Резолюция [1]

относно защитата на цивилни лица при мироопазващи операции на ООН и регионални организации

Съвместната парламентарна асамблея АКТБ-ЕС,

- на заседанието си в Порт Морсби (Папуа-Нова Гвинея), проведено в периода 25- 28 ноември 2008 г.,

- като взе предвид член 17, параграф 1, от своя правилник,

- като взе предвид Женевските конвенции, и в частност Четвъртата конвенция (от 12 август 1949 г.) за защита на цивилните лица по време на война, както и нейните допълнителни протоколи от 1977 г. и 2005 г.,

- като взе предвид Договора за забрана на противопехотните мини (Договора от Отава), подписан през септември 1997 г., и Конвенцията на ООН за определени конвенционални оръжия, подписана в Женева на 10 октомври 1980 г. и влязла в сила през декември 1983 г., както и нейните допълнителни протоколи,

- като взе предвид Всеобщата декларация за правата на човека на Организацията на обединените нации от 10 декември 1948 г. и Виенската декларация и програма за действие, която бе резултат от Световната конференция по правата на човека, проведена в периода 14- 25 юни 1993 г.,

- като взе предвид Римския статут за създаване на Международния наказателен съд, приет през 1998 г., и в частност членове 6, 7 и 8 от него,

- като взе предвид Споразумението за партньорство между държавите от Африка, Карибския и Тихоокеанския басейн, от една страна, и Европейската общност и нейните държави-членки, от друга, подписано в Котону на 23 юни 2000 г. ("Договор от Котону") [2] и изменено в Люксембург на 25 юни 2005 г. [3], в частност членове 8 и 17, параграф 2, както и членове 20, 31, 33, 96 и 97 от него,

- като взе предвид резолюцията си относно възстановяването след конфликти в страните от АКТБ, приета на нейното девето заседание, проведено в Bamako на 21 април 2005 г. [4],

- като взе предвид резолюцията си относно ролята на регионалната интеграция за укрепване на мира и сигурността, приета на единадесетото й заседание, проведено във Виена на 22 юни 2006 г. [5],

- като взе предвид доклада на генералния секретар на ООН до Съвета за сигурност № S/1998/318 от 13 април 1998 г., озаглавен "Причините за конфликтите и подпомагането на траен мир и устойчиво развитие в Африка",

- като взе предвид докладите на генералния секретар на Организацията на обединените нации до Съвета за сигурност за защита на цивилните лица при въоръжени конфликти, съдържащи се в документи S/1999/957 ( 8 септември 1999 г.), S/2001/331 ( 30 март 2001 г.), S/2002/1300 ( 30 ноември 2002 г.), S/2004/431 ( 28 май 2004 г.), S/2005/740 ( 28 ноември 2005 г.) и S/2007/643 ( 28 октомври 2007 г.),

- като взе предвид Резолюции 1265, от 17 септември 1999 г., 1296, от 19 април 2000 г., 1674, от 28 април 2006 г. и 1738, от 23 декември 2006 г., на Съвета за сигурност на ООН относно защитата на цивилните лица при въоръжени конфликти, които потвърждават, че страните във въоръжен конфликт носят основната отговорност за осигуряване защитата на цивилните лица при въоръжен конфликт, и в които също така се отчита важният принос на регионалните организации за защитата на цивилните лица при въоръжен конфликт,

- като взе предвид изявленията на председателя на Съвета за сигурност на ООН от 15 март 2002 г. и 15 декември 2003 г., както и "Меморандум за разглеждане на въпросите, свързани със защитата на цивилните лица, когато Съветът за сигурност обсъжда мандати за опазване на мира",

- като взе предвид Резолюции 1325, от 31 октомври 2000 г., и 1820, от 19 юни 2008 г., на Съвета за сигурност на ООН, в които се подчертава важността на равното участие на жените и пълноценното им включване във всички усилия за поддържане и укрепване на мира и сигурността,

- като взе предвид Окончателния доклад на оперативния щаб на ЕС относно действията по гарантиране на равнопоставеността на половете в рамките на операция EUFOR в Демократична република Конго,

- като взе предвид доклада "По-сигурният свят: наша обща отговорност" (2004 г.), публикуван от Работната група на високо равнище по заплахите, предизвикателствата и промяната, призоваващ международната общност към енергични отговори,

- като взе предвид Декларацията от световната среща на най-високо равнище, приета в Ню Йорк през септември 2005 г.,

- като взе предвид Резолюция 1385 (2004 г.) на Парламентарната асамблея на Съвета на Европа и нейната Препоръка 1665 (2004 г.), озаглавена "Предотвратяване и разрешаване на конфликтите: ролята на жените" — и двете приети на 23 юни 2004 г.,

- като взе предвид Резолюция S/2001/1366 на Съвета за сигурност на ООН от 30 август 2001 г. относно ролята на Съвета за сигурност при предотвратяването на въоръжени конфликти,

- като взе предвид Резолюция S/2003/1502 на Съвета за сигурност на ООН от 26 август 2003 г. относно защитата на хуманитарния персонал и персонала на ООН, както и на свързания с тях персонал, в зоните на конфликти, а също така и Конвенцията за безопасността на персонала на ООН и свързания с него персонал от 9 декември 1994 г. и факултативния протокол към нея от 8 декември 2005 г.,

- като взе предвид правените на всеки две години изявления на заместник генералния секретар на ООН по хуманитарните въпроси пред Съвета за сигурност относно защитата на цивилните лица при въоръжен конфликт,

- като взе предвид основното определение на Отдела на ООН за мироопазващи операции (DPKO), което обяснява опазването на мира като "начин да се помогне на страни, разкъсвани от конфликти, да създадат условия за траен мир. Мироопазващите сили на ООН — войници, армейски офицери, полицейски и граждански персонал от много страни — контролират и наблюдават мирните процеси, които протичат след края на даден конфликт, и помагат на враждуващите страни да прилагат мирното споразумение, което са подписали. Тази помощ се проявява в много форми, включително подпомагане на личната безопасност, мерки за укрепване на доверието, договорености за участие във властта, подкрепа за провеждането на избори, укрепване на принципа на правовата държава, както и икономическото и обществено развитие",

- като взе предвид доклада на комисията по политически въпроси (ACP-EU/100.291/08/fin.),

A. като има предвид, че с времето класическото схващане за опазването на мира като разделяне, по същество, на страните в конфликта след подписване на примирие се развива и включва контрол на гранични линии, създаване на демилитаризирани зони, а ако е предвидено в договорите — и контрол на обмен на военнопленници и демилитаризация, като част от "рутинен процес", предназначен да осигури и запази политическо пространство за страните в конфликта, за да проведат преговори и да стигнат до уреждане на спора помежду им,

Б. като има предвид, че в Декларацията от световната среща на най-високо равнище, приета в Ню Йорк през септември 2005 г. от 109 суверенни правителства, се призна отговорността на държавите и на Обединените нации за защита на населението от геноцид, военни престъпления, престъпления срещу човечеството и етническо прочистване,

В. като има предвид, че многото задачи за изпълнение, включени в мандатите за защита на цивилните лица, теглят мироопазващите сили в различни посоки и те все повече се ангажират с въпроси, свързани с "меката сигурност", като развитие, възстановяване и установяване на траен мир, все дейности, за които обикновено военните сили не са обучени,

Г. като има предвид, че едно от предизвикателствата пред способността на мисиите по опазване на мира да защитават цивилните лица е недостатъчното осъзнаване на възможната роля и способността на постоянния граждански капацитет, съставен от многонационален, добре обучен цивилен персонал от специалисти, който е готов за бързо разполагане и има достатъчни умения за задачите, които са пряко свързани със защитата на цивилните лица, като контрол по правата на човека, посредничество на равнище общности, консултации по равнопоставеността на половете, мобилизиране на общностите и информация,

Д. като има предвид, че ООН и Африканският съюз (АС), понякога с помощта на Европейския съюз (ЕС), увеличават числеността на мироопазващите сили на континента през тази година, с нови мисии в региона Дарфур в Судан, Чад, Централноафриканската република и Сомалия, както и на други места,

Е. като има предвид, че мироопазващите сили на Африканския съюз получават помощ в рамките на Механизма за опазване на мира към Европейския фонд за развитие,

Ж. като има предвид, че след подписването на Договора от Амстердам през 1997 г. Европейската политика за сигурност и отбрана на ЕС (ЕПСО) изпълнява приетите през 1992 г. задачи от Петерсберг във връзка с опазване на мира, защита на цивилните лица и защита на хуманитарната помощ,

З. като има предвид, че тези мисии се изпълняват с мандат на ООН, като пет подобни мисии се изпълняват понастоящем или вече са изпълнени в Африка,

И. като има предвид, че ЕС, ООН и регионалните организации преди разгръщане на операции по опазване на мира следва да провеждат анализ на конфликта и заплахите, с цел по-добро разбиране на контекста, в който ще действат, и избягване на отрицателни последици от намесата им, като изостряне на напрежението и конфликтите,

Й. като има предвид, че вземащите участие военни части все още не са привикнали да идентифицират и защитават цивилните лица във враждебна среда, в рамките на международна намеса или намеса от трета страна, като често пъти военният персонал в мироопазващите операции не се набира директно от ООН или регионални организации, а по-скоро бива командирован от предоставящи войски страни, които запазват юрисдикция върху обучението и дисциплинарните мерки, които ще се вземат по отношение на техните въоръжени сили,

K. като има предвид, че ролята и подходът на хуманитарните организации, като НПО и агенциите на ООН, при защитата на цивилните лица се различават от тези на мироопазващите военни части,

Л. като има предвид, че задължението за определяне на практиката на агенциите по защитата често се оставя на отделните служители по защитата по места, вместо това да произтича от ясни указания, разработени на институционално равнище,

М. като има предвид, че насилието срещу цивилните лица в страни, засегнати от конфликти, в частност върху жените и децата, често се използва като метод за водене на война с цел унижаване и психологическо потискане на жертвите, които се боят да съобщават за сексуална експлоатация и тормоз от когото и да е, включително военните части по опазване на мира и служителите, оказващи хуманитарна помощ,

Н. като има предвид, че мащабът на мисията по опазване на мира, особено по отношение числеността на допълващия я компонент от цивилни невъоръжени миротворци и на географския й обхват, е важен фактор за повишаване равнището на защита на цивилните лица,

Определение за защита на цивилните лица

1. подчертава, че основната отговорност за защитата на цивилните лица и за посрещане на основните им потребности е на страните или други органи или фактори, които имат реален контрол върху тях, и че по отношение на това ролята на външни или на провеждани от трети страни мироопазващи операции е вторична;

2. посочва, че принципът за ненамеса не следва да води до толериране на тежки престъпления, като геноцид и масови убийства, етническо прочистване, насилствено преместване и масови изнасилвания, а по-скоро, в конкретния случай, международната общност поема отговорността да защити и предприеме твърди мерки за противодействие, и по-специално да защити населението при възникване на опасни ситуации и, ако е възможно, да включи регионалните организации при преодоляването на конфликти;

3. подчертава, че е ценно да се признае, че мироопазващите операции следва да имат достатъчно ясен мандат да подкрепят възстановяването на мира и принципа на правовата държава или да ги установяват, включително преход към реформа в сектора на сигурността; заявява, че за тази цел трябва да се разработи цялостна стратегия за сигурност, която също така да предвижда обучението на граждански служби за сигурност (полиция), да подкрепя мерките за демобилизация и да определя ясни цели за възстановяване;

4. отново изразява загрижеността си относно разпространението на леко стрелково и малокалибрено оръжие и счита, че разоръжаването, демобилизацията и реинтеграцията трябва да са неделими елементи на мироопазващите операции;

5. подчертава, че е важно при усилията за подобряване на защитата на цивилните лица да се отчита по-широката сложност на предизвикателствата и заплахите, пред които са изправени цивилните лица, и приветства по-тясното взаимодействие на различните невъоръжени цивилни участници по места, като добавена стойност, при реализацията на стратегиите за защита;

6. подчертава, че сами по себе си военните стратегии не могат да бъдат успешни, ако не са придружени от всеобхватни хуманитарни мерки и политически цели във връзка с мира; заявява, че може да бъде необходим силен мандат за преодоляване на противоречията между участниците в конфликта и за осигуряване на умиротворителен и възстановителен процес, който трябва да бъде ясно включен в стратегията за защита;

7. посочва, че редица страни са създали гражданска служба за защита на мира и вследствие на това са постигнали по-големи успехи, включително в обстановката след преодоляването на конфликт в страни — част от бивша Югославия; препоръчва други страни и регионални организации, като Африканския съюз и ЕС, да създадат също така постоянно действаща гражданска служба за защита на мира;

8. приветства засиленото включване в мандатите по опазване на мира на дейности за защита на цивилните лица и отбелязва необходимостта от указания за изпълнението на тези мандати, за да се осигурят по-интегрирани подходи към човешкото развитие, правата на човека, мерките за хуманитарно подпомагане и лична безопасност; поради това настоятелно призовава ООН и регионалните организации да изяснят как защитата на цивилните лица се интерпретира в мандатите на техните мисии и при съвместни мисии, както и да съдействат по-добре за подготовката на техните войски и персонал за такива операции;

9. подчертава необходимостта от подобряване на способността за действие, в т.ч. чрез създаване на постоянен граждански капацитет по опазване на мира, включващ добре оборудвана координираща служба, на равнище оперативен щаб и евентуално на регионално равнище, и със списък с цивилен персонал, готов бързо да бъде изпратен на мисия, както и чрез определяне на съответната численост на персонала;

10. посочва необходимостта от защита на цивилното население не само от нападения с проява на насилие, но също така и от престъпни деяния, като например нападения от банди и грабежи;

11. приветства решението на Съвета на ЕС да създаде механизъм за гражданска защита и новия финансов инструмент на ЕС, който има за цел да подобри мобилизацията и координацията за спешно подпомагане на акции, свързани с гражданската защита, в рамките на ЕС и извън него;

12. препоръчва военните стратегии за мироопазващи операции с конкретни мандати за защита да включват практически мерки за ефективно изпълнение на тези мандати, като например невъоръжена гражданска защита, нощни патрули и радиовръзка, организиране на комитети за отбрана в селата, които да предупреждават миротворците, защита от въздуха, включване на сили за бързо реагиране, готови да реагират при безредици, използване на спътници за наблюдение и прихващане, както и включване на стабилизиращи полицейски сили, като начин за подпомагане на мисиите и осигуряване на стратегии за изтегляне за мироопазващите операции;

13. подчертава, че в конфликтните региони хуманитарните организации също трябва да бъдат защитавани от мироопазващите сили, за да се гарантира дейността им на местно равнище;

14. подчертава, че свързаните с активно участие подходи спрямо контролните пунктове, с включване на представители на местните органи и гражданското общество, ще спомогнат за определяне факторите за уязвимост, с цел разработване на подходящи отговори, и посочва важността на по-добрата координация между стопанските, политическите, цивилните и военните сили;

15. призовава държавите-членки на ЕС и международната общност да подкрепят изпълнението на Резолюции 1325/2000 и 1820/2008 на Съвета за сигурност на ООН относно жените и децата във въоръжените конфликти и да разработят национални планове за действие и стратегически документи;

16. подчертава важната роля, която присъствието на жени може да изиграе в мисиите по опазване на мира, за намаляване на насилието против жените в зоните на конфликт и зоните след конфликт, както и това, че миротворците жени често служат като образци за подражание за местните жени и ги вдъхновяват да участват във възстановяването след конфликт, в частност в изграждането на демокрация и в икономическото развитие;

17. призовава да се вземе предвид, по подобаващ начин, Резолюция 1325/2000 на Съвета за сигурност на ООН относно участието на жените в механизмите за предотвратяване, управление и уреждане на конфликти;

18. решително осъжда случаите, в които миротворци злоупотребяват с правата си и участват в сексуална експлоатация на цивилни лица по места или в корупционни практики, и подчертава, че реакцията от страна на съответните национални участници в тези случаи е от голямо значение; настоява подобни криминални деяния да бъдат строго преследвани от съответните органи в родината на извършителите или от Международния наказателен съд, отхвърля възможността за предоставяне на имунитет, под каквато и да била форма, за персонал на ООН или войници с мандата на ООН във връзка с извършването на подобни криминални деяния;

19. препоръчва всяка мисия по опазване на мира да се подпомага от звена, конкретно натоварени с контрол, разследване и докладване пред обществеността на нарушения на международното хуманитарно право и на законодателството в областта на правата на човека, както и от независимо звено за разследване, което да проучва случаите, в които има твърдения за сексуални злоупотреби от страна на миротворци, като препоръчва също така да се въведе адекватна система за оказване на помощ на жертвите на такива злоупотреби и на децата, родени като следствие от тях;

20. настоятелно призовава за създаването на механизъм за последващи действия, или лице, следящо за съблюдаването на законите, от чиято компетенция произтичат правомощията му да гарантира, че разследванията по жалби се провеждат по прозрачен и ефективен начин, така че жалбите да се разглеждат безпристрастно на национално равнище;

21. подчертава необходимостта от включването на центрове за контакт в международните инициативи на ООН и НПО с цел предотвратяване и ответна реакция на сексуална експлоатация и злоупотреба;

22. препоръчва центровете за контакт да осигурят на местните общности възможността да подават жалбите си чрез създаването на съвместен механизъм за вписване на жалби; заявява, че механизмът следва да бъде на разположение на всички агенции и центрове за контакт по такъв начин, че общностите да разберат къде точно да подават жалбите си;

Последици за мандатите, правила за намеса и обучение

23. потвърждава важността на подобряването на обучението преди мисии, както и обучението в процеса на служба (особено по международно хуманитарно право, законодателството в областта на правата на човека, изпълнението на мандатите за центровете за контакт, включително предотвратяване и реагиране при сексуално насилие) на многонационалните контингенти както на национално, така и на многонационално равнище, като отправя критика към факта, че за военния персонал на мисиите, ръководени от ООН, това се смята само за национална отговорност;

24. призовава, в съответствие с указанията на Съвместната парламентарна асамблея относно децата и военните конфликти, да бъде осигурявано специално обучение във връзка със защитата на децата;

25. призовава за издаване на "Карта на войника" — като тази, използвана от EUFOR в ДР Конго, — която да съдържа указания за поведението на миротворците към цивилните лица; призовава за издаването на подобна карта, но съдържаща указания за поведението на миротворците към децата;

26. отчита усилията, полагани от Отдела за мироопазващи операции на ООН, за да осигури известно обучение преди мисия за висшия персонал и за предоставящите войски страни, насочено конкретно към правилата за намеса, но изразява съжаление, че от страните не се изисква да участват;

27. препоръчва страните-членки на ООН да създадат съвместна академия за обучение при провеждането на мироопазващи мисии, в която да се осигурява, поне за командния състав, стандартно основно обучение на многонационално равнище относно изпълнението на хуманитарни задачи и задачи във връзка с предоставянето на техническа помощ с цел грижа и защита на цивилното население;

28. препоръчва на регионалните и подрегионалните организации на ООН да работят за създаване на по-стандартизирани модули за обучение и да активизират двустранните и многостранните учения, като по-специално включат мерки за подобряване на осведомеността относно спазването на правата на човека, в съответствие с принципа, че всички хора са равни и към тях следва да се проявява еднакво уважение без оглед на възраст, пол, раса или етнос, религия или убеждения;

29. приветства усилията на ЕС да хармонизира по-добре подходите си към защитата на цивилните лица сред държавите-членки, в частност чрез осигуряване на съвместни дейности по обучение, и подчертава, че схващането за защита на цивилните лица и защита на децата следва да стане неразделна част от това обучение чрез професионални международни инициативи на гражданското общество;

30. изисква предотвратяването на сексуална експлоатация и злоупотреби да стане стандартен въпрос, който да се разглежда в рамките на обучението на персонала на страните, предоставящи персонал, както и одобряването, заедно със самите операции, на подходящи механизми за финансиране и компенсации за жертвите на злоупотреби от страна на миротворци;

31. настоятелно призовава за това, важна част от модулите за обучение, осигурявани за персонала по опазване на мира, независимо дали е от ООН, или е регионален, да включва в себе си въпросите, свързани с поведение, при което се наблюдава злоупотреба, тъй като твърде често на персонала от мисиите на ООН не е ясно как да докладва за злоупотребите и какво би се случило на извършителя;

32. призовава във всяка мисия по Европейската политика за сигурност и отбрана (ЕПСО) да бъде включен специализиран консултант по въпросите за защита на децата;

33. приветства факта, че понастоящем Отделът за мироопазващи операции на ООН изпраща екипи за оценка, които да проверяват за пропуски в обучението, и предлага да се удостоверява, че обучилите силите си страни отговарят на стандартите на ООН;

34. посочва, че ЕС също предприема подобни мерки чрез Приоритетната цел и Гражданската приоритетна цел, но подчертава, че Съюзът все още изостава от гледна точка на систематичен подход, тъй като в крайна сметка обучението остава задължение на държавата;

35. припомня за отговорността на държавите-членки на ЕС, съгласно международното право, да осигуряват подходящо обучение на целия цивилен и военен персонал, в съответствие с международните стандарти във връзка с предоставянето на хуманитарна помощ, и да се уверят, че са разработени и ревизирани подходящите указания, така че да се гарантира спазване на правата на местното население, зачитане на неговата култура и уважение към пола; посочва, че е важно да се вземат предвид правата на човека и равнопоставеността на половете;

36. призовава в обучението, предоставяно от страна на европейски военен персонал за африкански военен персонал по програмата "Euro Recamp", систематично да бъде включвано обучение във връзка със спазването на правата на човека и защитата на цивилните лица, както и да бъдат отпуснати достатъчно средства за провеждането на това обучение;

37. отбелязва, че е важно да се отделя необходимото внимание на значението на извлечените поуки и на най-добрите практики, в частност поуките от операции с ясен мандат за защита, като ARTEMIS и EUFOR в ДР Конго, които осигуряват материал в помощ на обучението от ЕС; приветства в частност акцента върху предоставянето на ясна информация на обществеността и създаването на положително мнение за операцията, улеснено от факта, че повечето войски от ЕС са могли да общуват на език, разбираем за населението;

Подобряване на комуникацията

38. потвърждава съществената роля, която Съвместната парламентарна асамблея АКТБ-ЕС може да има за подобряване информираността и предизвикване на дебат върху това, как въпросите на защитата да бъдат поставени в центъра както на мандатите за операциите в рамките на ЕПСО на ЕС, така и на мандатите за мисии по опазване на мира на други регионални организации;

39. подчертава необходимостта извлечените поуки да не останат само за "водещата нация" и подчертава, че е от основно значение да се разработи европейска доктрина за намеса при хуманитарни ситуации, в частност на базата на опита на тези държави-членки на ЕС, които са най-напреднали в това отношение, за да се направят по-целесъобразни правилата за намеса;

40. подчертава необходимостта от формализирана система за комуникация между НПО, ООН и регионалните организации, особено в опасни райони, които са под защитата на мироопазващи операции;

41. напомня изискването държавите да зачитат и спазват правата на човека и хуманитарните принципи на хуманност, неутралитет, безпристрастност и независимост и да осигурят безопасен и безпрепятствен достъп за хуманитарните организации до нуждаещото се население, съгласно съответните разпоредби на международното право и националните законодателства;

42. настоятелно призовава мироопазващите операции систематично да си сътрудничат по места с хуманитарната общност във връзка с тълкуването на техните мандати за защита на цивилните лица, а политическите и военните ръководства на операциите да провеждат подобни инициативи за комуникация с местните политически и административни органи;

43. подчертава, че е необходимо да се създаде контактна група във всяка мироопазваща структура, която да се грижи за комуникационните въпроси и да информира местното население, в т.ч. по границите, относно реалния мандат на мисията, като основен принос за поддържане неутралитета на операциите в подкрепа на мира; заявява, че основната задача на екипа ще бъде създаването на механизъм за вписване на жалби с помощта на информация, предоставяна от местните общности;

44. посочва, че комуникацията с местното население е съществена и че следва да се възприеме подход, насърчаващ добрата информираност и осигуряващ достъп и за двата пола; заявява, че това трябва да се приложи и по отношение на силите на други трети страни, както и по отношение на хуманитарните организации, организациите по правата на човека и организациите по развитието на място;

45. подчертава факта, че е важно да се провежда ефективна и непрекъсната оценка на факторите, определящи (не)сигурността на цивилните лица, а полученият анализ да се използва като основа за определяне на стратегиите за защита, целящи недопускане възобновяването на конфликтите, съпроводени с насилие;

46. призовава ЕС да извърши, след провеждане на консултации с други действащи лица, имащи отношение към тези проблеми, като Службата на ООН за координация по хуманитарните въпроси, допълнително конкретно проучване относно включването на стратегии за защита в разработвания военен подход на ЕС към управлението на кризи и да включи преглед на натрупания опит на равнището на ЕС по защитата на цивилните лица, и особено на децата, като смята, че това следва да стане основа за приемане на по-широка "Доктрина на ЕС относно защитата", която да включи елементи и указания относно правната защита, защитата на цивилното население, хуманитарната и военната защита;

47. подчертава важността на определянето на водещи агенции, които да осигурят ясно стратегическо управление, да установяват основните пропуски и да разясняват ролите и задълженията за реакция при конфликт;

48. възлага на своите съпредседатели да предадат настоящата резолюция на Съвета на министрите на АКТБ-ЕС, Комисията на Африканския съюз, Панафриканския парламент, националните и регионалните парламенти, Европейската комисия, ООН и регионалните организации, председателството на Съвета на ЕС и Африканския съюз.

[1] Приета от Съвместната парламентарна асамблея АКТБ-ЕС на 28 ноември 2008 г. в Порт Морсби (Папуа-Нова Гвинея).

[2] ОВ L 317, 15.12.2000 г., стр. 3.

[3] ОВ L 287, 28.10.2005 г., стр. 4.

[4] ОВ C 272, 3.11.2005 г., стр. 26.

[5] ОВ C 307, 15.12.2006 г., стр. 17.

--------------------------------------------------