лице за дълговете на неплатежоспособно лице освен разбира се, когато става въпрос за гарант или дружество с неограничена отговорност.

iii) Извънредната субсидия от държавата с цел да се даде възможност на публичноправната организация да се справи със задълженията си е предвидима и действително е предвидена в някои текстове

(170) В този смисъл експертът на Комисията изтъква,